text:
vodu rovněž umístěte do kontejnerů, aby nedošlo ke kontaminaci povrchu nebo spodní vody, vodních zdrojů a odtoků. Prostor čistěte po delší dobu proudem vody. Silně kontaminované vrstvy půdy musí být vykopány až k vrstvě čisté půdy. Rozlitý výrobek nemůže být znovu použit a musí být zlikvidován. Pokud není možné zajistit bezpečnou likvidaci, kontaktujte výrobce, dealera nebo místního zástupce společnosti. Likvidaci proveďte ve schválené spalovně pro likvidaci chemikálií Odstraňování obalů Prázdné obaly znehodnoťte a zlikvidujte ve schválené spalovně pro likvidaci chemikálií. Poškozené kontejnery: Umístěte originální kontejnery do speciálně označených větších kontejnerů. Ověřte možnost recyklace některých obalů Právní předpisy o odpadech Postupuje se podle zákona č. 185/2001 Sb., o odpadech a o změně některých dalších zákonů a podle jeho prováděcích předpisů o zneškodňování zvláštních/nebezpečných odpadů. 14. INFORMACE PRO PŘEPRAVU PŘÍPRAVKU: Speciální informace: Použijte nerozbitné kontejnery, zajistěte je proti pádu a označte je podle předpisů. Pozemní doprava ADR/RID Není klasifikován jako nebezpečné zboží Námořní přeprava (IMDG-Code) Není klasifikován jako nebezpečné zboží Letecká přeprava (ICAO/IATA) Není klasifikován jako nebezpečné zboží 15. INFORMACE O PRÁVNÍCH PŘEDPISECH VZTAHUJÍCÍCH SE K PŘÍPRAVKU: PESA International Strana 7 z 11
 8 15.1. informace uváděné na obalu výstražný symbol názvy chemických látek uváděných dicamba v textu obalu: čísla a slovní znění přiřazených R-vět: čísla a označení přiřazených S-vět: 2 Uchovávejte mimo dosah dětí 13 Uchovávejte odděleně od potravin, nápojů a krmiv 20/21 Nejezte, nepijte a nekuřte při používání 36/37/39 Používejte vhodný ochranný oděv, ochranné rukavice a ochranné brýle nebo obličejový štít 62 V případě požití nevyvolávejte zvracení: okamžitě vyhledejte lékařskou pomoc a ukažte tento obal nebo označení Právní předpisy, které se vztahují na přípravek Nejdůležitější předpisy na ochranu zdraví vztahující se k chemickým látkám a přípravkům (úplná znění): Zákon č. 356/2003 Sb., chemických látkách a chemických přípravcích a o změně některých dalších zákonů, ve znění zákona č. 186/2004 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o Celní správě České republiky. Vyhláška č. 164/2004 Sb., kterou se stanoví základní metody pro zkoušení nebezpečných vlastností chemických látek a chemických přípravků z hlediska hořlavosti a oxidační schopnosti. Vyhláška č. 219/2004 Sb., o zásadách správné laboratorní praxe. Vyhláška č. 221/2004 Sb., kterou se stanoví seznamy nebezpečných chemických látek a nebezpečných chemických přípravků, jejichž uvádění na trh, do oběhu nebo používání je omezeno. Vyhláška č. 222/2004 Sb., kterou se u chemických látek a chemických přípravků stanoví základní metody zkoušení fyzikálně-chemických vlastností a vlastností nebezpečných pro životní prostředí. Vyhláška č. 223/2004 Sb., kterou se stanoví bližší podmínky hodnocení rizika nebezpečných chemických látek pro životní prostředí. Vyhláška č. 231/2004 Sb., kterou se stanoví podrobný obsah bezpečnostního listu k nebezpečné chemické látce a chemickému přípravku. Vyhláška č. 232/2004 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona o chemických látkách a chemických přípravcích a o změně některých zákonů, týkající se klasifikace, balení a označování nebezpečných chemických látek a chemických přípravků. Vyhláška č. 234/2004 Sb., o možném použití alternativního nebo jiného odlišného názvu nebezpečné chemické látky v označení nebezpečného chemického přípravku a udělování výjimek na balení označování nebezpečných chemických látek a chemických přípravků. Vyhláška č. 426/2004 Sb.,


text:
o registraci chemických látek. Vyhláška č. 427/2004 Sb., kterou se stanoví bližší podmínky hodnocení rizika chemických látek pro zdraví člověka PESA International Strana 8 z 11
 9 Vyhláška č. 443/2004 Sb., kterou se stanoví základní metody pro zkoušení toxicity chemických látek a chemických přípravků Zdravotnické předpisy: Zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví a o změně některých souvisejících zákonů, ve znění zákona č. 254/2001 Sb., o vodách a o změně některých zákonů (vodní zákon), ve znění zákona č. 274/2001 Sb., o vodovodech a kanalizacích pro veřejnou potřebu a o změně některých zákonů (zákon o vodovodech a kanalizacích), ve znění zákona č. 13/2002 Sb., kterým se mění zákon o mírovém využívání jaderné energie (atomový zákon), ve znění zákona č. 76/2002 Sb., o integrované prevenci a o omezování znečištění, o integrovaném registru znečišťování a o změně některých zákonů (zákon o integrované prevenci), ve znění zákona č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší), ve znění zákona č. 120/2002 Sb., o podmínkách uvádění biocidních přípravků a účinných látek na trh a o změně některých souvisejících zákonů o změně některých souvisejících zákonů, ve znění zákona č. 309/2002 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o službě státních zaměstnanců ve správních úřadech a o odměňování těchto zaměstnanců a ostatních zaměstnanců ve správních úřadech (služební zákon), ve znění zákona č. 320/2002 Sb., o změně a zrušení některých zákonů v souvislosti s ukončením činnosti okresních úřadů, včetně opravy tiskových chyb podle Sdělení Ministerstva vnitra, uveřejněném v částce 141/2002 Sb., ve znění zákona č. 274/2003 Sb., kterým se mění některé zákony na úseku ochrany veřejného zdraví, ve znění zákona č. 356/2003 Sb., o chemických látkách a chemických přípravcích a o změně některých zákonů, ve znění zákona č. 362/2003 Sb., o změně zákonů souvisejících s přijetím zákona o služebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů, ve znění zákona č. 167/2004 Sb., kterým se mění zákon č. 445/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon), ve znění pozdějších předpisů, a některé související zákony a ve znění zákona č. 326/2004 Sb., o rostlinolékařské péči a o změně některých souvisejících zákonů. Vyhláška č. 432/2003 Sb., kterou se stanoví podmínky pro zařazování prací do kategorií, limitní hodnoty ukazatelů biologických expozičních testů a náležitosti hlášení prací s azbestem a biologickými činiteli. Vyhláška č. 428/2004 Sb., o získání odborné způsobilosti k nakládání s nebezpečnými chemickými látkami a chemickými přípravky klasifikovanými jako vysoce toxické. Nařízení vlády č. 21/2003 Sb., kterým se stanoví technické požadavky na osobní ochranné prostředky. Nařízení vlády č. 495/2001 Sb., kterým se stanoví rozsah a bližší podmínky poskytování osobních ochranných pracovních prostředků, mycích, čisticích a dezinfekčních prostředků. Zákon č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu, ve znění pozdějších předpisů. (Poslední novelou je zákon č. 37/2004 Sb.) Zákon č. 65/1965 Sb., zákoník práce zejména ve znění zákona č. 155/2000 Sb. (Poslední novelou je zákon č. 46/2004 Sb.) Nařízení vlády č. 178/2001 Sb., kterým se stanoví podmínky ochrany zdraví zaměstnanců při práci ve znění nařízení vlády č. 523/2002 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 178/2001 Sb.,

type: other


text:
kterým se stanoví podmínky ochrany zdraví zaměstnanců při práci a ve znění nařízení vlády č. 441/2004 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 178/2001 Sb., kterým se stanoví podmínky ochrany zdraví zaměstnanců při práci, ve znění nařízení vlády č. 523/2002 Sb. PESA International Strana 9 z 11
 10 Nejdůležitější předpisy na ochranu životního prostředí vztahující se k chemickým látkám a přípravkům (úplná znění): Zákon č. 17/1992 Sb., o životním prostředí, ve znění zákona č. 123/1998 Sb., o právu na informace o životním prostředí a zákona č. 100/2001 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o posuzování vlivů na životní prostředí). Zákon č. 185/2001 Sb., o odpadech a o změně některých dalších zákonů, ve znění zákona č. 275/2002 Sb., kterým se kterým se mění zákon č. 185/2001 Sb., o odpadech a o změně některých dalších zákonů, ve znění zákona č. 477/2001 Sb., o obalech a o změně některých zákonů, ve znění zákona č. 76/2002 Sb., o integrované prevenci a omezování znečištění, o integrovaném registru znečišťování a o změně některých zákonů, ve znění zákona č. 320/2002 Sb., o změně a zrušení některých zákonů v souvislosti s ukončením činnosti okresních úřadů, včetně opravy tiskových chyb podle Sdělení Ministerstva vnitra, uveřejněném v částce 141/2002 Sb., zákona č. 356/2003 Sb., zákona č. 188/2004 Sb. a zákona č. 167/2004 Sb. Vyhláška č. 376/2001 Sb., o hodnocení nebezpečných vlastností odpadů. Vyhláška č. 381/2001 Sb., kterou se stanoví Katalog odpadů, Seznam nebezpečných odpadů a seznamy odpadů a států pro účely vývozu, dovozu a tranzitu odpadů a postup při udělování souhlasu k vývozu, dovozu a tranzitu odpadů (Katalog odpadů). Zákon č. 254/2001 Sb., o vodách a o změně některých zákonů (vodní zákon), ve znění zákona č. 76/2002 Sb., o integrované prevenci a omezování znečištění, o integrovaném registru znečišťování a o změně některých zákonů (zákon o integrované prevenci), ve znění zákona č. 320/2002 Sb., o změně a zrušení některých zákonů v souvislosti s ukončením činnosti okresních úřadů, včetně opravy tiskových chyb podle Sdělení Ministerstva vnitra, uveřejněném v částce 141/2002 Sb., zákona č. 274/2003 Sb. a zákona č. 20/2004 Sb. Zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší) ve znění zákona č. 521/2002 Sb., kterým se mění zákon č. 76/2002 Sb., o integrované prevenci a o omezování znečištění, o integrovaném registru znečišťování a o změně některých zákonů (zákon o integrované prevenci), a zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších (zákon o ochraně ovzduší), zákona č. 92/2004 Sb., kterým se mění zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší), ve znění zákona č. 521/2002 Sb. a ve znění zákona č. 186/2004 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o Celní správě České republiky. Zákon č. 326/2004 Sb., o rostlinolékařské péči a o změně některých souvisejících zákonů Požární a další předpisy: Na přípravek se nevztahují předpisy o hořlavých kapalinách. Není hořlavou kapalinou ve smyslu ČSN Zákon č. 477/2001 Sb.,


text:
o obalech a ve změně některých zákonů ve znění zákona č. 274/2003 Sb.,zákona č. 94/2004 Sb., zákona č. 237/2004 Sb. a zákona č. 257/2004 Sb. + Všechny citované normy Zhodnocení nebezpečnosti odpovídá současně i platným předpisům Evropské unie. Bezpečnostní list byl připraven podle vyhlášky č. 231/2004 Sb., která je v souladu se Směrnicí 91/155/EC a jejími novelami 93/112/EC a 2001/58/EC a Směrnicí 1999/45/EC. PESA International Strana 10 z 11
 11 16. DALŠÍ INFORMACE VZTAHUJÍCÍ SE K PŘÍPRAVKU Další informace důležité z hlediska bezpečnosti a ochrany zdraví člověka (např. pokyny pro školení, preventivní lékařské prohlídky, doporučené použití přípravku, doporučení pro omezené použití přípravku apod.): Uživatel je odpovědný za dodržování všech souvisejících předpisů na ochranu zdraví. Plné znění R-vět komponent přípravku uvedených v kapitole 2, bod 2.2. R 36 Dráždí oči R 52/53 Škodlivý pro vodní organismy, může vyvolat dlouhodobé nepříznivé účinky ve vodním prostředí Pokyny pro školení: Uživatel je odpovědný za dodržování všech souvisících předpisů na ochranu zdraví a životního prostředí. Fyzické osoby provádějící jednotlivé činnosti v rámci nakládání s tímto nebezpečným přípravkem jsou zaškolovány a pravidelně, nejméně jednou ročně, proškolovány autorizovanou osobou. Je-li práce s tímto přípravkem vyhlášena orgánem hygienické služby za rizikovou, jsou zaměstnanci povinni se podrobovat pravidelným preventivním prohlídkám u lékaře závodní preventivní péče. informace o zdrojích údajů použitých při sestavování bezpečnostního listu: Údaje výrobce / dovozce: Bezpečnostní list byl po formální stránce upraven dle Vyhlášky č. 231/2004 Sb. Prohlášení: Bezpečnostní list obsahuje údaje potřebné pro zajištění bezpečnosti a ochrany při práci a ochrany životního prostředí. Uvedené údaje odpovídají současnému stavu vědomostí a zkušeností a jsou v souladu s platnými právními předpisy. Nemohou být považovány za záruku vhodnosti a použitelnosti přípravku pro konkrétní aplikaci. PESA International Strana 11 z 11


text:
2As72/2015
 2 As 72/2015-36
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátì slo3⁄4eném z pøedsedkynì JUDr. Milu1e Do1kové a soudcù JUDr. Karla ©imky a Mgr. Evy ©onkové v právní vìci 3⁄4alobce: F. V., zast. Mgr. Jaroslavem Topolem, advokátem, se sídlem Na Zlatnici 301/2, Praha 4, proti 3⁄4alovanému: Policie Èeské republiky, Krajské øeditelství policie Zlínského kraje, se sídlem J. A. Bati 5637, Zlín, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 16. 3. 2015, è. j. 62 A 9/2015-23,
 ®alobou ze dne 9. 1. 2015 se 3⁄4alobce domáhal u Krajského soudu v Brnì (dále jen krajský soud ) urèení, 3⁄4e zásah policisty Krajského øeditelství policie Zlínského kraje provedený dne 18. 11. 2014 v dobì kolem 10:28 hodin na silnici è. I/50 u obce Zlehov, spoèívající ve výbìru kauce ve vý1i 8000 Kè u 3⁄4alobce jako øidièe motorového vozidla, byl nezákonný. Nezákonnost tohoto zásahu spatøoval 3⁄4alobce v tom, 3⁄4e nebyla naplnìna podmínka existence dùvodné obavy, 3⁄4e se bude vyhýbat pøestupkovému øízení, kdy3⁄4 jako dùvod této obavy 3⁄4alovaný uvedl vý1i hrozící sankce. Tento dùvod 3⁄4alobce neakceptoval. S poukazem na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 17. 4. 2012, è. j. 4 As 6/2014-27, 3⁄4alobce zejména namítal, 3⁄4e samotné spáchání pøestupku nijak neodùvodòuje podezøení, 3⁄4e by se mìl vyhýbat pøestupkovému øízení.
 Krajský soud ve shora nadepsaném rozsudku rozhodl tak, 3⁄4e pøedmìtný zásah 3⁄4alovaného byl nezákonný, a ulo3⁄4il 3⁄4alovanému povinnost zaplatit 3⁄4alobci na náhradì nákladù øízení èástku 10 228 Kè. V odùvodnìní napadeného rozsudku pak krajský soud uvedl, 3⁄4e spornou otázkou byla existence dùvodného podezøení, 3⁄4e se øidiè (3⁄4alobce) bude vyhýbat pøestupkovému øízení. Pøi posouzení této otázky krajský soud zohlednil té3⁄4 nìkteré rozsudky Nejvy11ího správního soudu zabývající se tou3⁄4 otázkou (konkrétnì rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 27. 2. 2014, è. j. 4 Aps 9/2013-48, a ze dne 17. 4. 2012, è. j. 4 As 6/2014-27; ve1kerá zde citovaná rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu jsou dostupná z www.nssoud.cz). Krajský soud dospìl k závìru, 3⁄4e pouhá skuteènost, 3⁄4e za pøestupek proti bezpeènosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích hrozí zákaz èinnosti (zákaz øízení motorového vozidla) èi vy11í pokuta (by» v øádech desítek tisíc Kè), není dostaèující pro existenci dùvodného podezøení, 3⁄4e se bude øidiè vyhýbat pøestupkovému øízení. Mù3⁄4e se v1ak jednat o skuteènost, která ve spojení s nìjakou dal1í okolností vznik dùvodného podezøení zpùsobí. Jeliko3⁄4 v1ak nebyly 3⁄4ádné takové dal1í skuteènosti zji1tìny, konstatoval krajský soud, 3⁄4e nebylo mo3⁄4no dovodit existenci dùvodného podezøení, 3⁄4e se 3⁄4alobce bude pøestupkovému øízení vyhýbat.
 Proti tomuto rozsudku brojí 3⁄4alovaný (dále jen stì3⁄4ovatel ) vèas podanou kasaèní stí3⁄4ností, v ní3⁄4 uplatòuje kasaèní dùvod dle ust. § 103 odst. 1 písm. a) zákona è. 150/2002 Sb., soudní øád správní, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen s. ø. s. ). Tvrdí tedy nezákonnost napadeného rozsudku spoèívající v nesprávném posouzení právní otázky soudem v pøedcházejícím øízení.
 Krajským soudem nesprávnì posouzená právní otázka je stì3⁄4ovatelem spatøována v hodnocení zákonnosti zásahu spoèívajícího ve výbìru kauce a s tím souvisejícího posouzení existence dùvodného podezøení, 3⁄4e se øidiè bude v posuzovaném pøípadì vyhýbat pøestupkovému øízení.
 Stì3⁄4ovatel


text:
k tomuto pøednì namítá, 3⁄4e krajský soud nepøípadnì argumentoval odkazem na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 17. 4. 2014, è. j. 4 As 6/2014-27, nebo» tento se vztahoval na pøípad, kdy na potvrzení o pøevzetí kauce nebyly uvedeny konkrétní dùvody, pro nì3⁄4 policisté dospìli k závìru o existenci podezøení, 3⁄4e se 3⁄4alobce bude vyhýbat pøestupkovému øízení. A3⁄4 následnì bylo jako tento dùvod oznaèeno samotné spáchání pøestupku. Skutkový stav nynìj1í vìci je pøitom odli1ný, nebo» v potvrzení o pøevzetí kauce bylo, na rozdíl od pøípadu v citované vìci, nále3⁄4itì odùvodnìno, proè se zasahující policista obával, 3⁄4e se 3⁄4alobce bude vyhýbat pøestupkovému øízení.
 Dále se stì3⁄4ovatel neztoto3⁄4òuje s názorem krajského soudu, døíve vyøèeným v rozsudku ze dne 12. 12. 2013, è. j. 29 A 49/2013-70, na který soud odkázal i v napadeném rozsudku, dle nìho3⁄4 hrozící zákaz øízení èi jiná citelná sankce nemù3⁄4e být postaèující ke vzniku dùvodného podezøení, 3⁄4e se øidiè bude vyhýbat pøestupkovému øízení, av1ak musí být v3⁄4dy spojena s nìjakou dal1í skuteèností, napø. absencí trvalého bydli1tì èi se skuteèností, 3⁄4e se øidiè ji3⁄4 døíve pøestupkovému øízení vyhýbal. Takový výklad nemá dle stì3⁄4ovatele oporu v zákonì è. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o zmìnách nìkterých zákonù (zákon o silnièním provozu), ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen zákon o silnièním provozu ), ani nemá oporu v judikatuøe Nejvy11ího správního soudu. Naopak, stì3⁄4ovatel má za to, 3⁄4e ka3⁄4dá z tìchto okolností mù3⁄4e sama o sobì zakládat dùvodnou obavu, 3⁄4e se øidiè bude vyhýbat pøestupkovému øízení.
 Stì3⁄4ovatel rovnì3⁄4 nesouhlasí s názorem krajského soudu, jen3⁄4 rozli1uje mezi hrozbou sankce zákazu øízení motorových vozidel na stranì jedné a hrozbou pozbytí øidièského oprávnìní na základì vybodování na stranì druhé, jsou-li tyto nepøíznivé dùsledky nahlí3⁄4eny jako potenciální dùvody zakládající obavu z vyhýbání se pøestupkovému øízení. pokraèování Ohlednì závìru krajského soudu, dle nìho3⁄4 mù3⁄4e hrozba sankce za pøestupek proti bezpeènosti a plynulosti provozu zalo3⁄4it takové dùvodné podezøení toliko v soubìhu s dal1ími okolnostmi nasvìdèujícími obavám z vyhýbání se pøestupkovému øízení, namítá stì3⁄4ovatel, 3⁄4e po zasahujícím policistovi nelze spravedlivì po3⁄4adovat provádìní rozsáhlého 1etøení, dokazování, analýzy a odùvodnìní obvyklých ve správním èi pøestupkovém øízení. Odkazuje pøitom na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 27. 2. 2014, è. j. 4 Aps 9/2013-48, a dodává, 3⁄4e zasahující policista nemá mo3⁄4nost v místì a èase kontroly zjistit informace o prùbìhu pøedchozích pøestupkových øízení a (ne)aktivitì pøestupce v nich.
 Za úèelem podpoøení své argumentace cituje stì3⁄4ovatel ze Zprávy o výsledku 1etøení veøejného ochránce práv ze dne 30. 4. 2013, sp. zn. 953/2013/VOP/MK: dùvodù pro vybrání kauce mù3⁄4e být celá øada. Mù3⁄4e se jednat o pøípad, kdy bude øidièem osoba, která nemá na území Èeské republiky trvalé bydli1tì nebo má nahlá1en trvalý pobyt na mìstském èi obecním úøadu. Rovnì3⁄4 mohou nastat situace, kdy øidièi hrozí za oznamovaný pøestupek zákaz øízení èi vìt1í penì3⁄4itá pokuta. Ke kasaèní stí3⁄4nosti byl pøilo3⁄4en té3⁄4 dopis zástupce veøejného ochránce práv ze dne 23. 1. 2015, sp. zn. 7570/2014/VOP/MK, jím3⁄4 bylo Krajskému øeditelství policie Zlínského kraje sdìleno, 3⁄4e v postupu Policie Èeské republiky pøi ulo3⁄4ení a výbìru


text:
kauce dle zákona o silnièním provozu v jiném pøípadì, jen3⁄4 mìl být skutkovì obdobný nynìj1í vìci, nebylo shledáno pochybení.
 ®alobce nevyu3⁄4il svého práva vyjádøit se ke kasaèní stí3⁄4nosti.
 Nejvy11í správní soud nejprve zkoumal, zda jsou splnìny podmínky øízení, pøièem3⁄4 dospìl k závìru, 3⁄4e kasaèní stí3⁄4nost má po3⁄4adované nále3⁄4itosti, byla podána vèas, osobou k tomu oprávnìnou, jednající svým povìøeným zamìstnancem majícím vysoko1kolské právnické vzdìlání, a je pøípustná.
 Dùvodem podání kasaèní stí3⁄4nosti je stì3⁄4ovatelem tvrzená nezákonnost napadeného rozsudku spoèívající v nesprávném posouzení právní otázky zákonnosti výbìru kauce dle § 125a zákona o silnièním provozu, pøesnìji posouzení naplnìní zákonné podmínky pro výbìr této kauce. Touto podmínkou je podle § 125a odst. 1 vìty první zákona o silnièním provozu dùvodné podezøení, 3⁄4e se øidiè motorového vozidla, podezøelý ze spáchání pøestupku proti bezpeènosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích, bude vyhýbat pøestupkovému øízení.
 Nejvy11í správní soud se výkladem pøedmìtného ustanovení zákona o silnièním provozu v minulosti ji3⁄4 nìkolikrát zabýval (srov. zejména rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 12. 2. 2015, è. j. 7 As 273/2014-32, ze dne 11. 6. 2014, è. j. 3 Aps 10/2013-73, ze dne 27. 4. 2015, è. j. 4 As 47/2015-34, èi ze dne 27. 2. 2014, è. j. 4 Aps 9/2013-48). Z poslednì oznaèeného rozsudku se pøitom podává: v rámci øízení pøed správními soudy, jeho3⁄4 pøedmìtem je posouzení zákonnosti výbìru kauce v rámci øízení o 3⁄4alobì na ochranu pøed nezákonným zásahem, pokynem nebo donucením správního orgánu, lze vedle potvrzení o pøevzetí kauce vycházet i z jiných podkladù, z nich3⁄4 lze zjistit okolnosti ulo3⁄4ení kauce. Takovými podklady (dùkazními prostøedky) mohou být napø. oznámení o pøestupku, úøední záznamy, svìdecké výpovìdi èi zvukové, obrazové nebo jiné nahrávky, které zachycují provádìní zásahu a byly poøízeny v souladu se zákonem.
 V potvrzení o pøevzetí kauce ze dne 18. 11. 2014 zasahující policista uvedl, 3⁄4e kauce byla stì3⁄4ovateli ulo3⁄4ena vzhledem k záva3⁄4nosti zji1tìného pøestupku a hrozící sankci zákazu øízení motorového vozidla. V záznamu o pøestupku ze dne 19. 11. 2014, è. j. KRPZ 123827-7/PØ-2014-151106 se podává, 3⁄4e kauce byla ulo3⁄4ena vzhledem k záva3⁄4nosti zji1tìného pøestupku, hrozícímu zákazu øízení motorových vozidel, spoleènì s hrozící vy11í sankcí ve správním øízení. Koneènì pak v oznámení o pøestupku ze dne 24. 11. 2014, è. j. KRPZ-123827-11/PØ-2014-151106, se uvádí: Vzhledem k záva3⁄4nosti zji1tìného dopravního pøestupku a skuteènosti, 3⁄4e by se uvedený F. V. mohl vyhýbat pøestupkovému øízení z dùvodu vý1e penì3⁄4ité sankce a hrozícího zákazu èinnosti spoèívajícího v zákazu øízení motorových vozidel, byla tomuto v souladu s ustanovením § 125a odst. 1 zákona è. 361/2000 Sb. ulo3⁄4ena kauce
 Nejvy11í správní soud nemù3⁄4e stì3⁄4ovateli pøisvìdèit v tom, 3⁄4e by citelná sankce, hrozící podezøelému za spáchání pøestupku proti bezpeènosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích, mohla být sama o sobì objektivnì hodnocena jako skuteènost zpùsobilá zalo3⁄4it dùvodnou obavu, 3⁄4e se øidiè motorového vozidla bude vyhýbat pøestupkovému øízení.
 Pøedmìtná argumentace stì3⁄4ovatele obsahuje dva problematické prvky. Prvním z nich je spojování citelnosti hrozící sankce pro øidièe podezøelého ze spáchání pøestupku s dùvodem pro vyhýbání se pøestupkovému øízení, druhým pak pau1ální konstatace citelnosti konkrétního druhu sankce,


text:
je3⁄4 postrádá zohlednìní individuálních relevantních okolností pøípadu.
 Ohlednì prvnì jmenovaného problému je zdej1í soud pøesvìdèen, 3⁄4e i za pøedpokladu, 3⁄4e hrozící sankce je pro podezøelého øidièe skuteènì (zjistitelnì) citelná, nelze z toho automaticky dovozovat, 3⁄4e se øidiè bude pøestupkovému øízení vyhýbat. Smyslem ulo3⁄4ení sankce je mj. zásadnì i represe, pøedstavovaná citelnou újmou pro postihovaný subjekt. Mìla-li by pak citelnost sankce být dùvodem pro obavu, 3⁄4e se podezøelý bude vyhýbat pøestupkovému øízení, byl by tento dùvod dán u drtivé vìt1iny podezøelých. Dùsledky takto 1irokého výkladu jsou v1ak zjevnì disproporèní k intenzitì zásahu do majetkové sféry podezøelého, kterou pøedstavuje vybrání kauce dle § 125a zákona o silnièním provozu. Jistá míra korelace mezi citelností sankce a motivací podezøelého k vyhýbání se pøestupkovému øízení zde sice nepochybnì existuje, dle Nejvy11ího správního soudu v1ak jistì nedosahuje takové intenzity, 3⁄4e by na jejím základì bylo lze dùvodnì usuzovat na budoucí vyhýbání se pøestupkovému øízení, nebo» takový postup podezøelého bývá zpravidla výsledkem jeho volní úvahy, ovlivnìné hned nìkolika faktory odvíjejícími se od konkrétní situace, co3⁄4 znemo3⁄4òuje takovou pau1alizaci.
 K druhému naznaèenému problému je tøeba nejdøíve uvést, 3⁄4e subjektivnost vnímání citelnosti konkrétní sankce lze seznat napø. ji3⁄4 z modelového pøíkladu, kdy sankce zákazu èinnosti øízení motorového vozidla bude zcela jistì znaènì citelnou pro øidièe, pro nìj3⁄4 ka3⁄4dodenní øízení motorového vozidla podmiòuje efektivní vykonávání jeho povolání, kde3⁄4to stejná sankce bude mít pouze marginální dopad do sféry øidièe tzv. sváteèního . Motivace tìchto hypotetických subjektù k vyhýbání se pøestupkovému øízení, v nìm3⁄4 za projednávaný pøestupek hrozí tato sankce, by byla zjevnì nesrovnatelná. Z toho vyplývá, 3⁄4e citelnost sankce je subjektivní psychickou kategorií, co3⁄4 èiní její objektivní zji1tìní znaènì nesnadným, a pøedstavuje tak zjevnì nevhodné kriterium pro posuzování dùvodnosti obavy, 3⁄4e se podezøelý bude vyhýbat pøestupkovému øízení.
 Na základì tìchto úvah se tudí3⁄4 lze ztoto3⁄4nit se závìrem krajského soudu, dle nìho3⁄4 hrozící zákaz øízení èi jiná citelná sankce nemù3⁄4e být postaèující ke vzniku dùvodného podezøení, 3⁄4e se øidiè bude vyhýbat pøestupkovému øízení, av1ak musí být v3⁄4dy spojena s nìjakou dal1í skuteèností, napø. s absencí trvalého bydli1tì èi se skuteèností, 3⁄4e se øidiè ji3⁄4 døíve pøestupkovému øízení vyhýbal. pokraèování
 Pokud stì3⁄4ovatel namítal, 3⁄4e zasahující policista nemá mo3⁄4nost v místì a èase kontroly zjistit informace o prùbìhu pøedchozích pøestupkových øízení a (ne)aktivitì pøestupce v nich, Nejvy11í správní soud uznává, 3⁄4e takovou èinnost zasahujících policistù lze jen tì3⁄4ko po3⁄4adovat. Øe1ením v1ak nemù3⁄4e být vybírání kaucí s poukazem na nemo3⁄4nost zji1tìní dal1ích skuteèností, které by zakládaly dùvodnou obavu vyhýbání se pøestupkovému øízení. Stì3⁄4ovatel zde zøejmì míjí smysl institutu kauce dle § 125a zákona o silnièním provozu. Tím je umo3⁄4nìní ulo3⁄4ení opatøení smìrujícího k zabezpeèení aktivní souèinnosti podezøelého na pøestupkovém øízení, pøièem3⁄4 dùvody zakládající obavu vyhýbání se pøestupkovému øízení nemají být slo3⁄4itì zji1»ovány, nýbr3⁄4 se mají zpravidla samy nabízet. Nejvy11í správní soud v této souvislosti pøipomíná, 3⁄4e k vybrání kauce má být pøistupováno ve výjimeèných pøípadech (srov. napø. rozsudek zdej1ího soudu ze dne 27. 2. 2014, è. j. 4 Aps 9/2013-48). Je zjevnì v rozporu se smyslem tohoto institutu, aby zasahující policista aktivnì vyhledával skuteènosti, které


text:
by vyvolávaly dùvodnou obavu vyhýbání se pøestupkovému øízení. Taková dùvodná obava by toti3⁄4 mìla vyplývat ji3⁄4 z na první pohled zøejmých skuteèností, pøípadnì z jiných relevantních skuteèností, které jsou zasahujícímu policistovi známy z jeho úøední èinnosti. Jinými slovy lze øíci, 3⁄4e zasahující policista by se nemìl zamìøovat na vyhledávání konkrétních skuteèností toliko za úèelem zji1tìní, zda by byly zpùsobilé k zalo3⁄4ení dùvodné obavy vyhýbání se pøestupkovému øízení, ale naopak by jeho èinnost v tomto smìru mìla spoèívat a3⁄4 v následné formulaci tìchto skuteèností, které samy vyvstaly v prùbìhu zásahu policisty.
 Nejvy11í správní soud nadto pova3⁄4uje za vhodné v této souvislosti odkázat na ustanovení § 2 odst. 3 zákona è. 500/2004 Sb., správní øád, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen správní øád ), jím3⁄4 je té3⁄4 tøeba se za dané situace øídit a kde se mj. podává, 3⁄4e správní orgán mù3⁄4e zasahovat do oprávnìných zájmù osob, jich3⁄4 se jeho èinnost v jednotlivém pøípadì dotýká, pouze v nezbytném rozsahu. Z toho lze té3⁄4 vyvodit, 3⁄4e pokud dùvodná obava vyhýbání se pøestupkovému øízení nevyvstala na základì skuteèností zøejmých z okolností vìci èi pøedem známých, nesplòuje aktivní a pøípadnì i èasovì nároèné vyhledávání takových dùvodù podmínku nezbytnosti takového postupu.
 Pokud stì3⁄4ovatel namítá, 3⁄4e argumentace krajského soudu citující pasá3⁄4e rozsudku Nejvy11ího správního soudu ze dne 17. 4. 2014, è. j. 4 As 6/2014-27, není pøípadná, kdy3⁄4 odli1uje hrozící sankci pozbytí øidièského oprávnìní v dùsledku dosa3⁄4ení 12 bodù od hrozící sankce zákazu øízení motorových vozidel, lze mu v tomto pøisvìdèit, nebo» výsledné efekty obou alternativ jsou v mnohém srovnatelné. Tento nedostatek v1ak nemá za následek nesprávné posouzení rozhodné právní otázky, tedy zda mù3⁄4e být hrozící sankce s ohledem na citelnost jejího pøípadného dopadu na podezøelého sama o sobì dùvodem pro pojetí obavy, 3⁄4e se tento bude vyhýbat pøestupkovému øízení. Pokud toti3⁄4 pøihlédneme k celkovému pohledu na otázku naplnìní této podmínky výbìru kauce tak, jak jej zdej1í soud nastínil právì v poslednì citovaném rozsudku, je zøejmé, 3⁄4e skuteènost hrozby této sankce je toliko jednou z okolností, které ve svém souhrnu mohou podmínku dùvodné obavy vyhýbání se pøestupkovému øízení naplnit. Výèet skuteèností v citovaném rozsudku proto nelze chápat tak, 3⁄4e pøistoupí-li ke skuteènosti spáchání pøestupku jeden z prvkù tohoto pøíkladného výètu, bude tato podmínka pro výbìr kauce splnìna.
 Ohlednì podpory stì3⁄4ovatelovy argumentace zprávou o výsledku 1etøení veøejného ochránce práv ze dne 30. 4. 2013, sp. zn. 953/2013/VOP/MK, a oznámením o výsledku 1etøení zástupce veøejné ochránkynì práv ze dne 23. 1. 2015, sp. zn. 7570/2014/VOP/MK, nezbývá Nejvy11ímu správnímu soudu ne3⁄4 konstatovat, 3⁄4e aèkoli úkolem veøejného ochránce práv je ve smyslu § 1 odst. 1 zákona è. 349/1999, o Veøejném ochránci práv, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù, pùsobení k ochranì osob pøed jednáním úøadù a dal1ích institucí uvedených v tomto zákonì, pokud je v rozporu s právem, neodpovídá principùm demokratického právního státu a dobré správy, jako3⁄4 i pøed jejich neèinností, nelze zamìòovat výklad právních pøedpisù plynoucí z jeho èinnosti za výklad podaný soudem. Výklad právního pøedpisu podaný veøejným ochráncem práv mù3⁄4e být v rámci soudního øízení správního zdrojem právní argumentace, její3⁄4


text:
hlavní pøedností mù3⁄4e být toliko pøesvìdèivost, nikoli v1ak závaznost pro soud èi úèastníky øízení u nìj probíhajícího.
 Nejvy11í správní soud pova3⁄4uje za zavádìjící stì3⁄4ovatelem citované vyjádøení veøejného ochránce práv ve vìci sp. zn. 953/2013/VOP/MK, ve kterém se podává: dùvodù pro vybrání kauce mù3⁄4e být celá øada. Mù3⁄4e se jednat o pøípad, kdy bude øidièem osoba, která nemá na území Èeské republiky trvalé bydli1tì nebo má nahlá1en trvalý pobyt na mìstském èi obecním úøadu. Rovnì3⁄4 mohou nastat situace, kdy øidièi hrozí za oznamovaný pøestupek zákaz øízení èi vìt1í penì3⁄4itá pokuta. Z citovaného úryvku, a ani z celého textu oznaèeného oznámení, není patrné, jaký význam se pøisuzuje spojení dùvod pro vybrání kauce . Dùvody pro vybrání kauce toti3⁄4 vskutku mohou být rùznorodé, nicménì zákon o silnièním provozu je ponechává na zvá3⁄4ení zasahujícímu policistovi, kdy3⁄4 v rámci § 125a odst. 1 zákona o silnièním provozu uvádí, 3⁄4e policista je oprávnìn kauci vybrat. Dùvod pro vybrání kauce je v urèité míøe ji3⁄4 implicitnì obsa3⁄4en v podmínce existence dùvodného podezøení vyhýbání se pøestupkovému øízení, nicménì je tøeba si uvìdomit, 3⁄4e ani pøi naplnìní této podmínky nemusí policista od øidièe motorového vozidla kauci vybrat, a to na základì výsledku svého uvá3⁄4ení. Nelze tedy smì1ovat dùvody pro vybrání kauce a zákonné podmínky pro oprávnìní vybrat kauci. Jak ji3⁄4 bylo ostatnì øeèeno vý1e, je-li øeè o citelnosti hrozící sankce (zde zákaz øízení a vìt1í penì3⁄4itá pokuta), tato nemù3⁄4e být sama o sobì skuteèností zakládající splnìní podmínky existence dùvodné obavy vyhýbání se pøestupkovému øízení.
 Vzhledem k vý1e øeèenému dospìl Nejvy11í správní soud k závìru, 3⁄4e krajský soud posoudil otázku splnìní sporné podmínky pro výbìr kauce správnì, kdy3⁄4 naznal, 3⁄4e v posuzované vìci nebyla dána 3⁄4ádná skuteènost, ze které by bylo mo3⁄4né dovozovat, 3⁄4e se 3⁄4alobce bude vyhýbat pøestupkovému uøízení. Zdej1í soud se tudí3⁄4 ztoto3⁄4òuje i s navazujícím závìrem, 3⁄4e výbìr kauce v daném pøípadì pøedstavoval nezákonný zásah. Pokud tedy stì3⁄4ovatel v kasaèní stí3⁄4nosti namítal nezákonnost napadeného rozsudku spoèívající v nesprávném posouzení této právní otázky krajským soudem, je tato námitka nedùvodná.
 O náhradì nákladù øízení o kasaèní stí3⁄4nosti rozhodl Nejvy11í správní soud v souladu s ustanovením § 60 odst. 1 s. ø. s. tak, 3⁄4e 3⁄4alobce, jen3⁄4 mìl ve vìci plný úspìch, má právo na náhradu nákladù øízení, které dùvodnì vynalo3⁄4il, proti 3⁄4alovanému, jen3⁄4 ve vìci úspìch nemìl. ®alobce byl nicménì v prùbìhu øízení o kasaèní stí3⁄4nosti zcela pasivní, proèe3⁄4 Nejvy11í správní soud dospìl k závìru, 3⁄4e mu 3⁄4ádné úèelnì vynalo3⁄4ené náklady v tomto øízení nevznikly, a proto 3⁄4alobci náhradu úèelnì vynalo3⁄4ených nákladù øízení nepøiznal.


text:
173/2004 Sb. Vyhláška o způsobu a rozsahu vyžadování údajů Výzkumným ústavem zemědělské ekonomiky
 173/2004
 173/2004 Sb.
 Aktuální znění 01.05.2004
 Vyhláška č. 173/2004 Sb.Vyhláška o způsobu a rozsahu vyžadování údajů Výzkumným ústavem zemědělské ekonomiky
 Částka 58/2004
 Platnost od 21.04.2004
 Účinnost od 01.05.2004
 § 2 - Způsob a rozsah vyžadování údajů pověřenou osobou
 ze dne 2. dubna 2004
 o způsobu a rozsahu vyžadování údajů Výzkumným ústavem zemědělské ekonomiky
 Ministerstvo zemědělství stanoví podle § 4 odst. 3 zákona č. 252/1997 Sb., o zemědělství, ve znění zákona č. 128/2003 Sb., (dále jen "zákon"):
 Tato vyhláška upravuje na základě zákona a bezprostředně závazných právních předpisů Evropských společenství1) (dále jen "předpisy Evropských společenství") způsob a rozsah vyžadování údajů Výzkumným ústavem zemědělské ekonomiky (dále jen "pověřená osoba") od ekonomických subjektů vedených podle zákona o státní statistické službě2) (dále jen "ekonomické subjekty").
 Způsob a rozsah vyžadování údajů pověřenou osobou
 (1) Pověřená osoba, která je na základě předpisů Evropských společenství3) kontaktním pracovištěm Zemědělské účetní datové sítě FADN, je oprávněna vyžadovat od ekonomického subjektu na základě předpisů Evropských společenství1) údaje podle odstavců 2 a 3 za uplynulý kalendářní rok do 31. března následujícího kalendářního roku, a to způsobem umožňujícím dálkový přístup.
 (2) Pověřená osoba je oprávněna podle odstavce 1 vyžadovat od ekonomického subjektu, který vede daňovou evidenci,4) údaje
 a) o jeho identitě,
 b) o jím užívané zemědělské půdě,
 c) o jeho zaměstnancích,
 d) o jeho oběžném majetku,
 e) o jeho příjmech započitatelných a nezapočitatelných do základu daně,
 f) o jeho výdajích započitatelných a nezapočitatelných do základu daně,
 g) o jeho dlouhodobém hmotném a nehmotném majetku,
 h) o jeho závazcích a zdrojích krytí majetku,
 i) o jeho živočišné a rostlinné výrobě,
 j) o jeho vedlejší živočišné a rostlinné výrobě a o jeho ostatní výrobě,
 k) o dotacích a podporách, které obdržel.
 (3) Pověřená osoba je oprávněna podle odstavce 1 vyžadovat od ekonomického subjektu, který vede účetnictví,5) údaje
 d) z jeho účetní závěrky k 31. prosinci kalendářního roku,
 e) o jeho dlouhodobém hmotném a nehmotném majetku,
 f) o jeho živočišné a rostlinné výrobě,
 g) o jeho vedlejší živočišné a rostlinné výrobě a o jeho ostatní výrobě,
 h) o dotacích a podporách, které obdržel.
 (4) Pověřená osoba při nakládání s osobními údaji fyzických osob postupuje podle zvláštního právního předpisu.6)
 Tato vyhláška nabývá účinnosti dnem vstupu smlouvy o přistoupení České republiky k Evropské unii v platnost.
 Ing. Palas v. r.
 1) Nařízení Rady (EHS) č. 79/65 ze dne 15. června 1965 o založení zemědělské datové sítě pro sběr údajů o příjmech a o hospodářské činnosti zemědělských podniků v Evropském hospodářském společenství.
 Nařízení Komise (EHS) č. 1859/82 ze dne 12. června 1982 o výběru vykazujících podniků pro stanovení příjmu zemědělských podniků.
 Nařízení Komise (EHS) č. 2237/77 ze dne 23. září 1977, kterým se mění nařízení č. 118/66/EHS o podobě podnikového výkazu používaného pro stanovení příjmů zemědělských podniků.
 Nařízení Komise (EHS) č. 1915/83 ze dne 13. července 1983, kterým se stanoví prováděcí pravidla k vedení účetnictví pro stanovení příjmů zemědělských podniků.
 2) § 20 zákona č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě, ve znění zákona č.


text:
220/2000 Sb. a zákona č. 411/2000 Sb.
 3) Čl. 6 nařízení Rady (EHS) č. 79/65.
 4) § 7b zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění zákona č. 438/2003 Sb.
 5) § 1 zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění zákona č. 117/1994 Sb., zákona č. 227/1997 Sb., zákona č. 492/2000 Sb., zákona č. 353/2001 Sb., zákona č. 575/2002 Sb. a zákona č. 437/2003 Sb.
 6) Zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů, ve znění zákona č. 227/2000 Sb., zákona č. 177/2001 Sb., zákona č. 450/2001 Sb., zákona č. 107/2002 Sb., zákona č. 309/2002 Sb., zákona č. 310/2002 Sb. a zákona č. 517/2002 Sb.


text:
29 Odo 1403/2006
 Dotčené předpisy: § 80 písm. c) předpisu č. 99/1963Sb., § 12 písm. c) předpisu č. 328/1991Sb., § 18 písm. c) předpisu č. 328/1991Sb.
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Zdeňka Krčmáře a soudců JUDr. Petra Gemmela a Mgr. Tomáše Brauna, v právní věci žalobce Ing. F. M., proti žalovanému Ing. V. K., jako správci konkursní podstaty úpadce M. D., o určení neexistence soupisu majetku konkursní podstaty úpadce, vedené u Krajského soudu v Ústí nad Labem pod sp. zn. 43 Cm 18/2004, o dovolání žalobce proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 11. května 2006, č. j. 15 Cmo 52/2006-87, takto:
 II. Žalobce je povinen zaplatit žalovanému na náhradě nákladů dovolacího řízení částku 1.933,75 Kč, do tří dnů od právní moci tohoto rozhodnutí, k rukám zástupce žalovaného JUDr. R. K.
 Vrchní soud v Praze v záhlaví označeným rozsudkem potvrdil k odvolání žalobce rozsudek ze dne 4. listopadu 2005, č. j. 43 Cm 18/2004-54, jímž Krajský soud v Ústí nad Labem zamítl žalobu o určení, že částečná kopie žaloby na vypořádání BSM manželů D., založená na č. l. 1228-1238 ve spise vedeném Krajským soudem v Ústí nad Labem pod sp. zn. K 71/95 není soupisem konkursní podstaty podle ustanovení § 18 ZKV . Odvolací soud přitakal soudu prvního stupně v závěru, že žalobce nemá na požadovaném určení naléhavý právní zájem (ve smyslu § 80 písm. c/ občanského soudního řádu - dále též jen o. s. ř. ), poukazuje dále na to, že nespokojenost účastníka konkursního řízení (zde šlo o konkursního věřitele) s tím, jak správce konkursní podstaty vystupuje při výkonu své funkce (například při sestavování soupisu konkursní podstaty) je řešitelná postupy podle § 12 (ve spojení s § 18) zákona č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání (dále též jen ZKV ).
 Žalobce podal proti rozsudku odvolacího soudu včasné dovolání, dožaduje se zrušení rozsudků soudů obou stupňů a vrácení věci soudu prvního stupně k dalšímu řízení. Přípustnost dovolání opírá o zásadní význam napadeného rozhodnutí ve smyslu ustanovení § 237 odst. 1 písm. c/ o. s. ř., s tím, že toto rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci (tedy, že je dán dovolací důvod dle § 241a odst. 2 písm. b/ o. s. ř.). Zásadní význam rozhodnutí spatřuje dovolatel v tom, že jeho právní mocí by došlo nastolení možná ustáleného ale nesprávného právního názoru, že účastník konkursního řízení se v průběhu konkursního řízení nemůže domáhat svých práv žalobou podle § 80 písm. c/ o. s. ř. V dovolání pak podrobně snáší argumenty na podporu tvrzení, že jeho naléhavý právní zájem na požadovaném určení je dán.
 Žalovaný se ve vyjádření ztotožňuje se závěry odvolacího soudu, zdůrazňuje, že účelem žaloby ve své podstatě bylo dosáhnout toho, aby mu jako správci konkursní podstaty úpadce bylo následně uloženo sestavit jiný soupis konkursní podstaty.
 Dovolání proti potvrzujícímu výroku rozsudku odvolacího soudu ve věci samé může být přípustné jen podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. b/ a c/ o. s. ř. O případ uvedený pod písmenem b/ nejde a


text:
důvod založit přípustnost dovolání podle písmene c/ Nejvyšší soud nemá, když dovolatel mu nepředkládá k řešení žádnou otázku, z níž by bylo možné usuzovat, že napadené rozhodnutí má ve věci samé po právní stránce zásadní význam.
 Odvolací soud (a před ním soud prvního stupně) totiž řešil otázku naléhavého právního zájmu v souladu s ustálenou rozhodovací praxí soudů (srov. rozhodnutí bývalého Nejvyššího soudu ČSR uveřejněné pod číslem 17/1972 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. března 1997, sp. zn. 3 Cdon 1338/96, uveřejněný v časopise Soudní judikatura č. 3, ročník 1997, pod číslem 21 nebo důvody rozsudku Nejvyššího soudu uveřejněného pod číslem 90/2005 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek) a přiléhavě vysvětlil také vazbu na úpravu obsaženou v ustanoveních § 12 a § 18 ZKV. Důvod změnit ustálenou rozhodovací praxi soudů na základě argumentů obsažených v dovolání pak Nejvyšší soud neshledal. V rovině obecného výkladu ustanovení § 80 písm. c/ o. s. ř. ani v rovině aplikace těchto závěrů na daný případ tedy Nejvyšší soud zásadní právní význam napadeného rozhodnutí ve věci samé nespatřuje.
 Výrok o náhradě nákladů dovolacího řízení je odůvodněn ustanovením § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o. s. ř., neboť dovolání žalobce bylo odmítnuto. Procesně úspěšnému žalovanému tak vzniklo právo na náhradu účelně vynaložených nákladů dovolacího řízení, jež v dané věci sestávají z odměny za zastupování advokátem za řízení v jednom stupni (za dovolací řízení), jejíž výše se určuje podle vyhlášky č. 484/2000 Sb., a to - se zřetelem k době zahájení dovolacího řízení - ve znění účinném do 31. srpna 2006 (dále jen vyhláška ).
 Sazba odměny za dovolací řízení pak činí podle § 5 písm. c/, ve spojení s § 10 odst. 3, § 14 odst. 1 a § 15 vyhlášky 3.100, - Kč. Takto určená sazba se podle § 18 odst. 1 vyhlášky snižuje o 50 %, tj. na částku 1.550,- Kč, jelikož advokát žalovaného učinil v dovolacím řízení pouze jediný úkon právní služby (vyjádření k dovolání). Spolu s náhradou hotových výdajů dle § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb. ve znění pozdějších předpisů, ve výši 75,- Kč, tak jde o částku 1.625,- Kč. S náhradou za devatenáctiprocentní daň z přidané hodnoty ve výši 308,75 Kč (zástupce žalovaného osvědčil, že je plátcem této daně) proto dovolací soud přiznal žalovanému k tíži žalobce celkem 1.933,75 Kč.


text:
Ochrana osobních údajů | Zahrada Ježek
 Zdravíčko sousedé. Stále jsme tady pro vás v plném nasazení. Z důvodu vládního opatření však pozastavujeme osobní odběry na pobočce. Přejeme vám co nejméně starostí a pevné zdraví v tomto mimořádném období.
 Sekery, kalače a pilky,
 1.1 Správcem osobních údajů podle čl. 4 bod 7 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (dále jen: „GDPR”) je Dům a Zahrada Ježek s.r.o. (IČ 02906007) se sídlem v Plzni (dále jen: „správce“).
 adresa: Ledce 99, 330 14 Ledce u Plzně
 email: info@zahradajezek.cz
 telefon: + 420 601 170 990
 a.) plnění smlouvy mezi Vámi a správcem podle čl. 6 odst. 1 písm. b) GDPR,
 b.) oprávněný zájem správce na poskytování přímého marketingu (zejména pro zasílání obchodních sdělení a newsletterů) podle čl. 6 odst. 1 písm. f) GDPR,
 c.) Váš souhlas se zpracováním pro účely poskytování přímého marketingu (zejména pro zasílání obchodních sdělení a newsletterů) podle čl. 6 odst. 1 písm. a) GDPR ve spojení s § 7 odst. 2 zákona č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti v případě, že nedošlo k objednávce zboží nebo služby.
 a.) vyřízení Vaší objednávky a výkon práv a povinností vyplývajících ze smluvního vztahu mezi Vámi a správcem; při objednávce jsou vyžadovány osobní údaje, které jsou nutné pro úspěšné vyřízení objednávky (jméno a adresa, kontakt), poskytnutí osobních údajů je nutným požadavkem pro uzavření a plnění smlouvy, bez poskytnutí osobních údajů není možné smlouvu uzavřít či jí ze strany správce plnit,
 b.) zasílání obchodních sdělení a činění dalších marketingových aktivit.
 a.) po dobu nezbytnou k výkonu práv a povinností vyplývajících ze smluvního vztahu mezi Vámi a správcem a uplatňování nároků z těchto smluvních vztahů (po dobu 15 let od ukončení smluvního vztahu),
 b.) po dobu, než je odvolán souhlas se zpracováním osobních údajů pro účely marketingu, nejdéle 10 let, jsou-li osobní údaje zpracovávány na základě souhlasu.
 a.) podílející se na dodání zboží / služeb / realizaci plateb na základě smlouvy,
 b.) zajišťující služby provozování e-shopu (Shoptet) a další služby v souvislosti s provozováním e-shopu,
 c.) zajišťující marketingové služby.
 5.2. Správce v některých případech předává osobní údaje do třetí země (do země mimo EU) nebo mezinárodní organizaci. Příjemci osobních údajů ve třetích zemích jsou poskytovatelé mailingových služeb / cloudových služeb.
 b.) právo opravu osobních údajů dle čl. 16 GDPR, popřípadě omezení zpracování dle čl. 18 GDPR,
 c.) právo na výmaz osobních údajů dle čl. 17 GDPR,
 d.) právo vznést námitku proti zpracování dle čl. 21 GDPR,
 e.) právo na přenositelnost údajů dle čl. 20 GDPR,
 8.1. Odesláním objednávky z internetového objednávkového formuláře potvrzujete, že jste seznámen/a s podmínkami ochrany osobních údajů.
 8.3. Správce je oprávněn tyto podmínky změnit. Novou verzi podmínek ochrany osobních údajů zveřejní na svých internetových stránkách a zároveň Vám zašle novou verzi těchto podmínek na e-mailovou adresu, kterou jste správci poskytl/a.


text:
6As262/2014
 6 As 262/2014-35
 Nejvy11í správní soud rozhodl pøedsedkyní senátu Mgr. Janou Brothánkovou v právní vìci 3⁄4alobkynì: D. J., zastoupené Mgr. Markétou Pánkovou, advokátkou, se sídlem Olomouc, Dolní nám. 173/15, proti 3⁄4alovanému: Krajský úøad Zlínského kraje, se sídlem tø. Tomá1e Bati 21, Zlín, týkající se øízení o 3⁄4alobì proti rozhodnutí 3⁄4alovaného ze dne 4. 10. 2013, è. j. KUZL 59019/2013, sp. zn. KUSP/59019/2013/P®Ú/Do, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brnì ze dne 24. 9. 2014, è. j. 41 A 93/2013-58,
 I. Výrok II. rozsudku Nejvy11ího správního soudu ze dne 14. kvìtna 2015, è. j.-26, s e o p r a v u j e v èástce náhrady nákladù øízení, kterou je 3⁄4alovaný povinen zaplatit 3⁄4alobkyni, na správnou vý1i 3.400 Kè, tak3⁄4e výrok è. II správnì zní:
 II. ®alovaný je povinen zaplatit 3⁄4alobkyni náhradu nákladù øízení ve vý1i 3.400 Kè do 30 dnù od právní moci tohoto rozsudku k rukám zástupkynì 3⁄4alobkynì Mgr. Markéty Pánkové.
 II. Rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 14. kvìtna 2015, è. j.-26, s e o p r a v u j e v bodì [27] odùvodnìní, tak, 3⁄4e se z nìj vypou1tí vìta Proto3⁄4e je advokátka 3⁄4alobkynì plátcem danì, zvy1uje se její odmìna o èástku odpovídající této dani, kterou je povinna odvést podle zákona è. 235/2004 Sb., ve znìní pozdìj1ích pøedpisù. ; a dále se opravuje èástka náhrady nákladù øízení, kterou je 3⁄4alovaný povinen 3⁄4alobkyni zaplatit, na správnou vý1i 3.400 Kè.
 Rozsudkem ze dne 14. kvìtna 2015, è. j.-26 (dále oznaèený rozsudek ), Nejvy11í správní soud zamítl kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alovaného a výrokem è. II rozhodl o nákladech øízení.
 Podle § 54 odst. 4 v návaznosti na § 120 zákona è. 150/2002 Sb., soudní øád správní, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen s. ø. s. ), Nejvy11í správní soud opravným usnesením opraví výrok, pokud v nìm byly uèinìny chyby v psaní a poètech, jako3⁄4 i zjevné nesprávnosti.
 V písemném vyhotovení rozsudku do1lo ke zjevné nesprávnosti spoèívající v tom, 3⁄4e soud omylem stanovil vý1i náhrady nákladù øízení 3⁄4alobkynì zahrnující daò z pøidané hodnoty z odmìny za zastoupení a náhrady hotových výdajù, aè zástupkynì 3⁄4alobkynì plátcem danì z pøidané hodnoty není, a tato skuteènost vyplývá ze soudního spisu. Je zøejmé, 3⁄4e 3⁄4alobkyni vznikly náklady øízení bez této danì z pøidané hodnoty a 3⁄4e se tedy ve výroku II. jedná o zjevnou nesprávnost. Nejvy11í správní soud proto postupem podle § 54 odst. 4 s. ø. s. tuto zjevnou nesprávnost opravil opravným usnesením, jak je uvedeno ve výroku I. tohoto usnesení. Vzhledem k tomu, 3⁄4e stejná chyba je uvedena i v odùvodnìní rozsudku, Nejvy11í správní soudu provedl výrokem II. opravu rovnì3⁄4 odùvodnìní rozsudku.


text:
33 Cdo 3558/2011
 Dotčené předpisy: § 236 odst. 1 o. s. ř. ve znění do 31.12.2012, § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. ve znění do 31.12.2012, § 237 odst. 3 o. s. ř. ve znění do 31.12.2012
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Pavla Krbka a soudkyň JUDr. Blanky Moudré a JUDr. Ivany Zlatohlávkové ve věci žalobkyně CF FLOP, s.r.o., se sídlem v Brně - Sever, Lesná, Nejedlého 383/11, zastoupené Mgr. Lucií Brusovou, advokátkou se sídlem v Ostravě, Masná 1493/8, proti žalované L. K. , o 88.200,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Opavě pod sp. zn. 12 C 113/2006, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 18. 2. 2011, č.j. 71 Co 125/2010-183, takto:
 I. Dovolání proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 18. 2. 2011, č.j. 71 Co 125/2010-183, se odmítá .
 II. Řízení o dovolání proti rozsudku Okresního soudu v Opavě ze dne 18. 3. 2010, č.j. 12 C 113/2006-140, ve znění opravného usnesení ze dne 15. 7. 2010, č.j. 12 C 113/2006-164, se zastavuje .
 Dovolání žalobkyně proti v záhlaví citovanému rozsudku, jímž krajský soud potvrdil ve věci samé rozsudek Okresního soudu v Opavě ze dne 18. 3. 2010, č.j. 12 C 113/2006-140 (ve znění opravného usnesení ze dne 15. 7. 2010, č.j. 12 C 113/2006-164), není přípustné podle § 237 odst. 1 písm. b) zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění účinném do 31. 12. 2012 (čl. II, bod 7. zákona č. 404/2012 Sb., dále jen o.s.ř. ), a nebylo shledáno přípustným ani podle § 237 odst. 1 písm. c) o.s.ř., neboť napadený rozsudek odvolacího soudu nemá po právní stránce zásadní význam (§ 237 odst. 3 o.s.ř).
 Dovolatelka předně napadá právní závěr odvolacího soudu, že její právo na zaplacení smluvní pokuty je promlčeno. K tomu je třeba uvést, že odvolací soud sice při formulaci uvedeného úsudku nerespektoval závěry zastávané judikaturou Nejvyššího soudu, samotný závěr o promlčení uplatněného práva však této judikatuře odpovídá.
 Nejvyšší soud ve svých rozhodnutích (srov. rozsudek ze dne 29. 10. 2002, sp. zn. 29 Odo 847/2001, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 36/2003, rozsudek ze dne 27. 1. 2011, sp. zn. 33 Cdo 2637/2008) zaujal právní názor, podle něhož je-li smluvní pokuta sjednána procentní sazbou ze stanovené částky za každý den prodlení, vzniká věřiteli za každý den trvání prodlení samostatné právo na smluvní pokutu, neboť dlužník opětovně každým dnem prodlení porušuje svoji povinnost plnit řádně a včas. Smluvní pokuta totiž není tak jako úroky z prodlení příslušenstvím pohledávky ani opětujícím se plněním, které by bylo možné věřiteli soudním rozhodnutím přiznat i do budoucna, ale samostatným majetkovým nárokem. Zatímco v případě povinnosti dlužníka platit úroky z prodlení se splněním závazku, která nevzniká samostatně (nově) za každý den trvání prodlení, ale jednorázově v den, kterým se dlužník ocitl v prodlení, a tímto dnem počíná běžet promlčecí doba a jejím uplynutím se právo na úroky z prodlení promlčí jako celek (srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu


text:
ze dne 8. 2. 2007, sp. zn. 21 Cdo 681/2006, 21 Cdo 682/2006), u práva na smluvní pokutu, která je sjednána procentní sazbou z dlužné částky za každý den prodlení, běží promlčecí doba u každého jednotlivého práva na smluvní pokutu samostatně a nepromlčuje se tudíž jako celek. Uvedené závěry lze vztáhnout i na smluvní pokutu, která byla sjednána pevnou částkou za každý den prodlení. Žalobkyni tak vznikalo za první a každý následující den prodlení se zaplacením dlužného nájemného právo na smluvní pokutu ve sjednané výši. Závěr o začátku běhu promlčecí doby u (každého) práva na smluvní pokutu je přitom závislý na zjištění, zda si smluvní strany sjednaly splatnost smluvní pokuty. Pokud tak neučinily a splatnost nebyla ani jinak určena - jak odpovídá skutkovým zjištěním v souzené věci - platí, že promlčecí doba začala běžet dnem následujícím po vzniku práva na smluvní pokutu (§ 563 zákona č. 40/1964 Sb., občanského zákoníku, ve znění pozdějších předpisů, dále jen obč. zák. , srov. rozsudek bývalého Nejvyššího soudu ČSR ze dne 30. 11. 1981, sp. zn. Cz 99/81, uveřejněný ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. 28/1984).
 Žalobkyně se původně žalobou podanou 12. 9. 2005 domáhala zaplacení 98.000,- Kč jako části 20,5% smluvní pokuty sjednané ve výši 1.000,- Kč denně za období od 10. 9. 2001 do 31. 12. 2002. Podáním učiněným do protokolu u jednání před soudem prvního stupně 3. 3. 2009 změnila žalobu tak, že uplatnila právo na zaplacení smluvní pokuty ve výši 1.000,- Kč denně za období od 24. 9. 2002 do 31. 12. 2002; změnu žaloby soud prvního stupně připustil (§ 95 o.s.ř.). Tříletá (§ 101 obč. zák.) promlčecí doba u (každého) práva na zaplacení smluvní pokuty za období od 24. 9. 2002 do 31. 12. 2002 počala běžet dnem následujícím po vzniku (každého) práva na uvedenou smluvní pokutu, tj. od 25. 9. 2002 do 1. 1. 2003, a uplynula 24. 9. 2005 až 31. 12. 2005. Je tak zřejmé, že ke dni, kdy žalobkyně uplatnila nárok na smluvní pokutu změněnou žalobou (tj. k 3. 3. 2009), bylo její právo promlčeno.
 Námitkami dovolatelky stran přiměřenosti sjednané výše smluvní pokuty se dovolací soud nezabýval, neboť odvolací soud věc z tohoto pohledu s ohledem na důvodně vznesenou námitku promlčení neposuzoval.
 Nejvyšší soud proto dovolání, pokud směřuje proti rozsudku odvolacího soudu, odmítl (§ 243b odst. 5, věta první, § 218 písm. c/ o. s. ř.).
 Dovolatelka výslovně napadla i rozsudek soudu prvního stupně. Rozsudek soudu prvního stupně však dovoláním úspěšně napadnout nelze. Z ustanovení § 236 odst. 1 o.s.ř. plyne, že dovolání je mimořádným opravným prostředkem proti pravomocnému rozhodnutí odvolacího soudu. Opravným prostředkem pro přezkoumání rozhodnutí soudu prvního stupně je podle ustanovení § 201 o.s.ř. odvolání, pokud to zákon nevylučuje. Občanský soudní řád proto také neupravuje funkční příslušnost soudu pro projednání dovolání proti rozhodnutí soudu prvního stupně. Jelikož nedostatek funkční příslušnosti je neodstranitelným nedostatkem podmínky řízení, Nejvyšší soud řízení o dovolání proti tomuto rozsudku podle § 243c odst. 1 a § 104 odst. 1, věty první, o.s.ř. zastavil (srov. usnesení Nejvyššího soudu


text:
ze dne 31. 8. 1999, sp. zn. 20 Cdo 1574/99, uveřejněné v časopise Soudní judikatura 4/2000 pod č. 45).
 O náhradě nákladů dovolacího řízení dovolací soud rozhodl podle § 243b odst. 5, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o.s.ř.; žalované, která by na jejich náhradu měla právo, náklady v tomto stadiu řízení podle obsahu spisu nevznikly. Za takové náklady nelze považovat náklady spojené s vyjádřením k dovolání z 3. 11. 2011, které učinila (e-mailem bez elektronického podpisu) JUDr. M. U.; jednak nedoložila své oprávnění žalovanou v řízení zastupovat, jednak vyjádření vůbec nevystihuje důvod, pro který bylo dovolání odmítnuto, resp. dovolací řízení zastaveno.


text:
26 Cdo 3330/2013
 Dotčené předpisy: § 80 písm. c) o. s. ř., § 2 písm. e) předpisu č. 107/2006Sb., § 2 písm. g) předpisu č. 107/2006Sb.
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Pavlíny Brzobohaté a soudců JUDr. Miroslava Feráka a JUDr. Jitky Dýškové ve věci žalobkyně A. M. , P., proti žalované městské části Praha 3 , se sídlem v Praze 3, Havlíčkovo náměstí 9, zastoupené JUDr. Františkem Veselým, advokátem se sídlem v Praze 3, Seifertova 455/17, o určení nájemného a slev z nájemného, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 3 pod sp. zn. 12 C 212/2007, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 29. listopadu 2012, č. j. 20 Co 5/2012-248, takto:
 I. Dovolání proti výroku rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 29. listopadu 2012, č. j. 20 Co 5/2012-248, jímž potvrdil rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 3 ze dne 1. června 2011, č. j. 12 C 212/2007-163, v odstavcích I., II., III. a VI. výroku se odmítá , jinak se zamítá .
 Žalobkyně se žalobou došlou soudu dne 30. 11. 2007 domáhala určení, že byt č. 3 o velikosti 1+1 nacházející se v přízemí domu v P. (dále jen předmětný byt , popř. byt ), byl až do platnosti zákona č. 107/2006 Sb., o jednostranném zvyšování nájemného z bytu a o změně zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů, bytem II. kategorie a že důvodem pro zařazení bytu do této kategorie je i neposkytnutí vybavení koupelny a kuchyňského koutu, dále určení výše nájemného od roku 2002, určení neplatnosti jednostranného zvýšení nájemného ze dne 13. 12. 2007, přiznání slevy z nájemného od 1. 11. 2004, a zaplacení částky 16.017,- Kč s úroky z prodlení. Tvrdila, že předmětný byt by měl být posuzován jako byt se sníženou kvalitou ( byt nižší kategorie ), neboť nemá ústřední vytápění, je vytápěn kamny WAW, která však nejsou umístěna v koupelně, WC a předsíni, které jsou rovněž považovány za obytné místnosti, a že byt má vady (jež se týkají zejména tepelných izolací domu a bytu, a funkčnosti koupelny), a měla by jí proto být přiznána sleva.
 Obvodní soud pro Prahu 3 (soud prvního stupně) rozsudkem ze dne 1. 6. 2011, č. j. 12 C 212/2007-163, ve znění rozsudku ze dne 5. 3. 2012, č. j. 12 C 212/2007-222, a rozsudku ze dne 16. 5. 2012, č. j. 12 C 212/2007-227, zamítl žalobu o určení, že byt byl až do účinnosti zákona č. 107/2006 Sb. bytem II. kategorie (odstavec I. výroku), že nájemné činilo od roku 2002 do platnosti zákona č. 107/2006 Sb. částku 27,79 Kč/m2 (odstavec II. výroku), že aktuální nájemné pro účely jednostranného zvyšování nájemného podle zákona č. 107/2006 Sb. je 27,79 Kč/m2 (odstavec III. výroku), že je neplatné jednostranné zvýšení nájemného ze dne 13. 12. 2007 (odstavec IV. výroku), zamítl žalobu i v části, v níž se žalobkyně domáhala slevy z nájmu předmětného bytu z důvodu nedostatečné tepelné izolace bytu ve výši 20% od 1. 11. 2004 do 4.


text:
3. 2007 (odstavec VI. výroku), další slevy z nájmu ve výši 10% od 1. 11. 2004 do 13. 2. 2008 (odstavec VIII. výroku), zaplacení částky 16.017,- Kč s úrokem z prodlení od 30. 11. 2007 do zaplacení (odstavec IX., XII. výroku) a určení, že neposkytnutí vybavení koupelny a kuchyňského koutu je důvodem pro zařazení bytu do II. kategorie v souladu s § 2 písm. e) zákona č. 107/2006 Sb. (odstavec X. výroku). Zároveň přiznal žalobkyni slevu z nájmu předmětného bytu ve výši 20% od 5. 3. 2007 z důvodu nedostatečné tepelné izolace bytu (odstavec V. výroku) a další slevu z nájmu ve výši 10% od 14. 2. 2008 do odstranění závad (odstavec VII. výroku), a rozhodl o nákladech řízení účastníků a státu.
 Po provedeném dokazování dospěl k závěru, že na určení, že byt byl do platnosti zákona č. 107/2006 Sb. bytem II. kategorie, že od roku 2002 činilo nájemné 27,79 Kč/m2 (odstavce I. III. výroku), a na určení, že neposkytnutí vybavení koupelny a kuchyňského koutu je důvodem pro zařazení bytu do II. kategorie, nemá žalobkyně naléhavý právní zájem (§ 80 písm. c/ zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, ve znění do 31. 12. 2012, dále též jen o. s. ř. ). Jednostranné zvýšení nájemného dopisem ze dne 13. 12. 2007 považoval za platné, neboť bylo učiněno v souladu se zákonem č. 107/2006 Sb. Zjistil, že žalovaná pronajímatelka předmětného bytu zvýšila nájemné postupem podle zákona č. 107/2006 Sb. již s účinností od 1. 5. 2007, a to na částku 47,4496 Kč/m2, platnost tohoto jednostranného zvýšení žalobkyně žalobou u soudu nenapadla, a proto pro další období je třeba vycházet z výše takto stanoveného nájemného. Měl za to, že žalovaná pro rok 2008 vypočetla nájemné v souladu se zákonem č. 107/2006 Sb., předmětný byt není bytem se sníženou kvalitou, neboť podle § 2 písm. g) zákona č. 107/2006 Sb. se za ústřední vytápění bytu považuje i plynové vytápění a v řízení bylo zjištěno, že byt (jenž má koupelnu i toaletu) je vytápěn kamny WAW umístěnými v obytných pokojích. Dále zjistil, že v předmětném bytě jsou závady zhoršující jeho užívání, jde o vady jednak neodstranitelné (trvale zhoršující užívání bytu), a to nedostatečný tepelný odpor podlah a stěn bytu vedoucí k jeho prochládání, a dále o vady odstranitelné, zejména opakované plísně a netěsnící okna, že právo na slevu z nájemného za neodstranitelné vady žalobkyně uplatnila u žalované dopisem ze dne 26. 11. 2003, avšak po té, co žalovaná její žádosti nevyhověla, žalobu u soudu nepodala, že následně uplatnila slevu ve výši 20% dopisem ze dne 5. 3. 2007 a žalobu podala dne 30. 11. 2007, že slevu z nájemného za odstranitelné vady uplatnila v žalobě, která byla žalované doručena dne 14. 2. 2008. Dospěl k závěru, že jí náleží sleva ve výši 20% od 5. 3. 2007 za neodstranitelné vady a ve výši 10% od 14. 2. 2008 za odstranitelné vady, tedy od doby, kdy slevy uplatnila u žalované (soudu). Žalobu v části, v níž se domáhala přiznání slevy z nájmu i za dobu


text:
předcházející, zamítl, neboť měl za to, že došlo k jejímu promlčení. Zamítl i žalobu v části týkající se zaplacení částky 16.017,- Kč s úrokem z prodlení, jež měla podle tvrzení žalobkyně představovat rozdíl mezi zaplaceným nájemným a nájemným po slevách, neboť nebylo prokázáno, že by k bezdůvodnému obohacení došlo.
 Městský soud v Praze (odvolací soud) rozsudkem ze dne 29. 11. 2012, č. j. 20 Co 5/2012-248, potvrdil rozsudek soudu prvního stupně v odstavcích I. IV., VI., VIII. X., XII. výroku, jimiž byla žaloba zamítnuta, a v odstavci V. výroku (o přiznání slevy ve výši 20% od 5. 3. 2007), změnil ho v odstavci VII. výroku tak, že žalobkyni přiznal slevu z nájmu bytu ve výši 5% od 14. 2. 2008 do odstranění závad, a žalobu na určení další slevy z nájmu tohoto bytu ve výši 5% od 14. 2. 2008 do odstranění závad zamítl , zároveň rozhodl o náhradě nákladů řízení účastníků před soudy obou stupňů a nákladech státu.
 Za správný považoval závěr soudu prvního stupně o nedostatku naléhavého právního zájmu na určení požadovaném v odstavcích I. III. a X. výroku podle § 80 písm. c) o. s. ř., neboť představují předběžné otázky posouzení platnosti jednostranného zvýšení nájemného, o němž bylo rozhodnuto v odstavci IV. výroku. Za správné považoval i závěry soudu prvního stupně ohledně platnosti jednostranného zvýšení nájemného ze dne 13. 12. 2007, o neopodstatněnosti nároku o zaplacení částky 16.017,- Kč s úroky z prodlení a přiznání slevy ve výši 20% za neodstranitelné vady. Pokud jde o další slevu ve výši 10% za odstranitelné vady, dospěl k závěru, že zjistil-li soud prvního stupně, že plíseň v předmětném bytě byla naposledy v roce 2001, a že žalobkyně ani slevu z tohoto důvodu nepožadovala, a uvedla, že plíseň sama odstranila, pak jí sleva z nájmu pro tuto vadu nenáleží. Po doplnění dokazování odvolací soud zjistil, že okna v bytě mají vady, pro které netěsní, nejdou zavřít a nezajišťují tak stanovené tepelně izolační požadavky, s ohledem na charakter vad a stáří domu, v němž se byt nachází, pak považoval za přiměřenou slevu ve výši 5%. Shodně se soudem prvního stupně považoval část uplatněné slevy za promlčenou.
 Proti rozsudku odvolacího soudu, a to proti výrokům, jimiž potvrdil rozsudek soudu prvního stupně v odstavcích I. IV., VI. a změnil ho v odstavci VII., podala žalobkyně dovolání, jehož přípustnost opřela o ustanovení § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř., namítala, že rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení věci (§ 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř.). Vytýkala odvolacímu soudu, že se při výkladu pojmu aktuální nyní placené nájemné podle zákona č. 107/2006 Sb. nevypořádal s důsledky zrušení vyhlášky č. 176/1993 Sb., a nesprávně proto posuzoval předmětný byt nikoliv podle vyhlášky č. 60/1964 Sb., ale podle zrušené vyhlášky č. 176/1993 Sb. Namítala, že ač je byt vytápěn jen dvěma plynovými topidly umístěnými v obytných místnostech, a předsíň, WC, kuchyňský kout, ani koupelna vytápěné nejsou, požadovala žalovaná nájemné ve výši odpovídající I. kategorii a toto nájemné pak použila jako aktuální nájemné i podle zákona


text:
č. 107/2006 Sb. Měla za to, že i když byly kategorie bytů zrušeny, byl-li byt podle vyhlášky č. 60/1964 Sb. bytem II. kategorie, a posléze byl podle vyhlášky č. 176/1993 Sb. s ohledem na způsob vytápění kvalifikován jako byt I. kategorie, mělo po jejím zrušení dojít k opětovnému zařazení bytu do II. kategorie a žalovaná měla po nabytí účinnosti z. č. 107/2006 Sb. použít pro výpočet nájemného nájemné, které by vycházelo z této snížené kategorie bytu. Zdůraznila, že žalobu na určení, že byt byl bytem II. kategorie, že nájemné do platnosti z. č. 107/2006 Sb. činilo 27,79 Kč a v této výši bylo i aktuální nájemné pro účely zvyšování nájemného podle z. č. 107/2006 Sb., podala proto, aby předešla dalším sporům o dlužné nájemné a výpovědi z nájmu bytu. Nesouhlasila ani se zamítnutím žaloby v části, v níž se domáhala slevy z nájemného ve výši 20% za neodstranitelné vady od 1. 11. 2004 do 4. 3. 2007, namítala, že nárok na slevu uplatnila řádně dopisem ze dne 3. 1. 2000, soud se však stavem domu nezabýval a neprovedl důkazy, které navrhovala. Nesouhlasila ani s přiznáním slevy jen ve výši 5% za odstranitelné vady, neboť okna v bytě jsou stále ve špatném stavu, je nutné je vyměnit, zateplit předsíňové stěny do chodby domu a zateplit podlahy v bytě. Navrhla, aby dovolací soud zrušil rozhodnutí soudů obou stupňů a vrátil věc soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
 Protože rozhodnutí odvolacího soudu bylo vyhlášeno přede dnem nabytí účinnosti zákona č. 404/2012 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a další související zákony (tj. před 1. 1. 2013), Nejvyšší soud jako soud dovolací v souladu s čl. II bodu 7 tohoto zákona projednal dovolání a rozhodl o něm podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění před novelou provedenou zákonem č. 404/2012 Sb. (dále jen o. s. ř. ).
 Nejvyšší soud po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, subjektem k tomu oprávněným účastnicí řízení (§ 240 odst. 1 o. s. ř.), za splnění podmínky zastoupení advokátem (§ 241 odst. 1 a 4 o. s. ř.), se zabýval jeho přípustností. Podle § 242 odst. 1 a 3 o. s. ř. dovolací soud přezkoumal rozhodnutí odvolacího soudu v rozsahu, ve kterém byl napaden; byl přitom vázán uplatněnými dovolacími důvody včetně toho, jak je dovolatelka obsahově vymezila.
 Dovolatelka napadla rozsudek odvolacího soudu v části, v níž potvrdil rozsudek soudu prvního stupně v odstavcích I. IV., VI. výroku.
 Přípustnost dovolání proti potvrzujícímu rozsudku odvolacího soudu se řídí ustanoveními § 237 odst. 1 písm. b) a c) o. s. ř. Protože ustanovení § 237 odst. 1 písm. b) o. s. ř. přípustnost dovolání nezakládá (rozsudek soudu prvního stupně, potvrzený napadeným rozsudkem, byl jeho prvním rozhodnutím ve věci), zabýval se dovolací soud přípustností dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. (který byl nálezem Ústavního soudu ze dne 21. 2. 2012, sp. zn. Pl.ÚS 29/11, uplynutím dne 31. 12. 2012 zrušen, pro dovolání podaná do uplynutí této


text:
doby však zůstává aplikovatelným právním předpisem srovnej nález Ústavního soudu ze dne 6. 3.2012, sp. zn. IV.ÚS 1572/11).
 Je-li předmětem přezkumné činnosti dovolací soudu pravomocné rozhodnutí odvolacího soudu, je pro závěr, zda napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení, relevantní jen právní úprava účinná v době vydání napadeného rozhodnutí, a je nevýznamné, že s účinností od 1. 1. 2014 byly právní předpisy, z nichž odvolací soud při právním posouzení věci vycházel, změněny či zrušeny zákonem č. 89/2012 Sb., občanský zákoník.
 Otázka, zda má dovolatelka naléhavý právní zájem (§ 80 písm. c/ o. s. ř.) na určení, že předmětný byt byl do platnosti zákona č. 107/2006 Sb. bytem II. kategorie, že od roku 2002 činilo nájemné 27,79 Kč/m2 (odstavec I., II., III. výroku soudu prvního stupně), nemůže být zásadně právně významná; tuto otázku totiž odvolací soud (soud prvního stupně) vyřešil v souladu s názorem zaujímaným v ustálené soudní praxi (srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 3. 1997, sp. zn. 3 Cdon 1338/96, rozsudek téhož soudu ze dne 11. 1. 2011, sp. zn. 21 Cdo 3820/2009).
 Zásadní právní význam napadeného rozhodnutí nemůže být spojen ani s otázkou promlčení práva dovolatelky na slevu z nájemného ve výši 20% za dobu od 1. 11. 2004 do 4. 3. 2007 (odstavec VI. výroku soudu prvního stupně). Dovolatelka sice odkázala na dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř., podle obsahu dovolání (§ 41 odst. 2 o. s. ř.) však závěr odvolacího soudu, že právo na slevu z nájemného je za toto období promlčeno, zpochybnila prostřednictvím námitek skutkových a uplatnila tak nepřípustný dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř.
 Dovolání v této části tedy směřuje z pohledu uplatněných dovolacích námitek proti rozhodnutí odvolacího soudu, vůči němuž není tento mimořádný opravný prostředek přípustný; Nejvyšší soud je proto v této části podle ustanovení § 243b odst. 5 věty první a § 218 písm. c) o. s. ř. odmítl.
 Dovolatelka zpochybnila i správnost závěru odvolacího soudu o platnosti jednostranného zvýšení nájemného podle zákona č. 107/2006 Sb. z 13. 12. 2007 (odstavec IV. výroku soudu prvního stupně), spočívajícím na řešení (předběžné) otázky, zda byt vytápěný lokálním plynovým topením je bytem bez ústředního vytápění a tedy bytem se sníženou kvalitou podle § 2 písm. e/, g/ zákona č. 107/2006 Sb. Protože touto právní otázkou se judikatura Nejvyššího soudu dosud výslovně nezabývala, má napadené rozhodnutí zásadní právní význam, a dovolání se tím stává pro řešení zmíněné otázky přípustným podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř.
 Je-li dovolání přípustné, dovolací soud přihlédne též k vadám uvedeným v § 229 odst. 1, § 229 odst. 2 písm. a) a b) a § 229 odst. 3 o. s. ř., jakož i k jiným vadám řízení, které mohly mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci (§ 241a odst. 2 písm. a/ o. s. ř.). Podle obsahu dovolání (§ 41 odst. 2 o. s. ř.) dovolatelka posléze uvedenou vadu řízení namítla (námitkami, že se soudy nezabývaly jejími tvrzeními a že neprovedly další důkazy, jež navrhovala).


text:
Z obsahu spisu a odůvodnění napadeného rozsudku je však zřejmé, že soudy provedly všechny důkazy významné pro právní posouzení věci a své závěry odůvodnily v souladu s ustanovením § 157 odst. 2 o. s. ř. Dovolací důvod podle § 241a odst. 2 písm. a) o. s. ř. tedy nebyl užit opodstatněně; jiné vady řízení podřaditelné pod tento dovolací důvod z obsahu spisu nevyplynuly.
 Odvolací soud shodně se soudem prvního stupně zjistil (se zřetelem ke způsobu, jímž byla založena přípustnost dovolání, nelze zjištěný skutkový stav úspěšně zpochybnit a dovolací soud z něj proto vychází), že žalovaná dopisem ze dne 13. 12. 2007 zvýšila podle zákona č. 107/2006 Sb. žalobkyni nájemné z předmětného bytu, při výpočtu cílové hodnoty měsíčního nájemného pak vycházela z toho, že nejde o byt se sníženou kvalitou.
 Podle § 2 písm. e) zákona č. 107/2006 Sb. se pro účely tohoto zákona rozumí bytem se sníženou kvalitou byt bez ústředního vytápění a s částečným nebo společným základním příslušenstvím, nebo byt bez ústředního vytápění a bez základního příslušenství, nebo byt s ústředním vytápěním bez základního příslušenství. Ústředním vytápěním se pak rozumí (§ 2 písm. g/) vytápění zdrojem tepla, který je umístěn mimo byt, nebo který je umístěn v místnosti k tomu určené, včetně sklepa v rodinném domě s jedním bytem, nebo jiné elektrické nebo plynové vytápění.
 Pro závěr, zda jde o byt s ústředním vytápěním, není tedy podle § 2 písm. g) zákona č. 107/2006 Sb., významné, zda byt je vytápěn dálkovým či etážovým topením, ale zda je vytápěn některým ze způsobů, zde uvedených (spojka nebo je až na poslední spojení / jiné elektrické nebo plynové / - evidentně používána v tomto ustanovení ve významu vylučovacím). Za ústřední vytápění je proto podle § 2 písm. g) zákona č. 107/2006 Sb. třeba považovat i plynové /elektrické/ vytápění, a to i v případě, že jde o zdroj tepla umístěný v jednotlivých pokojích, obsluhovaný nájemcem - např. kamna WAW.
 Namítá-li dovolatelka, že při výpočtu přípustného zvýšení nájemného podle zákona č. 107/2006 Sb. je třeba přihlížet ke kategoriím bytů tak, jak byly dříve upraveny vyhláškou č. 60/1964 Sb., a že za byt se sníženou kvalitou je třeba považovat všechny byty, které nebyly bytem I. kategorie podle této vyhlášky, přehlíží, že tato vyhláška byla zrušena již k 1. 1. 1994 vyhláškou č. 176/1993 Sb. K jejímu obnovení (jak se mylně domnívá dovolatelka) nemohlo dojít jen tím, že vyhláška č. 176/1993 Sb. byla k 1. 1. 2002 zrušena Nálezem Ústavního soudu č. 231/2000 Sb. ze dne 21. 6. 2000. Vyhláška č. 60/1964 Sb. rozdělovala byty do čtyř kategorií (§ 4), a ústřední vytápění a zařazení bytu do I. kategorie spojovala s dálkovým vytápěním, po jejím zrušení však již vyhláška č. 176/1993 Sb. s účinností od 1. 1. 1994 definovala ústřední vytápění obdobně jako zákon č. 107/2006 Sb. (§ 3 odst. 5) a k zařazení bytu do I. kategorie postačovalo, že v bytě jsou ústředním vytápěním vytápěny jen všechny obytné místnosti (§ 4, § 3 odst. 4), nikoliv celý byt. Kategorizace bytů (ve smyslu uvedených vyhlášek) pak


text:
nebyla znovu zavedena ani zákonem č. 107/2006 Sb. Tento zákon sice nově vymezuje pojem byt se sníženou kvalitou , a to v návaznosti na stanovení cílové hodnoty nájemného (tak, aby došlo k přiblížení regulovaného nájemného a smluvního nájemného), která by u bytů se sníženou kvalitou, měla odrážet jejich nižší kvalitu, vymezení tohoto pojmu v § 2 písm. e) g) však nijak na kategorizaci bytů vymezené ve vyhlášce 60/1964 Sb. nenavazuje. I podle důvodové zprávy k zákonu č. 107/2006 Sb. vychází vymezení bytů s nižší kvalitou a navazujících pojmů z vymezení bytů tzv. III. a IV. kategorie upravených ve vyhlášce č. 176/1993 Sb.
 Lze uzavřít, že rozsudek odvolacího soudu je v této části (tj. ohledně potvrzení odstavce IV. výroku soudu prvního stupně) z pohledu uplatněných dovolacích důvodů a jejich obsahové konkretizace správný, Nejvyšší soud aniž ve věci nařídil jednání (§ 243a odst. 1 o. s. ř.) proto dovolání jako nedůvodné zamítl (§ 243b odst. 2 věta před středníkem a odst. 6 o. s. ř.).
 Dovolatelka napadla dovoláním i výrok, jímž odvolací soud změnil rozsudek soudu prvního stupně v odstavci VII. tak, že zamítl žalobu v části, jíž se domáhala slevy z nájemného ve výši 5% z nájemného od 14. 2. 2008 do odstranění závad. Dovolání je v této části přípustné podle § 237 odst. 1 písm. a) o. s. ř., neboť směřuje proti části rozsudku, jímž odvolací soud změnil rozhodnutí soudu prvního stupně ve věci samé.
 Dovolatelka nesouhlasila se závěrem odvolacího soudu, že s ohledem na charakter odstranitelných vad (vady oken) a jejich rozsah, lze za přiměřenou slevu z nájemného podle § 698 odst. 1 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník ve znění pozdějších předpisů (dále jen obč. zák. ), považovat 5%.
 Dovolatelka zpochybnila závěr odvolacího soudu o rozsahu vad v bytě a jejich závažnosti i prostřednictvím dovolacího důvodu podle § 241a odst. 3 o. s. ř. (§ 41 odst. 2 o. s. ř.). Skutková zjištění odvolacího soudu o vadách v bytě, učinil soud z důkazů provedených u soudu prvního stupně i v odvolacím řízení (zejména z odborného posudku firmy JANOŠÍK OKNA - DVEŘE s. r. o.) a mají oporu v provedeném dokazování, dovolací důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř. tak nebyl naplněn.
 Soudy obou stupňů se zabývaly rovněž výší přiměřené slevy z nájemného podle § 698 odst. 1 obč. zák. a odvolací soud odůvodnil i svůj závěr, proč na rozdíl od soudu prvního stupně považuje za přiměřenou slevu jen 5% (soud prvního stupně přiznal dovolatelce slevu ve výši 10%). Jeho úvahy o výši slevy z nájemného nejsou zjevně nepřiměřené, odpovídají skutkovým zjištěním, dovolací soud je považuje za správné a v podrobnostech na ně odkazuje.
 Lze tak uzavřít, že rozsudek odvolacího soudu je v této napadené části z pohledu uplatněných dovolacích důvodů a jejich obsahové konkretizace správný, Nejvyšší soud aniž ve věci nařídil jednání (§ 243a odst. 1 o. s. ř.) proto dovolání v této části jako nedůvodné zamítl (§ 243b odst. 2 věta před středníkem a odst. 6 o. s. ř.).
 O náhradě nákladů dovolacího řízení rozhodl


text:
Rt 100/1919
 I. K otázce posouzení postavení lékaře v odvodním řízení.
 II. Návodu zločinu se dopouští i ten, kdo jiného svádí ke zločinu v zastřené formě.
 III. Trestnost není vyloučena tím, že branec vpravdě není k vojenské službě způsobilým.
 ( Rozhodnutí Kr I 225/19, 15.11.1919 )
 Výtka stížnosti, že zjištění skutkové nezakládá skutkové podstaty zločinem svádění ke zneužití úřední moci dle § 105 tr. z., poněvadž obžalovaný neprojevil přímými slovy přání po stranictví přihlížejícího lékaře neb po porušení povinnosti úřední, jest neoprávněna. Zákon nevyžaduje zvláštního způsobu, jakým by svádění projeveno býti muselo. Nelze tudíž z toho, že požádání projeveno bylo ve formě zastřené, odvozovati nesprávnost právního posouzení, zjistil-li soud nalézací, že pachatel jednáním svým, jež soud pokládá za prokázané, osobu úřední ku stranictví neb ku porušení povinnosti úřední svésti hleděl.
 Soud nalézací zjistil, že obžalovaný dle vlastního doznání neznal vad Bedřicha K., jež by jeho nezpůsobilost ke službě vojenské v zápětí měly, že však přes to hleděl nabídnutím daru pohnouti nadlékaře Dra Františka K. jako člena komise přehlížející, by konstatoval u Bedřicha K. při přehlídce vadu sprošťující služby vojenské. V podřadění tohoto skutkového zjištění pod § 105 tr. z. spatřuje stížnost právní omyl, jelikož dle § 46 branného zákona nepřísluší lékaři, povolanému toliko podati dobré zdání o tělesném a duševním stavu brancově, nýbrž předsedovi komise přehlížející rozhodování o způsobilosti ku službě vojenské, pročež nelze lékaře pokládati za úředníka v záležitosti veřejné rozhodujícího po rozumu § 103 tr. z. K tomuto výkladu § 105 tr. z. Nejvyšší soud se nepřidal neboť při tomto výkladu předpokládané znění § 105, že zločinu se dopustí, kdo úředníka rozhodujícího v záležitosti veřejné nabídnutím daru svésti hledí ke stranictví neb k porušení povinnosti úřední, odporuje doslovu tohoto paragrafu znějícího takto: zločinu se dopustí, kdo v případech, když se rozhodují záležitosti veřejné, jakéhokoliv úředníka svésti hledí atd. V případě rozhodování o způsobilosti ke službě vojenské, tudíž v záležitosti veřejné, týkající se přímo životního zájmu státního, jest lékařský člen komise přehlížející povolán zjistiti vyšetřovancův tělesný a duševní stav, kterýžto stav jest zákonným podkladem rozhodnutí o způsobilosti k službě vojenské, a podati dobré zdání v tomto směru. Jest proto nález a dobré zdání lékaře podstatným a nepominutelným spolupůsobením při rozhodování záležitosti veřejné. Ničeho na tom nemění okolnost, že předseda komise přehlížející není bezvýjimečně a naprosto vázán dobrým zdáním lékaře totiž jeho posouzením toho, co jako nález svůj dosvědčil. V případě, o nějž jde, zjistil soud nalézací, že obžalovaný darem sváděl úředníka v případě rozhodování záležitosti eminentně veřejné ku dosvědčení nějaké fiktivní vady sprošťující služby vojenské, tudíž ku stranictví a k porušení povinnosti úřední.
 Opírajíc se o zjištění soudu nalézacího, že Bedřich K., jak během trestního řízení bylo zjištěno, skutečně trpěl vadou, jeho nezpůsobilost ke službě vojenské vylučující, pro kterou též při přehlídce měl býti uznán nezpůsobilým, dovozuje zmateční stížnost, že o nějakém pokusu sváděti ku stranickosti neb ku porušení povinnosti nemůže býti řeči, poněvadž lékař Dr. František K. za takového stavu dle platných předpisů ve skutečnosti povinen byl prohlásiti Bedřicha K. nezpůsobilým; leč neprávem. Právním statkem chráněným § 103


text: tr. z. není objektivní správnost rozhodnutí, nýbrž integrita úředníkova. Mravní tato záruka správného úřadování chráněna jest zákonem trestním, kdežto objektivní správnost zajištěna býti má odbornou kvalifikací úředníka. Lékař, jež jako člen komise přehlížející za svůj nález vydává, co šetřením nezjistil, porušuje povinnost svou, dosvědčiti jen to, co byl nalezl, třebas okolnost jím dosvědčená, avšak jím nepoznaná, skutečnosti odpovídá. Jelikož dle zjištění rozsudkového obžalovaný hleděl lékaře darem pohnouti ku prohlášení nálezu fiktivního, jest po rozumu § 105 tr. z. bez významu, že pozdějším šetřením na jevo vyšlo, že Bedřich K. již v době přehlídky postižen byl tenkráte nepoznanou vadou sprošťující služby vojenské.


text:
RVCKlement.sk - pyžamá Vienetta Secret, Army shop Brno, RVC, NordBlanc, MFH, Pure Trash, Fox Outdoor
 V aktuálnej ponuke je 6 699 položiek!
 E-mail: Registrácia
 V košíku máte 0 ks za 0,00 €.
 Športovný svet
 Pyžamový svet
 ARMY SVET
 Náš e-shop RVCKlement, s.r.o., IČ: 05806763, se sídlem Josefská 514/5, Brno-město, 602 00 Brno, zapsaná v obchodních rejstříku vedeném Krajským soudem v Brně, oddíl C, vložka 97966, (dále jen „správce“) jasně a otevřeně sděluje, jak zpracovává Vaše osobní údaje v souladu s NAŘÍZENÍM EVROPSKÉHO PARLAMENTU A RADY (EU) 2016/679, o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES, obecné nařízení o ochraně osobních údajů (dále jen jako „GDPR“). Přečtěte si také Zásady souborů cookies.
 u nákupu s registrací i bez registrace na dobu tří let s tím, že nová tříletá lhůta počne běžet ode dne, kdy uskutečním poslední objednávku,
 u hodnocení nákupu nebo zboží po dobu tří let,
 u zasílání obchodních sdělení bez uskutečnění nákupu, diskuze, hlídacího psa, kontaktního formuláře, poradny, dotazu na produkt apod. na dobu jednoho roku,
 nebo po zákonem stanovenou dobu (na dobu 11 let údaje uvedené na daňovém dokladu, splnění zákonné povinnosti podle zákona č. 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty, ve znění pozdějších předpisů).
 Udělený souhlas lze odvolat rovněž kliknutím na odkaz „Odhlásit Newsletter“ v zaslaném e-mailu nebo nás můžete kontaktovat na naší adrese: RVCKlement s.r.o., Josefská 5, 60200, Brno.
 Shopion s.r.o., IČ: 06919324., DIČ: CZ06919324. Wellnerova 1322/3c, Olomouc, 77900. Spisovná značka C 73784 vedená u Krajského soudu v Ostravě.
 Máte právo požadovat informace o tom, jaké osobní údaje o vás uchováváme (bezplatně jednou za rok). Pokud jsou tyto údaje nesprávné nebo neúplné, můžete požádat, abychom tyto informace opravili nebo odstranili. Vaše údaje nemůžeme odstranit, pokud nám v tom brání zákonné předpisy o uchovávání údajů, například zákon o účetnictví nebo jiné opodstatněné důvody, jako jsou nevyrovnané dluhy. Máte právo kdykoliv odvolat svůj souhlas se zpracováním osobních údajů (čl. 7 odst. 3 GDPR), právo požadovat přístup ke svým osobním údajům (čl. 15 GDPR), právo na jejich opravu (čl. 16 GDPR) nebo výmaz (čl. 17 GDPR), právo na omezení zpracování (čl. 18 GDPR), a vznést námitku proti zpracování (čl. 21 GDPR), máte právo na přenositelnost těchto údajů k jinému správci (čl. 20 GDPR), jakož i právo podat stížnost u Úřadu pro ochranu osobních údajů, máte-li za to, že naše společnost při zpracování osobních údajů postupuje v rozporu s GDPR (čl. 77 GDPR). V případě uplatnění výše uvedených práv se můžete obracet na kontaktní adresu RVCKlement s.r.o., Josefská 5, 60200, Brno.
 NOHAVICE, SUKNE ARMY
 KOŠELE, SVETRE ARMY
 TRIČKÁ, MIKINY ARMY
 ČIAPKY, KUKLY ARMY
 Baterka, SVIETIDLÁ ARMY
 PREŽITIE ARMY
 DOPLNKY ARMY
 NÁRADIE ARMY
 OBLEČENIE TRIMM
 LODNÉ VAKY AQUATRIMM
 Poštovné a balné SK
 ALISA 4747 růžové merino triko dámské
 Cena: 68,89 €
 Josefská 9
 Cena: 13,57 €
 Cena: 8,51 €
 Cena: 40,26 €
 Thermo X triko krátky rukáv pánske
 Ruské námornícke tričko s krátkym rukávom
 Čiapka bez šiltu modrá
 Cena: 7,23 €
 Letecká guma 4x4m 1m
 Topánky šnurovacie, 10tich


text:
dierkové Pure Trash, čierne
 Cena: 70,68 €
 | | | | | | | NOHAVICE, SUKNE ARMY | KOŠELE, SVETRE ARMY | TRIČKÁ, MIKINY ARMY | BUNDY ARMY | VESTY ARMY | BATOHY ARMY | RUKAVICE ARMY | OBUV, PONOŽKY | ČIAPKY, KUKLY ARMY | Baterka, SVIETIDLÁ ARMY | | NOŽE ARMY | PREŽITIE ARMY | DOPLNKY ARMY | NÁRADIE ARMY | | | | | | | | | | | | | | | SPACIE VAKY TRIMM | KARIMATKY TRIMM | STANY TRIMM | BATOHY TRIMM | OBLEČENIE TRIMM | LODNÉ VAKY AQUATRIMM
 © 2019 RVC Klement.sk | Mapa stránok
 Prevádzka obchodu zaisťuje: martinzemanek.cz


text:
(EU) 2019/564 - Nařízení Komise v přenesené pravomoci ... | Esipa.cz
 (EU) 2019/564Nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2019/564 ze dne 28. března 2019, kterým se mění nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2016/2251, kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 648/2012, pokud jde o datum, do kterého mohou smluvní strany nadále používat své postupy řízení rizik u některých OTC derivátových smluv, jejichž clearing neprovádí ústřední protistrana (Text s významem pro EHP.)
 Publikováno: Úř. věst. L 99, 10.4.2019, s. 3-5 Druh předpisu: Nařízení v přenesené pravomoci
 Platnost od: 11. dubna 2019 Nabývá účinnosti: brexit
 NAŘÍZENÍ KOMISE V PŘENESENÉ PRAVOMOCI (EU) 2019/564
 ze dne 28. března 2019,
 kterým se mění nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2016/2251, kterým se doplňuje nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 648/2012, pokud jde o datum, do kterého mohou smluvní strany nadále používat své postupy řízení rizik u některých OTC derivátových smluv, jejichž clearing neprovádí ústřední protistrana
 Spojené království dne 29. března 2017 oznámilo svůj záměr vystoupit z Unie na základě článku 50 Smlouvy o Evropské unii. Smlouvy se přestanou na Spojené království uplatňovat dnem vstupu v platnost dohody o vystoupení, nebo nedojde-li k tomu, dva roky po tomto oznámení, nerozhodne-li Evropská rada jednomyslně po dohodě se Spojeným královstvím o prodloužení této lhůty.
 Nařízením Komise v přenesené pravomoci (EU) 2019/397 (2) se stanoví změna nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2016/2251 (3), pokud jde o datum, do kterého mohou smluvní strany nadále používat své postupy řízení rizik u některých OTC derivátových smluv, jejichž clearing neprovádí ústřední protistrana. Podle článku 2 nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2019/397 by se uvedené nařízení mělo použít ode dne následujícího po dni, kdy Smlouvy přestanou na základě čl. 50 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii pro Spojené království a ve Spojeném království platit, ledaže do uvedeného data vstoupí v platnost dohoda o vystoupení nebo dojde k prodloužení dvouletého období uvedeného v čl. 50 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii.
 Dopisem ze dne 20. března 2019 předložilo Spojené království žádost o prodloužení období uvedeného v čl. 50 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii do dne 30. června 2019 za účelem dokončení ratifikace dohody o vystoupení (4). Dne 21. března 2019 schválila Evropská rada prodloužení do 22. května 2019 za předpokladu, že dohoda o vystoupení bude Dolní sněmovnou Spojeného království schválena během následujícího týdne. Pokud k tomu nedojde, schválila Evropská rada prodloužení do dne 12. dubna 2019. Nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2019/397 se tudíž nepoužije.
 Důvody vedoucí k přijetí nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2019/397 však bez ohledu na prodloužení období uvedeného v čl. 50 odst. 3 Smlouvy o Evropské unii přetrvají. Zejména rizika pro hladké fungování trhu a rovné podmínky mezi smluvními stranami usazenými v Unii budou přetrvávat v případě, že po prodlouženém období dojde k vystoupení Spojeného království z Unie bez dohody. Očekává se, že v dohledné budoucnosti uvedená rizika přetrvají.
 Nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2016/2251 by proto mělo být odpovídajícím způsobem změněno.
 Je nezbytné účastníkům trhu co nejrychleji umožnit přijetí účinných řešení. Evropský orgán pro bankovnictví,