text:
určil zadavateli podle 39 odst. 1 správního řádu lhůtu 5 dnů ode dne doručení usnesení ze dne , ve které byl podle 36 odst. 1 správního řádu oprávněn navrhovat důkazy a činit jiné návrhy a podle 36 odst. 2 správního řádu oprávněn vyjádřit v řízení své stanovisko. Ve výroku 2. usnesení ze dne Úřad podle 39 odst. 1 správního řádu určil zadavateli lhůtu 10 dnů ode dne doručení tohoto usnesení, ve které se podle 36 odst. 3 správního řádu mohl vyjádřit k podkladům rozhodnutí. 9. Dne obdržel Úřad proti usnesení ze dne a usnesení ze dne rozklad zadavatele z téhož dne (dále jen rozklad ze dne ), jehož přílohou byla plná moc ze dne udělená zadavatelem Mgr. Pujmanovi k zastupování ve správním řízení vedeném Úřadem pod. sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ (dále jen plná moc ze dne ). 3
 4 III. Napadené rozhodnutí 10. Dne po přezkoumání všech rozhodných skutečností vydal Úřad v rámci správního řízení sp. zn. UOHS-S880/2014/VZ rozhodnutí č. j. ÚOHS-S880/2014/VZ /2014/533/LMa (dále jen napadené rozhodnutí ). Ve výroku I. napadeného rozhodnutí Úřad rozhodl, že se zadavatel dopustil spáchání správního deliktu podle 120 odst. 1 písm. a) zákona tím, že porušil 61 odst. 4 zákona a zásadu transparentnosti v 6 zákona, když dne před zahájením losování, kterým mělo být provedeno omezení počtu zájemců pro účast v užším řízení prostřednictvím elektronického zařízení, neumožnil na žádost zástupce zájemce Petr Březina APB Plzeň, IČO , se sídlem Losiná 303, Nezvěstice (dále jen Petr Březina APB Plzeň ), přidělení nových pořadových čísel zájemcům o účast v užším řízení, přičemž způsob omezení počtu zájemců za použití elektronického losovacího zařízení neumožňoval z povahy věci účinnou kontrolu samotného procesu losování na místě samém, což zapříčinilo pochybnosti o řádném průběhu losování a tedy zachování zásady transparentnosti losování. 11. Za spáchání správního deliktu ve výroku I. napadeného rozhodnutí uložil Úřad zadavateli výrokem II. napadeného rozhodnutí pokutu ve výši Kč. 12. V odůvodnění napadeného rozhodnutí Úřad konstatoval, že při omezování počtu zájemců o účast v užším řízení losováním je nezbytné, aby byly mimo jiné dodrženy zásady v 6 zákona. K zásadě transparentnosti Úřad citoval relevantní soudní judikaturu a dovodil, že losování je transparentní, pokud zadavatel zabezpečí, aby losování proběhlo férově, působilo navenek korektně a jeho průběh nevyvolával žádné pochybnosti. Řádným průběhem se přitom dle Úřadu rozumí průběh losování, který je dostatečně kontrolovatelný. 13. Úřad dále uvedl, že v případě použití elektronického losovacího zařízení zadavatel zužuje možnost kontrolovat celý proces losování pouze na fázi před a po losování, když vlastní výběr zájemců generuje elektronické zařízení, jehož funkci lze jen stěží přezkoumat, a to zejména postup zadavatele těsně před zahájením losování, tedy včetně způsobu přiřazení pořadových čísel jednotlivým zájemcům o účast v užším řízení. Úřad dále připomněl, že způsob přidělování pořadových čísel zájemcům o účast v užším řízení byl zcela v dispozici zadavatele. 14. Provedení přečíslování na místě před zahájením vlastního losování za přítomnosti zájemců, kteří využili svého práva se losování zúčastnit, bylo podle názoru Úřadu právě jednou z mála možností, kterou bylo možné transparentnost výběru s ohledem na použitý elektronický prostředek


text:
pro losování alespoň nějakým způsobem zajistit. Tento postup přitom mohl rozptýlit pochybnosti o zákonnosti postupu zadavatele související s možností manipulace elektronického losovacího zařízení ovlivněním jeho softwaru. V přezkoumávaném případě však zadavatel požadavek zástupce zájemce Petr Březina APB Plzeň, aby zájemcům o účast v užším řízení byla přidělena nová pořadová čísla, zamítl. 15. Úřad dále k části notářského zápisu, která popisuje vlastní losovací zařízení, uvedl, že všechny zde uvedené skutečnosti nic nevypovídají o stavu zařízení k okamžiku losování, neboť není ověřitelné, kdo a kdy zmiňovanou bezpečnostní pečeť na losovací zařízení umístil a kdo garantoval stav softwaru zařízení před vložením pečeti. Skutečnost, že zařízení použité pro losování nemuselo být dostatečně zabezpečeno, je dle Úřadu další okolností přispívající k závěru, že v kombinaci s neumožněním přečíslování byl postup zadavatele netransparentní. 4
 5 16. Úřad má za to, že v šetřeném případě došlo k porušení zásady transparentnosti, neboť odmítnutí požadavku jednoho ze zájemců o účast v užším řízení na záměnu čísel přidělených zadavatelem účastníkům losování podle pořadí doručení žádostí o účast vzbuzuje pochybnosti o zákonnosti postupu zadavatele. V důsledku uvedeného postupu zadavatele pak dle Úřadu vzniká podezření, že mechanismus výběru čísel při losování by mohl být zadavatelem nastaven tak, aby byli vylosováni právě konkrétní zájemci s předem přidělenými pořadovými čísly. Postup zadavatele tak dle Úřadu mohl mít vliv na výběr nejvhodnější nabídky. IV. Námitky rozkladu 17. Proti napadenému rozhodnutí obdržel Úřad v zákonné lhůtě dne rozklad zadavatele ze dne Zadavatel v podaném rozkladu namítá, že Úřad oznámení o zahájení správního řízení, usnesení ze dne a usnesení ze dne vydaná Úřadem v rámci tohoto správního řízení nesprávně doručil jemu namísto jeho právnímu zástupci Mgr. Pujmanovi. Zadavatel je toho názoru, že byl zastoupen pro celé správní řízení na základě plné moci ze dne Mgr. Pujmanem. 18. Zadavatel konstatuje, že v plné moci ze dne Mgr. Pujmana výslovně zmocnil k zastupování v řízení vedeném ve věci prošetření podnětu pod sp. zn. ÚOHS- P437/2014/2014VZ-12114/2014/521/SWa. Skutečnost, že Úřad po zahájení řízení změnil spisovou značku případu, nemá dle zadavatele žádný vliv na věcné vymezení předmětu řízení ani na platnost plné moci. Zadavatel namítá, že pokud měl Úřad pochybnosti o rozsahu zmocnění uděleného právnímu zástupci, měl Úřad požádat o vyjádření k rozsahu udělené plné moci právního zástupce či zadavatele. Zadavatel odkazuje na judikaturu Nejvyššího správního soudu a dovozuje z ní, že správní řízení z důvodu nesprávného doručení oznámení o zahájení správního řízení a usnesení vydaných Úřadem v rámci přezkoumávaného řízení trpí vadami, jež činí napadené rozhodnutí nezákonným, a jež nelze napravit ani v řízení o rozkladu. 19. Zadavatel dále namítá, že mu Úřad usnesením ze dne a usnesením ze dne určil nepřiměřeně krátké lhůty. Ve vztahu k usnesení ze dne zadavatel dále namítá, že stanovení lhůty do určitého konkrétního data ve smyslu do a nikoliv počítané ode dne doručení ve smyslu do 7 / 14 / dní od doručení tohoto usnesení nepříznivě zasahuje do možnosti obrany zadavatele ve správním řízení, což činí usnesení ze dne dle zadavatele nezákonné. Zadavatel rovněž upozorňuje, že lhůty stanovené uvedenými usneseními k vyjádření, podání návrhů, označení

type: other


text:
důkazů a k vyjádření k podkladům rozhodnutí byly krátké rovněž z důvodu nesprávného doručení, kdy se do dispozice právního zástupce dostala až se zpožděním. Zadavatel tvrdí, že stanovením nepřiměřeně krátkých lhůt Úřad ohrozil účel řízení a porušil rovnost účastníků řízení a znemožnil zadavateli obranu v přezkoumávaném řízení, což má dle zadavatele za následek nezákonnost napadeného rozhodnutí. 20. Zadavatel v podaném rozkladu dále namítá, že Úřad prohlášení Elektrotechnického zkušebního ústavu (viz bod 37. odůvodnění napadeného rozhodnutí) a návrh rozpočtu pro rok 2014 (viz bod 56. odůvodnění napadeného rozhodnutí) neučinil součástí spisu a řádně neprovedl jako důkazy, a proto se k nim zadavatel nemohl vyjádřit, čímž Úřad porušil jeho procesní práva. 5
 6 21. Zadavatel má za to, že měl Úřad provést jako důkaz zprávu o zkoušce předmětného losovacího zařízení vypracovanou dne Elektrotechnickým zkušebním ústavem, s.p. (dále jen zpráva o zkoušce ), který dle jeho názoru podrobně zkoumal losovací zařízení po stránce hardwarové a softwarové stránce. 22. Zadavatel dále namítá, že Úřad dle jeho názoru nezjistil skutkový stav, o němž nejsou důvodné pochybnosti, kdy daný případ posuzoval pouze z textu notářského zápisu, jež dle zadavatele nezaznamenává přímou řeč a je tak možné, že zadavatel poskytl zájemcům vysvětlení důvodu nevyhovění žádosti na přečíslování pořadových čísel, které v textu notářského zápisu uvedeno není. Zadavatel v této souvislosti namítá, že se Úřad nezabýval jinými okolnostmi, které mohly prokázat průběh losování, čímž zatížil správní řízení procesní vadou. 23. Zadavatel se dále domnívá, že Úřad porušil procesní práva zadavatele, když nenařídil v předmětné záležitosti ústní jednání, které by dle jeho názoru pomohlo objasnit sporné skutkové okolnosti daného případu. 24. Zadavatel se současně domnívá, že napadené rozhodnutí a řízení, jež mu předcházelo, trpí nejen procesními nedostatky, ale je rovněž věcně nesprávné. Zadavatel namítá, že Úřad nepřezkoumává každé zadávací řízení samostatně jako individuální zadávací řízení, ale všechna zadávací řízení, ve kterých byla použita shodná losovací zařízení, posuzuje paušálně. 25. Zadavatel je přitom toho názoru, že jeho postup nebyl způsobilý vyvolat pochybnost o způsobu (férovosti) losování. Zadavatel uvádí, že požadavky 61 odst. 4 zákona dodržel a provedl i další úkony k posílení transparentnosti, např. provedl losování za účasti notáře elektronickým zařízením, nedaleko místa plnění, aby se zájemci mohli losování účastnit). Vzhledem k tomu, že v přezkoumávaném případě losovací zařízení dle svého názoru proti manipulaci zajistil dostatečně, a bylo tedy možné prokázat jinými prostředky, že losovací zařízení nebylo zmanipulováno, postrádalo přečíslování pořadových čísel zájemců smysl. 26. Zadavatel tedy nesouhlasí se závěry Úřadu, že umožnění přečíslování byl jeden z mála způsobů zachování transparentnosti. Naopak se domnívá, že kdyby přidělil nová pořadová čísla podle instrukcí jediného zájemce, mohl takovým postupem narušit v očích ostatních zájemců transparentnost losování. Stejně tak dle zadavatele není řešena situace, kdy by byly vzneseny protichůdné požadavky jednotlivých zájemců o účast. Zadavateli tedy není známo, jak měl provést přečíslování zájemců, aby dle Úřadu nevzbudil pochybnosti o transparentnosti svého postupu. 27. Zadavatel namítá, že výklad transparentnosti dle pojetí Úřadu je nepřípustně subjektivní, závislé na tom, zda některý ze zájemců vznese požadavek na přečíslování či nikoli. Zadavatel přitom zdůrazňuje, že zájemce Petr


text:
Březina APB Plzeň nevznesl proti průběhu losování námitky, a tedy ani on průběh losování za netransparentní nepovažoval. 28. K otázce plombování zadavatel uvádí, že neporušenost plomby byla zkontrolována před začátkem losování a žádný z účastníků plombu nezpochybnil. Zadavatel se neztotožňuje s tvrzením Úřadu, že není ověřitelné, kdo a kdy zmiňovanou bezpečnostní pečeť na losovací zařízení umístil a kdo garantoval stav softwaru zařízení před vložením pečeti, jelikož tyto skutečnosti dle zadavatele ověřitelné jsou. 6
 7 29. Zadavatel je přesvědčen, že v přezkoumávaném případě není naplněna podmínka, aby existovala kombinace prvků, které by zakládaly porušení zásady transparentnosti. Zadavatel se naopak domnívá, že byla ze strany zadavatele realizována celá řada prvků, které transparentnost posilují, například zadavatel umožnil provedení testovacího losování a prozkoumání losovacího zařízení zájemci před započetím losování. Stejně tak bylo zájemcům umožněno, aby přezkoušeli losovací zařízení Elektrotechnickým zkušebním ústavem, avšak žádný ze zájemců tuto možnost nevyužil. Zadavatel zdůrazňuje, že žádný ze zájemců ani nepodal proti průběhu losování námitky, a proto je zřejmé, že se žádný zájemce necítil být postupem zadavatele dotčen. 30. Zadavatel dále namítá porušení zásady legitimního očekávání a konstatuje, že až do okamžiku uzavření smlouvy na veřejnou zakázku byla správnost postupu zadavatele potvrzena minimálně dvěma pravomocnými rozhodnutími Úřadu a po uzavření smlouvy byl postup zadavatele potvrzen dalšími rozhodnutími Úřadu. Zadavateli tedy dle jeho názoru svědčilo legitimní očekávání v legalitu jeho postupu při omezení zájemců o účast losováním, pročež měl Úřad projednávanou věc posoudit obdobným způsobem. Zadavatel je současně přesvědčen, že na daný případ nebylo možné aplikovat závěry rozsudku Krajského soudu v Brně sp. zn. 62 Af 61/2012 ze dne (dále jen Krajský soud a rozsudek sp. zn. 62 Af 61/2012 nebo rozsudek Krajského soudu sp. zn. 62 Af 61/2012 ) z důvodu zadavatelem tvrzené skutkové odlišnosti. 31. Zadavatel dále uvádí, že v posledních třech letech nebylo Úřadem vydáno jiné rozhodnutí než to, kterým byl postup zadavatele používajícího k omezení počtu zájemců losovací zařízení LOZ001 a LOZ002 potvrzen. Zadavatel tak dospěl k závěru, že existuje ustálená správní praxe svědčící ve prospěch zadavatele, jíž se měl Úřad při rozhodování přezkoumávaného případu řídit. Vzhledem k tomu, že tak neučinil, považuje zadavatel napadené rozhodnutí za nezákonné pro rozpor s principem legitimního očekávání a právní jistoty. Současně zadavatel podotýká, že pokud měl Úřad v úmyslu změnit svou rozhodovací praxi ve světle rozsudku sp. zn. 62 Af 61/2012, mohl tak s ohledem na usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu sp zn. 6 Ads 88/2006 ze dne činit pouze do budoucna, aby se se změnou této praxe mohli dotčené subjekty seznámit. 32. V neposlední řadě zadavatel nesouhlasí s výší uložené sankce, neboť ji považuje za nepřiměřenou a v rozporu se zásadou legitimního očekávání. Zadavatel se domnívá, že udělená pokuta je nepřiměřená rovněž z důvodu značného časového odstupu mezi provedeným losováním a zahájením správního řízení. Zadavatel nesouhlasí se závěrem Úřadu, že pokuta pro něj není likvidační, jelikož Úřad vycházel z návrhu rozpočtu, nikoli z rozpočtu schváleného, avšak ani tento rozpočet by dle zadavatele nic nevypovídal o finanční situaci zadavatele. Úřad dle zadavatele též nevzal v úvahu, že důsledkem


text:
závěru o spáchání správního deliktu by bylo odnětí dotačních prostředků, což pro zadavatele likvidační charakter mít může. Závěr rozkladu 33. Na základě výše uvedeného se zadavatel domáhá, aby předseda Úřadu napadené rozhodnutí zrušil a správní řízení zastavil. 7
 8 V. Řízení o rozkladu 34. Úřad po doručení rozkladu neshledal podmínky pro postup podle 87 správního řádu, a podle 88 odst. 1 správního řádu předal spis se svým stanoviskem předsedovi Úřadu k rozhodnutí o rozkladu. 35. Dne obdržel Úřad vyjádření zadavatele ze dne (dále jen vyjádření zadavatele ze dne ), v němž zadavatel odkazuje na rozhodnutí předsedy Úřadu č. j. ÚOHS-R416/2014/VZ-28759/2015/321/BRy ze dne (dále jen rozhodnutí sp. zn. ÚOHS-R416/2014/VZ ). Zadavatel je přesvědčen, že případ sp. zn. ÚOHS- R416/2014/VZ je skutkově obdobný právě projednávanému případu. Zadavatel zdůrazňuje, že ani v tamním případě Úřad neprovedl zprávu o zkoušce, tímto důkazem se nezabýval a s jejím neprovedením se Úřad v prvostupňovém rozhodnutí nevypořádal. 36. Vzhledem k tomu, že v tamním případě předseda Úřadu rozhodnutím sp. zn. ÚOHS- R416/2014/VZ (prvostupňové) rozhodnutí Úřadu zrušil a věc vrátil Úřadu k novému projednání, svědčí zadavateli dle jeho názoru legitimní očekávání, že předseda Úřadu i v právě projednávaném případě rozhodne obdobně, jelikož napadené rozhodnutí je dle zadavatele rovněž stiženo vadou spočívající v nevypořádání návrhu účastníka řízení (tj. návrhu na provedení zprávy o zkoušce). Stanovisko předsedy Úřadu 37. Po projednání rozkladu a veškerého spisového materiálu rozkladovou komisí jmenovanou podle 152 odst. 3 správního řádu a po posouzení případu ve všech jeho vzájemných souvislostech jsem podle 89 odst. 2 správního řádu přezkoumal soulad napadeného rozhodnutí a řízení, které jeho vydání předcházelo, s právními předpisy a dále správnost napadeného rozhodnutí v rozsahu námitek uvedených v rozkladu a s přihlédnutím k návrhu rozkladové komise jsem dospěl k následujícímu závěru. 38. Úřad tím, že napadeným rozhodnutím rozhodl o tom, že se zadavatel dopustil spáchání správního deliktu specifikovaného ve výroku I. napadeného rozhodnutí a za jeho spáchání Úřad uložil zadavateli pokutu ve výši Kč, rozhodl správně a v souladu se zákonem. V další části odůvodnění tohoto rozhodnutí o rozkladu jsou v podrobnostech rozvedeny důvody, na základě kterých jsem přistoupil k potvrzení napadeného rozhodnutí a k zamítnutí rozkladu. VI. K námitkám rozkladu K doručování písemností 39. Zadavatel v podaném rozkladu předně namítá, že Úřad oznámení o zahájení správního řízení, usnesení ze dne a usnesení ze dne doručil jemu (zadavateli) namísto jeho právnímu zástupci, Mgr. Martinu Pujmanovi, přestože byl zadavatel dle svého názoru zastoupen pro celé správní řízení na základě plné moci udělené dne Z ustanovení 116 zákona v návaznosti na 46 odst. 1 správního řadu se zahájení správního řízení oznamuje zadavateli, jakožto účastníkovi řízení. 41. Podle 39 odst. 1 věty první a třetí správního řádu správní orgán účastníkovi určí přiměřenou lhůtu k provedení úkonu, pokud ji nestanoví zákon a je-li toho zapotřebí. 8
 9 Usnesení o určení lhůty se oznamuje pouze tomu, komu je určena, popřípadě i tomu, jehož se jinak přímo dotýká. 42. Podle 33 odst. 1 správního řádu si účastník řízení může zvolit zmocněnce. Zmocnění k zastoupení se prokazuje písemnou plnou mocí. Plnou


text:
moc lze udělit i ústně do protokolu. V téže věci může mít účastník současně pouze jednoho zmocněnce. 43. Podle 34 odst. 1 správního řádu zástupce (zmocněnec) podle 33 správního řádu v řízení vystupuje jménem zastoupeného. Z úkonů zástupce vznikají práva a povinnosti přímo zastoupenému. Podle 34 odst. 2 věty první správního řádu se s výjimkou případů, kdy má zastoupený něco v řízení osobně vykonat, doručují písemnosti pouze jeho zástupci. 44. Z výše citovaných ustanovení správního řádu a zákona vyplývá, že oznámení o zahájení správního řízení stejně jako usnesení, jímž se zadavateli určuje lhůta k provedení úkonu podle 39 odst. 1 správního řádu, doručuje správní orgán primárně zadavateli. Pokud je zadavatel zastoupen zmocněncem podle 33 správního řádu, pak dle 34 odst. 2 správní orgán doručuje pouze jeho zástupci resp. zmocněnci (výjimku tvoří případy, kdy usnesení účastníkovi určuje v řízení něco osobně vykonat). 45. Smluvní zastoupení podle 33 správního řádu vzniká na základě uzavření dvoustranného právního jednání (smlouvy) mezi zmocněncem a zmocnitelem. Navenek je smluvní zastoupení deklarováno jednostranným právním jednáním tzv. plnou mocí. Z 33 odst. 1 věty druhé správního řádu vyplývá, že písemná plná moc je průkazem o existenci dohody (smlouvy mezi zmocněncem a zmocnitelem), kterým se zmocnitel resp. jeho zmocněnec prokazuje vůči správnímu orgánu. Pro správní orgán (Úřad) je proto z pohledu povinnosti doručovat písemnosti zvolenému zmocněnci rozhodující okamžik prokázání se plnou mocí (bez ohledu na dataci smlouvy či dataci plné moci). Nelze proto účinně namítat doručování v rozporu s plnou mocí, pokud se účastník řízení či jeho zmocněnec správnímu orgánu plnou mocí neprokázal nebo pokud se mu plnou mocí prokázal až po učinění napadeného úkonu správního orgánu (v tomto případě po odeslání písemnosti namísto zmocněnce zmocniteli). 46. K obsahu plné moci dále konstatuji, že jednou z jejích nezbytných náležitostí je uvedení rozsahu, ve kterém je zmocněnec oprávněn zmocnitele zastupovat. Právě obsah plné moci je pro správní orgán rozhodující z hlediska zjištění rozsahu uděleného zmocnění. 47. V přezkoumávaném případě byla plná moc ve smyslu 33 správního řádu udělená zadavatelem Mgr. Pujmanovi výslovně pro správní řízení sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ dne Úřadu byla plná moc ze dne doručena až dne jako příloha rozkladu ze dne Teprve k tomuto datu tedy zadavatel (resp. Mgr. Pujman) prokázal Úřadu existenci zmocnění k zastupování ve správním řízení sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ ve smyslu 33 odst. 1 věty druhé správního řádu. V době vydání oznámení o zahájení správního řízení, usnesení ze dne a usnesení ze dne tedy Úřad s plnou mocí ze dne seznámen nebyl (zadavatel či Mgr. Pujman se jí neprokázali), a proto se jejím obsahem nemohl při doručování (oznamování) těchto písemností řídit. 48. Zadavatel ve svém rozkladu nicméně namítá, že Mgr. Pujman v uvedené záležitosti zastupoval zadavatele již na základě plné moci ze dne K tomu konstatuji, že plná moc ze dne byla zadavatelem výslovně udělena Mgr. Pujmanovi k tomu, 9
 10 aby zadavatele (jakožto zmocnitele) zastupoval při všech úkonech a jednáních v řízení vedeném Úřadem pro ochranu hospodářské soutěže č. j. ÚOHS-P437/2014/2014VZ /2014/521/SWa. Pod uvedeným číslem jednacím je přitom vedena výše zmiňovaná žádost o předložení


text:
dokumentace a stanoviska k podnětu. Ze žádosti o předložení dokumentace a stanoviska k podnětu pak mimo jiné vyplývá, že jejím účelem je prošetření přijatého podnětu ÚOHS-P437/2014/VZ. 49. Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem konstatuji, že plná moc ze dne se nevztahovala na doručování (přebírání) písemností v rámci správního řízení sp. zn. ÚOHS- S880/2014/VZ resp. na doručení oznámení o zahájení správního řízení a usnesení ze dne a usnesení ze dne , nýbrž se vztahovala toliko k žádosti o předložení dokumentace a stanoviska k podnětu, resp. vztahovala se pouze na šetření přijatého podnětu vedeného pod sp. zn. ÚOHS-P437/2014/VZ. Proto jsem neshledal, že měl Úřad zadavatele vyzvat k vysvětlení rozsahu plné moci ze dne , jelikož žádost o vysvětlení je namístě pouze za předpokladu, že z obsahu plné moci není zřejmý její rozsah. V přezkoumávaném případě však zadavatel rozsah plné moci ze dne stanovil precizně, prostřednictvím konkrétní spisové značky č. j. ÚOHS-P437/2014/2014VZ /2014/521/SWa. 50. Zadavatel je přesvědčen, že postoupení případu do další fáze (do fáze správního řízení), jakož i přidělení nové spisové značky ze strany ÚOHS nemělo žádný vliv na věcném vymezení předmětu řízení ani na platnosti plné moci (pozn. předsedy Úřadu: plné moci ze dne ). Opačný názor by vedl k absurdním závěrům, že platnost zastoupení může ovlivnit jednostranně správní úřad např. tím, že řízení přidělí novou spisovou značku. 51. K výše uvedenému konstatuji, že šetření podnětu vedeného pod sp. zn. ÚOHS-P437/2014/VZ není součástí správního řízení vedeného pod sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ, každé má jiný charakter a slouží jinému účelu. Šetření podnětu ve smyslu 42 správního řádu má charakter postupu správního orgánu před zahájením správního řízení. Úřad v jeho rámci ověřuje skutečnosti tvrzené v obdrženém podnětu a zajišťuje k tomu relevantní informace a podklady postupem mimo správní řízení. Šetření podnětu slouží Úřadu výhradně ke zjištění, zda má být správní řízení zahájeno či nikoli (k tomu viz rozsudek Nejvyššího správního soudu sp. zn. 8 Afs 74/2007 ze dne ). Při zvážení zahájení správního řízení a vymezení předmětu tohoto řízení není Úřad obsahem podnětu či rozsahem šetření podnětu jakkoli vázán. Naproti tomu správní řízení (ve věci možného spáchání správního deliktu zadavatelem) je zahájeno a vedeno dle 46 a následujících ustanovení správního řádu a jeho účelem je vydání správního rozhodnutí o tom, zda se zadavatel dopustil spáchání správního deliktu či zda nebyly zjištěny důvody nebo důvody pro uložení sankce. Dále podotýkám, že jak v rámci šetření podnětu, tak v rámci správního řízení je veden samostatný spis (správním spisem ve smyslu 17 správního řádu je však pouze spis vedený v rámci správního řízení). 52. V přezkoumávaném případě zadavatel zmocnil Mgr. Pujmana plnou mocí ze dne pouze k zastupování ve věci šetření podnětu vedeného pod sp. zn. ÚOHS-P437/2014/VZ, přičemž jak bylo dovozeno výše, šetření podnětu sp. zn. ÚOHS-P437/2014/VZ není součástí správního řízení vedeného pod sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ a ani naopak, správního řízení vedené pod sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ není součástí šetření podnětu vedeného pod sp. zn. ÚOHS-P437/2014/VZ. Dospěl jsem tedy k závěru, že plná moc ze dne
 11 se na správní řízení vedené pod sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ, v jehož rámci


text:
bylo vydáno oznámení o zahájení správního řízení, usnesení ze dne a usnesení ze dne , nevztahuje. 53. Vzhledem k výše uvedenému v postupu Úřadu při doručování nespatřuji svévolné či jinak nezákonné jednání, jež by způsobilo zánik platnosti plné moci ze dne tak, jak tvrdí zadavatel. K zániku platnosti plné moci ze dne žádným úkonem Úřadu nedošlo, nýbrž pouze plná moc ze dne vzhledem k rozsahu uděleného zmocnění uvedenému v jeho textu na správní řízení vedené pod sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ, nedopadá. 54. Jelikož jsem dospěl k závěru, že plná moc ze dne se na doručení (oznámení) oznámení o zahájení správního řízení, usnesení ze dne a usnesení ze dne nevztahovala a s plnou mocí ze dne Úřad nebyl v době vydání těchto písemností seznámen, nebyla mu prokázána a nemohl se jí tudíž při doručování těchto písemností řídit, přičemž mi z obsahu správního spisu sp. zn. ÚOHS-S880/2014/VZ ani z úřední činnosti není známa jiná plná moc udělená zadavatelem a oznámená Úřadu před vydáním výše uvedených písemností (k zastupování při doručování těchto písemností), dospěl jsem k závěru, že Úřad postupoval správně a v souladu s právními předpisy, když doručil (oznámil) oznámení o zahájení správního řízení, usnesení ze dne a usnesení ze dne zadavateli. Poněvadž jsem dospěl k závěru, že Úřad nepochybil, když doručil dotčené dokumenty zadavateli (zmocniteli) namísto Mgr. Pujmanovi (zmocněnci), argumentací zadavatele vztahující se k důsledkům nesprávného doručení (doručení zmocniteli namísto zmocněnce) jsem se dále nezabýval. Stanovení nepřiměřených lhůt 55. Zadavatel dále namítá porušení 39 odst. 1 správního řádu v důsledku stanovení nepřiměřeně krátkých lhůt podle 36 odst. 1 až 3 správního řádu usnesením ze dne a usnesením ze dne Zadavatel dále namítá, že lhůta stanovená usnesením ze dne byla navíc určena fixně a nikoli ode dne doručení tohoto usnesení. 56. Z obsahu správního spisu vyplývá, že dne vydal Úřad usnesení ze dne , jímž určil zadavateli lhůtu podle 39 odst. 1 správního řádu v návaznosti na 36 odst. 1 a 2 správního řádu do (tedy 11 dní ode dne vydání tohoto usnesení), v níž byl zadavatel oprávněn navrhovat důkazy a činit jiné návrhy a byl oprávněn v řízení vyjádřit své stanovisko. Z doručenky k usnesení ze dne vyplývá, že usnesení ze dne bylo na příslušné poště připraveno k vyzvednutí následujícího dne. Zadavatel si usnesení ze dne vyzvedl dne V návaznosti na to vydal Úřad dne usnesení ze dne Výrokem 1. usnesení ze dne určil Úřad zadavateli podle 39 odst. 1 a 36 odst. 1 a 2 správního řádu lhůtu pět dnů ode dne doručení tohoto usnesení a výrokem 2. usnesení ze dne určil Úřad podle 39 odst. 1 správního řádu v návaznosti na 36 odst. 3 správního řádu zadavateli lhůtu 10 dnů ode dne doručení tohoto usnesení, ve které se zadavatel mohl vyjádřit k podkladům rozhodnutí. 11
 12 58. K námitce zadavatele ohledně způsobu určení lhůty konstatuji, že správní řád nestanovuje Úřadu jakožto správnímu orgánu závazný způsob, jakým má lhůtu podle 39 odst. 1 správního řádu stanovit. Záleží tedy čistě na správním uvážení Úřadu, zda lhůtu stanoví fixním datem nebo ode dne


text:
doručení usnesení. Stejně tak stanovení délky lhůty je věcí správního uvážení Úřadu. To je limitováno zákonnými požadavky v 39 odst. 1 věty druhé správního řádu, dle kterého určením lhůty nesmí být narušen účel řízení ani rovnost účastníků. 59. V přezkoumávaném případě je druhá z negativně vymezených podmínek v 39 odst. 1 věty druhé správního řádu naplněna automaticky a to z důvodu, že zadavatel je jediným účastníkem řízení a není tak možno narušit určením lhůty jeho rovnost s jinými účastníky řízení. 60. Ze základních zásad činnosti správních orgánů, zejména z 4 odst. 4 správního řádu, dle kterého má správní orgán umožnit dotčeným osobám uplatňovat jejich práva a oprávněné zájmy, může vyplývat jistá limitace správního uvážení. Vyloučení možnosti podat vyjádření či předložit návrhy a důkazy, případně se vyjádřit k podkladům by tak mohlo vést k porušení uvedené zásady přístupu k dotčeným osobám. Jak však dovozuji níže, v předmětném případě jsem nezákonnost řízení, jež předcházelo vydání napadeného rozhodnutí, z tohoto důvodu neshledal. 61. Lhůta dle 36 odst. 1 a 2 správního řádu byla Úřadem zadavateli určena dvakrát, oběma zmíněnými usneseními. Přestože lze přisvědčit zadavateli v tom, že Úřad v napadeném rozhodnutí nepřesně uvedl, že lhůtu podle 36 odst. 1 a 2 správního řádu určenou usnesením ze dne prodloužil usnesením ze dne , nejedná se o nepřesnost, jež by měla vliv na zákonnost a správnost napadeného rozhodnutí. Ačkoli usnesením ze dne nedošlo k prodloužení lhůty podle 36 odst. 1 a 2 správního řádu, nýbrž k jejímu opětovnému určení, měl tento postup Úřadu fakticky obdobné účinky, jako kdyby lhůtu prodloužil, neboť zadavateli byl dán další časový prostor, v němž mohl svá procesní práva uplatnit. V součtu tak měl zadavatel minimálně 5 dní, v nichž mohl své vyjádření, návrhy či důkazy Úřadu předložit. Jak dále vyplývá z usnesení ze dne , k vyjádření se k podkladům rozhodnutí měl pak zadavatel minimálně 10 dnů. 62. S tvrzením zadavatele, že do dispozice Mgr. Pujmana nebo jiných osob se uvedená usnesení dostala později a lhůty pro zadavatele tak byly ve skutečnosti kratší, nepovažuji za relevantní. Posouzení přiměřenosti lhůt nemůže být závislé na vnitřní organizaci zadavatele, kdy může dojít k prodlevám s předáním dokumentů mezi příslušnými zaměstnanci zadavatele či jinými osobami, relevantní je pouze ten okamžik, kdy se uvedená usnesení dostala do dispozice zadavateli. 63. Rovněž považuji za nezbytné poukázat na charakter dotčeného správního řízení. Předmětné správní řízení je vedeno ve věci možného spáchání správní deliktu zadavatelem. Jedná se tedy o řízení svým charakterem sankční, v němž se uplatňuje zásada vyšetřovací, jež správnímu orgánu implikuje povinnost činit vše potřebné k řádnému zjištění skutkového stavu. Jak již bylo řečeno výše, uvedenými usneseními byla zadavateli stanovena lhůta k vyjádření, navrhování důkazů a předkládání jiných návrhů. Pokud by však zadavatel svá procesní práva podle 36 odst. 1 až 3 správního řádu využil až po uplynutí těchto pořádkových lhůt, vzhledem k zásadě vyšetřovací by Úřad byl i přesto povinen 12
 13 se s předloženým vyjádřením, návrhy či důkazy v napadeném rozhodnutí vypořádat. Ostatně, podle znění zákona účinného v době posuzovaného jednání zadavatele se ani


text:
v řízení o rozkladu proti rozhodnutí ve věci spáchání správního deliktu neuplatní zásada koncentrace správního řízení. Je tedy zřejmé, že pokud by zadavatel předložil nové důkazy, návrhy či vyjádření až v řízení o rozkladu, byl bych povinen se s nimi v rozhodnutí o rozkladu vypořádat (což ostatně zadavatel učinil). 64. Vzhledem k výše uvedenému jsem dospěl k závěru, že lhůty Úřadem určené usnesením ze dne a usnesením ze dne byly stanoveny přiměřeně a v souladu se zákonem a správním řádem. K obsahu správního spisu 65. Zadavatel v podaném rozkladu namítá, že Úřad provedl jako důkaz tiskové prohlášení Elektrotechnického zkušebního ústavu (v bodu 37. odůvodnění napadeného rozhodnutí) a návrh rozpočtu zadavatele pro rok 2014 (v bodu 56. odůvodnění napadeného rozhodnutí), které však nebyly součástí správního spisu, a zadavatel se tak k těmto důkazním prostředkům nemohl vyjádřit. 66. Z obsahu správního spisu jsem zjistil, že návrh rozpočtu zadavatele pro rok 2014 v něm je obsažen. Předmětný návrh sice není zapsán v obsahu spisu, avšak uvedený nedostatek v evidenci spisu nezpůsobuje nezákonnost napadeného rozhodnutí, neboť zadavatel se s tímto podkladem bezesporu mohl seznámit a mohl se k němu tedy i vyjádřit. Dospěl jsem proto k závěru, že námitka zadavatele spočívající v absenci návrhu rozpočtu v předmětném správním spisu není důvodná. 67. Zadavatel dále namítá, že Úřad provedl jako důkaz tiskové prohlášení Elektrotechnického zkušebního ústavu. K výše uvedenému uvádím, že Úřad v bodu 37. odůvodnění napadeného rozhodnutí, v němž se objevil odkaz na tiskové prohlášení Elektrotechnického zkušebního ústavu, citoval rozsudek sp. zn. 62 Af 61/2012. Dle rozsudku Nejvyššího správního soudu sp. zn. 1 As 100/2009 ze dne ( ) pokud správní orgán čerpá určitá fakta ze soudních rozhodnutí nebo soudních spisů, může jít dle jejich povahy o skutečnosti úředně známé. V takovém případě nutno označit soudní rozhodnutí, ze kterého jsou určitá fakta čerpána. Z téhož rozsudku Nejvyššího správního soudu vyplývá, že pokud správní orgán hodlá fakta ze soudních rozhodnutí zahrnout do svého rozhodnutí, je třeba, aby účastníci řízení mohli aplikaci takovýchto skutečností s ohledem na okolnosti dané věci rozumně předpokládat. 68. Vzhledem k tomu, že Úřad identifikoval konkrétní soudní rozhodnutí, z něhož uvedené informace čerpal, a současně na citovaný rozsudek sp. zn. 62 Af 61/2012 Úřad odkázal již v oznámení o zahájení správního řízení, v němž uvedl i informace vztahující se k prohlášení Elektrotechnického zkušebního ústavu, dospěl jsem k závěru, že zadavatel mohl aplikaci této skutečnosti předpokládat, a proto se jedná o skutečnost známou Úřadu z jeho úřední činnosti, již nebylo nutné v řízení provádět jako důkaz. Námitky zadavatele vztahující se k obsahu správního spisu vedeného v právě přezkoumávané věci proto nepovažuji za důvodné. K nenařízení ústního jednání 13
 14 69. Další procesní pochybení Úřadu zadavatel spatřuje v tom, že Úřad v předmětné záležitosti nenařídil ústní jednání. Zadavatel na podporu svých tvrzení cituje z usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu sp. zn. 7 As 57/2010 ze dne (dále jen usnesení 7 As 57/2010 ). Zadavatel z něj zejména zdůrazňuje pasáž, ve které je konstatováno, že rozšířený senát proto považuje za zcela zásadní, aby Rada


text:
v takovém řízení, které svým charakterem spadá i pod článek 6 Evropské úmluvy o ochraně základních práv a svobod ve smyslu trestního obvinění, respektovala zásadu ústnosti, přímosti a bezprostřednosti a dokazování tedy musí být primárně prováděno při ústním jednání, o jehož konání bude účastník sankčního řízení předem vyrozuměn ve smyslu 49 odst. 1 správního řádu, aby mohl případně využít svého práva být přítomen a měl možnost se ke všem prováděným důkazům vyjádřit. Z výše uvedených závěrů usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu zadavatel dovozuje, že Úřad porušil jeho procesní práva, když ústní jednání v tomto správním řízení nenařídil. 70. V prvé řadě považuji za nezbytné zdůraznit, že dle 15 odst. 1 správního řádu (a rovněž dle správně právní teorie) je správní řízení zásadně ovládáno zásadou písemnosti. Tato zásada je modifikována v případech, kdy je správním orgánem nařízeno ústní jednání. Institut ústního jednání je ve správním řízení obecně upraven v 49 správního řádu, přičemž je nepochybné, že toto ustanovení správního řádu dopadá i na řízení vedené Úřadem ve věci možného spáchání správního deliktu zadavatelem při zadávání veřejné zakázky. 71. Podle 49 odst. 1 správního řádu ústní jednání nařídí správní orgán v případech, kdy to stanoví zákon, a dále tehdy, jestliže je to ke splnění účelu řízení a uplatnění práv účastníků nezbytné. Dle rozsudku Krajského soudu v Ústí nad Labem sp. zn. 15 A 18/2010 ze dne ( ) účastníku správního řízení svědčí vždy toliko nárok na uskutečnění ústního jednání v režimu veřejného ústního jednání a nikoliv samotný nárok na uskutečnění ústního jednání jako takového. Zda se ve věci uskuteční ústní jednání či nikoliv, zákonodárce vyjma případů, kdy tak stanoví zákon, ponechal na úvaze správního orgánu, jejíž rámec je vymezen v ust. 49 odst. 1 správního řádu. Zákon (o veřejných zakázkách) ani jiný zákon Úřadu povinnost nařídit ústní jednání v přezkoumávaném případě nestanovuje. 72. Zadavatel vycházeje ze závěrů usnesení 7 As 57/2010 přesto dovodil, že měl Úřad povinnost ústní jednání a priori nařídit. V obecné rovině nevylučuji, že by se závěry citovaného usnesení Nejvyššího správního soudu nedaly vztáhnout i na jiná správní řízení vedená ve věci možného spáchání správního deliktu. Nicméně je třeba podotknout, že rozšířený senát Nejvyššího správního soudu se v něm vyjadřoval zejména k otázce způsobu provedení důkazů a povinnosti vyhotovit o něm protokol, nikoli k otázce povinnosti nařízení ústního jednání. Rovněž považuji za nezbytné poukázat na to, že tamní projednávaná věc se vztahovala k řízení před Radou pro rozhlasové a televizní vysílání (dále také Rada ), která dohlíží zejména na dodržování právních předpisů v oblasti rozhlasového a televizního vysílání (dle zákona č. 231/2001 Sb., o provozování rozhlasového a televizního vysílání a o změně dalších zákonů). V řízeních před Radou lze proto očekávat odlišnou skladbu důkazů. Oproti řízení před Úřadem dle zákona (o veřejných zakázkách), kdy Úřad vychází téměř výhradně z listinných důkazů (což vyplývá ze samotné povahy zadávacího řízení jakožto formalizovaného procesu, jehož jednotlivé kroky se písemně zaznamenávají), lze v případě správních řízení před Radou běžně očekávat provádění audiových 14
 15 a audiovizuálních důkazů formou ohledání povahy sui generis,


text:
jež spíše odůvodňují potřebu nařízení ústního jednání, jež v těchto případech zajistí bezprostřednost seznámení s ohledávanými důkazními prostředky. 73. Přes výše uvedené je však rozhodujícím argumentem, že rozšířený senát Nejvyššího správního soudu sice dospěl k závěru, že dokazování tedy musí být prováděno primárně při ústním jednání, z čehož však nelze dovodit zadavatelem tvrzený závěr, že by ústní jednání mělo být nařizováno správními orgány ve všech správních řízeních vedených ve věci možného spáchání správního deliktu výlučně a bez výjimky. Ostatně, jak vyplývá z rozsudku Nejvyššího správního soudu sp. zn. 3 As 46/2004 ze dne , ani nenařízení ústního jednání, které bylo ve správním řízení ze zákona výslovně povinné, nemusí automaticky představovat vadu, která vždy činí celé správní řízení nezákonným. Pro úplnost podotýkám, že posledně citovaný rozsudek Nejvyššího správního soudu se sice vztahoval k dnes již zrušenému zákonu č. 71/1967 Sb., o správním řízení, nicméně odkaz na tento rozsudek považuji za relevantní, jelikož uvedený zákon ústní jednání ve správním řízení upravoval obdobně jako nyní účinný správní řád. 74. Vzhledem k uvedeným závěrům jsem proto dále posoudil, zda nařízení ústního jednání bylo nezbytné ke splnění účelu řízení a uplatnění práv zadavatele, jakožto jediného účastníka správního řízení. 75. Úřad v přezkoumávaném případě přípisem č. j. ÚOHS-S880/2014/VZ-22569/2014/533/SWa ze dne (tj. oznámením o zahájení správního řízení) zadavatele řádně seznámil se zahájením správního řízení a současně mu sdělil, že vzhledem k předloženému spisovému materiálu a s přihlédnutím k obligatornímu písemnému průběhu zadávání veřejných zakázek Úřad nenařizuje ústní jednání podle 49 zákona č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů. V průběhu dotčeného správního řízení Úřad usnesením ze dne a usnesením ze dne stanovil zadavateli lhůtu, v níž byl zadavatel oprávněn navrhovat důkazy a činit jiné návrhy a byl oprávněn v řízení vyjádřit své stanovisko a lhůtu, ve které se mohl vyjádřit k podkladům rozhodnutí. Zadavateli tak byl v rámci správního řízení dán prostor, aby vyjevil v řízení svůj postoj a předložil své návrh. S obsahem správního spisu se zadavatel přitom mohl seznámit postupem předvídaným v 38 správního řádu. Dále považuji za podstatné, že zadavatel tohoto prostoru nevyužil, nebyl v (prvostupňovém) řízení vedeným Úřadem procesně aktivní, tedy se v řízení před Úřadem nevyjádřil ani nenavrhl nařízení ústního řízení. Vzhledem k těmto skutečnostem jsem neshledal, že by nařízení ústního jednání bylo v tomto případě nezbytné z pohledu uplatnění práv zadavatele, jakožto účastníka řízení. 76. K posouzení zákonnosti postupu Úřadu z hlediska toho, zda nařízení ústního jednání bylo nezbytné pro splnění účelu řízení, konstatuji, že přezkoumávané správní řízení je vedeno ve věci možného spáchání správního deliktu zadavatelem při zadávání veřejné zakázky v zadávacím řízení, jež představuje formalizovaný a výlučně písemně zaznamenaný proces. V takovém druhu řízení, kde je jediným účastníkem řízení zadavatel, kde proběhlo dokazování výlučně skrze listinné důkazní prostředky dokládající průběh zadávacího řízení, a jejichž obsah byl zadavateli znám, nepovažuji ani z tohoto důvodu nařízení ústního jednání za nezbytné. 15
 16 77. V neposlední řadě zadavatel v podaném rozkladu uvádí, že pokud by bylo nařízeno ústní jednání, nemuselo dojít k namítaným procesním pochybením Úřadu (opomenutí důkazu, nezjištění skutkového


text: stavu a provedení důkazů, které nebyly součástí spisu) a veškeré důkazy mohly být provedeny za účasti zadavatele. K tomu uvádím, že namítaná pochybení Úřadu jsem, jak je dále v tomto rozhodnutí o rozkladu rozvedeno, neshledal, a proto tento argument nepovažuji z pohledu zákonnosti nenařízení ústního jednání Úřadem za relevantní. 78. S ohledem na výše uvedené jsem neshledal, že by Úřad pochybil, když v přezkoumávaném správním řízení nenařídil ústní jednání. K zásadě transparentnosti obecně a k rozsudku sp. zn. 62 Af 61/ Stěžejní část námitek rozkladu zadavatele směřuje proti závěrům Úřadu v napadeném rozhodnutí, jež se týkají porušení zásady transparentnosti losování v zadávacím řízení na veřejnou zakázku. 80. K tomu nejdříve shrnuji, že v přezkoumávaném případě zadavatel použil k omezení počtu zájemců o účast v zadávacím řízení na veřejnou zakázku elektronické losovací zařízení CENT LOZ 001 společnosti VE-ZAK CZ s.r.o. O průběhu losování, které se konalo dne , byl téhož dne sepsán notářkou JUDr. Danou Skružnou notářský zápis (N 293/2011, NZ 264/2011) (dále jen notářský zápis ), v němž byly uvedeny následující informace. 81. V notářském zápisu je uvedeno, že zadavatel rozhodl o způsobu losování formou zařízení, kterým je nástroj pro losování náhodně generovaných čísel. Losovací zařízení nemá žádné aktivní komunikační rozhraní (bluetooth, Wi-Fi, LAN touch screen atd.) vyjma tří kláves pro ovládání aplikace. Losovací zařízení lze otevřít jen vyklopením zadního víka, které je pevně spojeno se zbytkem zařízení pomocí bezpečnostní pečetě. Podle přílohy uvedeného notářského zápisu má losovací zařízení vystavenu zprávu o zkoušce z Elektrotechnického zkušebního ústavu a je opatřeno plombou č V notářském zápisu je dále zaznamenáno, že zájemci o účast v užším řízení byli upozorněni na možnost nechat na svoje náklady losovací zařízení po ukončení losování odvézt certifikačnímu orgánu ke kontrole. Dle notářského zápisu před zahájením vlastního losování moderátor JUDr. Jan Bělíček četl jména příslušných zájemců v pořadí podle doručení žádosti. V tento okamžik zástupce zájemce s přiděleným pořadovým číslem 26 Petr Březina APB Plzeň požádal o přečíslování pořadových čísel společností ucházejících se o předmětnou veřejnou zakázku, přičemž tento návrh zástupce zadavatele zamítl s tím, že zájemcům bylo přiděleno číslo v pořadí podle doručení žádosti. 82. Úřad v napadeném rozhodnutí dospěl k závěru, že zadavatel porušil 61 odst. 4 zákona a zásadu transparentnosti v 6 zákona, jelikož před zahájením losování zadavatel neumožnil na žádost zástupce zájemce Petr Březina APB Plzeň přidělení nových pořadových čísel zájemcům o účast, přičemž způsob omezení počtu zájemců za použití elektronického losovacího zařízení neumožňoval z povahy věci účinnou kontrolu samotného procesu losování na místě samém, což zapříčinilo pochybnosti o řádném průběhu losování a tedy zachování zásady transparentnosti losování. 83. Zadavatel v podaném rozkladu namítá, že dle jeho názoru zásadu transparentnosti při omezení počtu zájemců v zadávacím řízení na veřejnou zakázku neporušil. Zadavatel 16


text:
II. ÚS 964/09 — Ústavní soud — Iudictum.cz
 II. ÚS 964/09
 Ústavní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy senátu Stanislava Balíka a soudců Dagmar Lastovecké a Jiřího Nykodýma o ústavní stížnosti Ing. M. L., právně zastoupeného Mgr. Ing. Markem Švehlíkem, advokátem se sídlem Platnéřská 2, Praha, proti usnesení Krajského státního zastupitelství v Hradci Králové ze dne 10. 2. 2009 č. j. 1 KZN 923/2008 a usnesení Policie České republiky, Krajského ředitelství policie Východočeského kraje ze dne 8. 1. 2009 č. j. PVC-284-29/TČ-2008-050082, takto:
 Včas a řádně podanou ústavní stížností se stěžovatel domáhal zrušení shora uvedených rozhodnutí, jimiž mělo být porušeno jeho právo zakotvené v čl. 36 odst. 1 a čl. 11 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.
 Policie ČR dne 8. 1. 2009 vydala usnesení napadené ústavní stížností, kterým odložila věc podezření ze spáchání trestného činu zneužívání informací v obchodním styku podle § 128 odst. 2 trestního zákona, porušování povinností při správě cizího majetku podle § 255 odst. 1 trestního zákona a zvýhodňování věřitele podle § 256a odst. 1 trestního zákona. Krajské státní zastupitelství poté zamítlo napadeným usnesením stížnost stěžovatele proti cit. usnesení Policie ČR jako nedůvodnou.
 Stěžovatel nesouhlasí s výše uvedenými usneseními, jelikož jimi byla porušena jeho ústavně zaručená práva a navrhuje zahájení trestního stíhání proti D. K. a P. N. dle trestního oznámení ze dne 8. 8. 2008, podaného Krajskému státnímu zastupitelství v Hradci Králové.
 Ústavní stížnost je oprávněna podat fyzická nebo právnická osoba, jestliže tvrdí, že pravomocným rozhodnutím v řízení, jehož byla účastníkem, opatřením nebo jiným zásahem orgánu veřejné moci, bylo porušeno její ústavně zaručené základní právo nebo svoboda. Takovou fyzickou nebo právnickou osobou je ta, která byla účastníkem v řízení před orgánem veřejné moci, jehož rozhodnutí se jí má dotýkat a jímž bylo současně porušeno její ústavně zaručené právo.
 K nyní projednávané věci lze v obecné rovině konstatovat, že usnesením o odložení věci nebylo autoritativně zasaženo do právní sféry stěžovatele a obsahově rozhodováno o jeho právech či povinnostech. Právo domáhat se trestního stíhání fyzické či právnické osoby, coby ústavně zaručené subjektivní veřejné právo, platný právní řád nezná a nezakládá (k tomuto srov. usnesení ve věci sp. zn. I. ÚS 84/99, Sbírka nálezů a usnesení, sv. 14, str. 291). Ústavnímu soudu jakožto orgánu ochrany ústavnosti ani nepřísluší posuzovat, zda určitým jednáním byla naplněna skutková podstata trestného činu, neboť o tom, zda někdo spáchal trestný čin a jaký, nerozhoduje subjektivní náhled jednotlivce ale výlučně k tomu orgány z ústavních předpisů (čl. 90 Ústavy ČR) a zákona povolané. Případný nesouhlas s autoritativním rozhodnutím těchto orgánů je (sám o sobě) zcela nerozhodný a nemůže bez dalšího založit opodstatněnost ústavní stížnosti.
 Řečeno poněkud jinými slovy, „z čl. 39 a čl. 40 odst. 1 Listiny základních práv a svobod lze dovodit charakteristický znak moderního právního státu, podle kterého vymezení trestného činu, stíhání pachatele a jeho trestání je věcí vztahu mezi státem a pachatelem trestného činu. Stát svými orgány rozhoduje podle pravidel trestního řízení o tom, zda byl trestný čin spáchán. Úprava těchto otázek v trestním řádu v dané věci tyto


text:
zásady neporušuje a žádné základní právo stěžovatele na takový druh „satisfakce“ v ústavní rovině ve smyslu čl. 87 odst. 1 písm. d) Ústavy ČR nezakládá“ (usnesení ve věci sp. zn. II. ÚS 361/96, Sbírka nálezů a usnesení, sv. 7, str. 345). V rozhodnutí o odložení věci podle § 159a odst. 1 trestního řádu nelze tudíž spatřovat porušení ústavně zaručených základních práv stěžovatele, neboť subjektivní veřejné právo fyzické osoby na to, aby jiná osoba byla trestně stíhána, resp. aby určité jednání bylo klasifikováno jako konkrétní trestný čin, neexistuje (obdobně usnesení ve věci sp. zn. IV. ÚS 549/02 ze dne 27. září 2002).
 V projednávaném případě stěžovatel především napadl způsob hodnocení důkazů, jak jej provedly orgány činné v trestním řízení, rozvedl svůj náhled na provedené důkazy a polemizuje se závěry týkajícími se možného trestního stíhání prověřovaných osob, aniž by však věc svými argumenty posunul do ústavněprávní roviny. Vzhledem ke shora uvedenému je zřejmé, že napadenými rozhodnutími nemohlo dojít k porušení ústavně zaručených základních práv a svobod stěžovatele. Lze konstatovat, že jak policejní orgán, tak i státní zastupitelství svůj závěr o odložení věci dle § 159a odst. 1 trestního řádu opřely o provedené důkazy a řádným způsobem jej ve svých rozhodnutích odůvodnily, přičemž poukázaly na subsidiariru trestní represe odkazem na judikaturu Nejvyššího i Ústavního soudu (např. I. ÚS 69/06, podle něhož Ústavní soud „chápe trestní právo jako právo ultima ratio, tedy právo, jehož prostředky mají a musejí být užívány tehdy a jen tehdy, pokud užití jiných prostředků právního řádu nepřichází v úvahu nebo je zjevně neúčelné“).
 S ohledem na takto vyložené důvody proto Ústavní soud ústavní stížnost usnesením odmítl jako návrh zjevně neopodstatněný, a to mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků [§ 43 odst. 2 písm. a) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů].
 Zdroj: Rozsudek Ústavního soudu ze dne 9. 7. 2009, sp. zn. II. ÚS 964/09, dostupné na nalus.usoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.


text:
22 Cdo 5780/2016
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Michala Králíka, Ph.D. a soudců JUDr. Jiřího Spáčila, CSc. a Mgr. Davida Havlíka ve věci žalobců: a) L. J. a b) M. J., zastoupených Mgr. Petrem Stejskalem, LL.M., advokátem se sídlem v Hradci Králové, Malé náměstí 125/16, proti žalované obci Desná , se sídlem v Desné č. p. 100, IČO: 00579483, zastoupené Mgr. Janou Zwyrtek Hamplovou, advokátkou se sídlem v Mohelnici, Olomoucká 261/36, o vypořádání neoprávněné stavby, vedené u Okresního soudu ve Svitavách pod sp. zn. 6 C 222/2014, o dovolání žalované proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové pobočky v Pardubicích ze dne 28. července 2016, č. j. 22 Co 203/2016-207, takto:
 Rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové pobočky v Pardubicích ze dne 28. července 2016, č. j. 22 Co 203/2016-207, a rozsudek Okresního soudu ve Svitavách ze dne 3. března 2016, č. j. 6 C 222/2014-172, se ruší a věc se vrací Okresnímu soudu ve Svitavách k dalšímu řízení.
 Okresní soud ve Svitavách (dále jen soud prvního stupně ) rozsudkem ze dne 3. 3. 2016, č. j. 6 C 222/2014-172, zřídil věcné břemeno (služebnost) odpovídající právu každého vlastníka pozemku parc. č. 2/2 a 2/14, zapsaného na listu vlastnictví č. 12, vedeném Katastrálním úřadem pro Pardubický kraj, Katastrálním pracovištěm Svitavy, pro katastrální území D. u L., mít umístěnu stavbu části opěrné zdi na pozemku parc. č. 658 v k. ú. D. u L. (dále jen předmětný pozemek ), zapsaném na listu vlastnictví č. 10 001 pro k. ú. D. u L., a to v rozsahu geometrického plánu č. 208-81/2015, vyhotoveného Geodetickou kanceláří Helena Havranová, Dolní Újezd 92, pro vymezení rozsahu věcného břemene k části pozemku, který je přílohou 1 rozsudku (výrok I.); věcné břemeno zřídil za úhradu ve výši 8.030,- Kč, kterou jsou žalobci povinni společně a nerozdílně zaplatit žalované do 3 dnů od právní moci rozsudku (výrok II.), a rozhodl o náhradě nákladů řízení (výroky III. a IV.). V odůvodnění soud prvního stupně uvedl, že není sporné, že opěrná zeď vybudovaná žalobci v letech 1996 1997 nachází se zčásti na předmětném pozemku, který je v katastru nemovitostí evidován jako ostatní komunikace. Tato zeď vyžadovala vydání územního a stavebního povolení, které však nebylo prokázáno, jedná se tak o stavbu nepovolenou. Z hlediska soukromého práva je však podstatné to, zdali byla stavba postavena na cizím pozemku se souhlasem jeho vlastníka. V daném případě tvrzení žalobců, že již nežijící starosta žalované se zbudováním opěrné zdi souhlasil, nepostačuje pro spolehlivý závěr, že žalovaná předem souhlasila se stavbou nové opěrné zdi i na předmětném pozemku. Jejich tvrzení naopak svědčí o tom, že žalobci již v době zahájení stavby věděli, že zeď staví zčásti na cizím pozemku. Ani z následných jednání není patrné, že by žalovaná se stavbou zdi souhlasila. Byť žalobci zeď budovali jako neoprávněnou stavbu, nebylo vyvráceno jejich tvrzení, že měli se starostou žalované dohodnuto, že následně upraví vzájemné vlastnické vztahy, a proto mohli být v dobré víře, že žalovaná proti postavení zdi výhrady nemá. Tomu nasvědčuje jak


text:
smlouva o prodeji části pozemku ze dne 25. 9. 2000 (dále jen předmětná smlouva ), tak i souhlas stavebního úřadu s rozdělením pozemku. Záměr uzavřít předmětnou smlouvu schválilo zastupitelstvo žalované. K zamítnutí vkladu vlastnického práva podle předmětné smlouvy došlo z důvodů, že jeden pozemek byl zatížen věcným břemenem, což vylučovalo jeho sloučení s částí pozemku žalované. Lze tedy uzavřít, že žalovaná měla v úmyslu část předmětného pozemku zcizit, což žalobce mohlo utvrdit v dobré víře, že proti již postavené zdi nemá výhrad. Výhrady žalované byly vzneseny až po 15 letech, když reagovala na novou žádost žalobců o odprodej části pozemků. Opěrná zeď je poměrně rozsáhlou a zachovalou stavbou zabezpečující svah, na kterém stojí dům žalobkyně, přičemž stavba si musela vyžádat značné finanční náklady. Opěrná zeď chrání pod ní vedoucí účelovou komunikaci nacházející se v ne příliš dobrém stavu. Komunikace je využívána nejen žalobci, ale i příležitostně dalšími osobami, v nejužším místě je široká 320 cm, což spolu s jejím stavem znamená, že není vhodná pro nákladní vozidla, úprava by si vyžádala určité náklady a zřejmě i vybudování další opěrné zdi. Soud se neztotožnil s argumentem žalované, že opěrná zeď povede k tomu, že žalovaná bude muset vydat vysoké náklady na zbudování opěrné zdi na druhé straně komunikace; to by bylo nezbytné i v případě, že by žalobci zeď postavili přesně na místě zdi původní, což je důsledek poměrně prudkého svahu, v němž se komunikace nachází. Soud vzal v potaz i dřívější nabídky žalobců směřující k tomu, že by se podíleli materiálově na rekonstrukci komunikace, což žalovaná neakceptovala. Soud prvního stupně tak učinil závěr, že odstranění stavby opěrné zdi není účelné a je dán důvod ke zřízení věcného břemene k umístění stavby opěrné zdi na pozemku žalované za přiměřenou náhradu. Výši náhrady ve výši 8.030,- Kč stanovil na základě znaleckého posudku. Zřízení věcného břemene strpěním stavby zdi není odnětím vlastnického práva, nýbrž se jedná o důsledek stavu vzniklého před 15 lety, na kterém mají podíl obě strany sporu. Soudu prvního stupně nebylo známo, že by existující právní předpisy v případě místních komunikací vylučovaly soudem zvolený způsob řešení sporu.
 K odvolání všech účastníků řízení Krajský soud v Hradci Králové pobočka v Pardubicích (dále jen odvolací soud ) rozsudkem ze dne 28. 7. 2016, č. j. 22 Co 203/2016-207, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil (výrok I.) a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení (výrok II.). V odůvodnění odvolací soud uvedl, že soud prvního stupně správně a v potřebném rozsahu zjistil skutkový stav věci, ostatně žádný z účastníků proti skutkovým zjištěním nevznášel výhrady. Soud prvního stupně věc posoudil správně i po právní stránce. Předně se odvolací soud ztotožnil s tím, že je třeba neoprávněnou stavbu opěrné zdi posoudit podle zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník. Soud prvního stupně správně vzal v úvahu, že případným odstraněním opěrné zdi by došlo nejen ke znehodnocení její materiální hodnoty, nýbrž i ke značnému riziku vážného poškození pozemků a staveb žalobců, tak i samotné komunikace na předmětném pozemku. Postavením opěrné zdi naopak nevznikla škoda žalované ani dalším osobám komunikaci


text:
užívajícím, neboť komunikace i nadále plnila svou funkci, aniž by žalovaná či kdokoli ze skutečných či potenciálních uživatelů cesty vznášel nějaké výhrady. Ničím nebylo prokázáno tvrzení žalované, že stavba opěrné zdi vyvolá potřebu postavení opěrné zdi na druhé straně komunikace, když z dokazování provedeného soudem prvního stupně vyplývá opak. Soud prvního stupně hodnotil skutečnost, že žalobci věděli, že staví z převážné části na cizím pozemku, avšak toho si byla vědoma i žalovaná, která nejen proti stavbě nezakročila, nýbrž v součinnosti s žalobci činila kroky k nápravě právního stavu prodejem dotčené části předmětného pozemku. Pokud tedy žalovaná začala vznášet výhrady proti stavbě až po cca 15 letech od jejího postavení, lze její postoj jen stěží označit za snahu o skutečné konstruktivní řešení problému. Odvolací soud se tak ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že je namístě zřídit k zastavěné části předmětného pozemku věcné břemeno. Stran náhrady byl odvolací soud toho názoru, že soudem prvního stupně stanovená částka není v rozporu s rozhodnutími, na které žalovaná poukazovala. Žalovaná jako vlastník pozemku je omezena zcela minimálně, když komunikace je stále zcela funkční, a výše náhrady za zřízení věcného břemene byla stanovena vyšší, než je obvyklá cena zastavěné výměry pozemku, když částka 8.030,- Kč je součtem obvyklé ceny zastavěné části pozemku (6.000,- Kč) a újmy vzniklé jejím zastavěním (2.030,- Kč). Rovněž lze stěží hovořit o tom, že v daném případě byla žalovaná stavbou opěrné zdi omezena bez svého vědomí či proti své vůli, nadto zřízením opěrné zdi nejen nedochází k dalšímu poškozování majetku žalované, naopak je majetek žalované touto zdí chráněn. Nepřípadným byl shledán poukaz, že žalovaná hospodaří s veřejným majetkem, rovněž jako poukaz na údajný rozpor s čl. 11 Listiny základních práv a svobod (dále též Listina ). Na věci ničeho nemění ani zákon o obcích, ani skutečnost, že jde o pozemky, na nichž se nachází pozemní komunikace. Veřejnoprávní aspekty náležejí k posouzení příslušnému správnímu úřadu, případně při rozhodování o odstranění stavby opěrné zdi.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podala žalovaná dovolání. Dovolacímu soudu předkládá k řešení otázku, zdali lze zřízením věcného břemene de facto odejmout trvalé vlastnické právo. Domnívá se, že institut neoprávněné stavby, podle § 135c občanského zákoníku, nabývá zcela jiného obsahu i významu a v dané věci byl zneužit. Rozdílná situace je u věcných břemen inženýrských sítí apod., které nebrání jinému využití pozemku, oproti tomu v dané situaci je věcné břemeno zřizováno ve prospěch černé stavby, v důsledku čehož žalovaná již nikdy nebude mít možnost pozemek užívat. Nebylo namístě žalobcům vyhovět ani z důvodů dobrých mravů, když se jednalo o vědomě neoprávněnou stavbu. I kdyby bylo věcné břemeno zřízeno po právu, byla by namístě zcela jiná náhrada, než určil soud. S poukazem na judikaturu dovolacího soudu žalovaná považuje určenou náhradu za zcela nedostačující, vysoce preferující zájem žalobců, a nikoliv zájem žalované, do jejíchž práv bylo svévolně zasaženo. Namístě by byla náhrada x-násobná . Soud se naprosto nevypořádal s tím, že pozemek žalované není běžným pozemkem, nýbrž místní komunikací, která má zvláštní úpravu, přičemž pokládá otázku, zdali lze věcné břemeno zřídit na


text:
místní komunikaci. Na místní komunikaci je nepřípustné, aby se objevovaly černé stavby a byla soudně zřizována věcná břemena. Opěrná zeď postavená na místní komunikaci je pevnou překážkou, kterou nikdo nepovolil, což však nijak neovlivnilo rozhodování soudu. S tím souvisí aspekt, že černá stavba vyvolala nutnost postavit na druhé straně komunikace opěrnou zeď, aby místní komunikace mohla bezpečně sloužit ke svému účelu. Nelze pominout ani aspekt veřejného zájmu, kdy je postavení opěrné zdi toliko otázkou soukromého zájmu, kdežto existuje veřejný zájem na existenci místní komunikace. V neposlední řadě se soud nevypořádal s faktem, že poškozenou je jednotka územní samosprávy, nelze totiž pominout, že podobné omezení vlastnického práva mimo vůle orgánu obce by bylo v rozporu se zákonem o obcích, protože by jí byl de facto odňat výkon samosprávy. Žalovaná se na základě uvedeného domnívá, že zřízení věcného břemene tak, jak jej učinil soud, není možné a je dokonce protiústavním zásahem. Navrhuje proto, aby dovolací soud napadené rozhodnutí odvolacího soudu zrušil a přiznal žalované náhradu nákladů dovolacího řízení.
 Žalobci ve vyjádření rekapitulují rozhodnutí soudů obou stupňů, zdůrazňují, že odvolací soud se správně, dostatečně a srozumitelně vypořádal se všemi námitkami uplatněnými v dovolání. Stran výše náhrady poukazují na nepřípustnost dovolání podle § 238 odst. 1 písm. c) občanského soudního řádu. Dále uvádějí, že podle znaleckého posudku kamenná zeď zabránila sesuvu půdy ze svahu dolů, čímž se zachránila i komunikace. Žalovaná o své vlastnictví nepochybně nepřišla, je i nadále vlastníkem, byť s omezeními vyplývajícími ze zřízeného věcného břemene; jde o běžný způsob úpravy poměrů. Rozsah zastavěného pozemku je minimální (pouze 75 m 2 ), užíváním dotčené části pozemku žádná zásadní újma žalované nevznikne. Kroky žalované v roce 2013 byly překvapivé, nepochopitelné a její jednání je v rozporu s dřívější dohodou mezi žalobci a žalovanou. Žalobci se také bezúspěšně pokusili o mimosoudní vyřešení věci. Závěrem navrhují, aby dovolání bylo odmítnuto a jim byla přiznána náhrada nákladů dovolacího řízení.
 Dovolatelka nesouhlasí se zřízením věcného břemene, přičemž v této souvislosti namítá, že právní úprava neoprávněné stavby vede k protiústavnímu omezení vlastnického práva a že není možné zřídit věcné břemeno na pozemku, který je místní komunikací.
 Dovolání je přípustné již z toho důvodu, že právní posouzení odvolacího soudu je neúplné, neboť odvolací soud pominul, že 1. 1. 2014 nabyl účinnosti zákon č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen o. z. ), přičemž tato okolnost může mít v poměrech dané věci význam na právní posouzení věci.
 Občanský zákoník opětovně do českého právního prostředí zavedl zásadu superficies solo cedit (povrch ustupuje půdě) i ve vztahu ke stavbám; tato se projevuje zejména v § 506 a § 1083 a násl. o. z. Zákonodárce však s ohledem na ochranu nabytých práv rozhodl, že superficiální zásada uplatní jen u nově zřizovaných staveb, a proto Nejvyšší soud dovodil, že samotná existence ustanovení § 506 o. z. nemůže ničeho změnit na existenci staveb jakožto samostatných věcí v občanskoprávním smyslu, které vznikly před 1. 1. 2014 [srovnej usnesení Nejvyššího soudu ze dne 30. 3. 2016, sp. zn. 22 Cdo 892/2016 (uveřejněné v časopise Soudní rozhledy, 2016,


text:
č. 6, str. 195)]. Zákonodárce však v rámci přechodných ustanovení v § 3054 a násl. o. z. upravil zvláštní pravidla, která mají sjednotit vlastnický režim stavby coby samostatné věci v právním slova smyslu vzniklé před 1. 1. 2014 a pozemku, na němž se tato stavba nachází. Je-li vlastnický režim stavby a vlastnický režim pozemku pod touto stavbou totožný, pak se stavba ve shodě s § 3054 o. z. stala dnem 1. 1. 2014 součástí pozemku. Naopak je-li vlastnický režim stavby a vlastnický režim pozemku pod touto stavbou odlišný, pak se ve shodě s § 3055 odst. 1 o. z. dnem 1. 1. 2014 stavba součástí pozemku nestala. Dojde-li ke sjednocení vlastnického režimu později, tak se stavba stane ve shodě s § 3058 odst. 1 o. z. součástí pozemku k okamžiku sjednocení vlastnického režimu.
 Obdobně i ustanovení § 1087 o. z. upravující přestavek se s ohledem na ochranu nabytých práv uplatní teprve až u staveb zřízených po 1. 1. 2014. Zákonodárce nicméně ustanovením § 3059 větou druhou o. z. obecně připustil použití režimu přestavku i na stavby zřízené alespoň zčásti na cizím pozemku před nabytím účinnosti občanského zákoníku [k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. dubna 2017, sp. zn. 22 Cdo 4572/2015 (dostupný na www.nsoud.cz )].
 V předmětné věci byla stavba opěrné zdi postavena zčásti na pozemku ve vlastnictví žalobců a zčásti na předmětném pozemku ve vlastnictví žalované. Za dané situace bylo proto v první řadě namístě zkoumat, zdali nebyly splněny podmínky pro uplatnění ustanovení o přestavku na základě § 3059 o. z. Pokud by se totiž ukázalo, že žalobci nabyli část předmětného pozemku v rozsahu, na němž stojí opěrná zeď, pak by musela být žaloba na vypořádání neoprávněné stavby podle § 135c zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění účinném do 31. 12. 2013 (dále jen obč. zák. ), zamítnuta s tím, že se již o neoprávněnou stavbu nejedná. Jestliže odvolací soud se touto otázkou vůbec nezabýval, je jeho právní posouzení neúplné, a tudíž i nesprávné, dovolací důvod nesprávného právního posouzení byl proto uplatněn právem.
 K uvedenému dovolací soud dodává, že až za situace, kdy nelze ustanovení o přestavku uplatnit pro nenaplnění zákonných podmínek (což doposud v dané věci nebylo najisto postaveno), se lze zabývat otázkou, jak se má vypořádat neoprávněná stavba nacházející se na více pozemcích různých vlastníků. Judikatura dovolacího soudu v této souvislosti ve vztahu ke stavbám nacházejících se zcela na cizím pozemku dovodila, že jestliže nároky stran na vypořádání neoprávněné stavby a práva a povinnosti z toho plynoucí vznikly již před 1. 1. 2014, je namístě při vypořádání neoprávněné stavby posuzovat podle příslušných ustanovení obč. zák. [srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 6. 2014, sp. zn. 22 Cdo 1828/2012, rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 16. 3. 2016, sp. zn. 22 Cdo 4461/2015, či usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18. 5. 2016, sp. zn. 22 Cdo 3765/2015 (všechna rozhodnutí dostupná na www.nsoud.cz )]. Režim aplikace ustanovení obč. zák. na poměry vypořádání neoprávněné stavby v dané věci v dovolání dovolatelka nijak nezpochybňuje, a nečiní


text:
tak ani žalobci ve vyjádření k dovolání.
 Dovolací soud dále úplnost uvádí, že by rozhodnutí ve věci samé v této podobě nemohlo v dovolacím přezkumu obstát.
 Stavba je neoprávněná tehdy, stavěl-li někdo na cizím pozemku, aniž by mu svědčil právní titul, umožňující na cizím pozemku zřídit stavbu. Pro klasifikaci stavby jako neoprávněné není rozhodující, zda stavebník měl či neměl stavební povolení [k tomu srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 4. 2004, sp. zn. 22 Cdo 2612/2003, uveřejněné pod č. C 2 660 v Souboru civilních rozhodnutí a stanovisek Nejvyššího soudu, C. H. Beck dále jen Soubor )], a bez dalšího není rozhodné ani vydané kolaudační rozhodnutí [k tomu srovnej usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 4. 2010, sp. zn. 22 Cdo 3953/2008 (uveřejněné pod č. C 8315 v Souboru), nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 23. 5. 2012, sp. zn. 22 Cdo 234/2011 (dostupné na www.nsoud.cz )]. Z uvedeného a contrario vyplývá, že závěr o oprávněnosti stavby je spojen výhradně s existencí občanskoprávního titulu k výstavbě, a nikoliv se stavebním povolením a kolaudačním rozhodnutím, resp. jejich absencí. Tedy při rozhodování o neoprávněné stavbě není rozhodující, zda jde ve smyslu stavebních předpisů o stavbu povolenou či nikoli. Rozhodnutím soudu o neoprávněné stavbě nezasahuje nijak do pravomoci správních orgánů rozhodnout o povolení takové stavby, ani takové rozhodnutí o povolení stavby nenahrazuje [shodně srovnej např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 28. 1. 2014, sp. zn. 22 Cdo 2223/2013 (uveřejněné pod č. C 13 595 v Souboru); proti uvedenému rozhodnutí byla podána ústavní stížnost, kterou Ústavní soud odmítl usnesením ze dne 2. 4. 2014, sp. zn. IV. ÚS 907/14 (dostupným na http://nalus.usoud.cz )].
 Závěry stran absence územního, stavebního či kolaudačního rozhodnutí se z obdobných důvodů přiměřeně uplatní i ve vztahu k nepovolenému umístění stavby na pozemní komunikaci, a proto absence povolení pro umístění pevné překážky, která je svou povahou stavbou, na pozemní komunikaci nehraje vliv pro posouzení, zdali je stavba oprávněná či nikoliv. Uvedené však neznamená, že by absence veřejnoprávního povolení byla v tomto řízení irelevantní. Existence veřejnoprávního povolení sice není rozhodná pro závěr o oprávněnosti stavby, ale soud by i k této skutečnosti měl přihlédnout v rámci zvoleného způsobu vypořádání neoprávněné stavby, neboť soud je povinen přihlédnout ke všem okolnostem, které v řízení vyjdou najevo [srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 4. 2002, sp. zn. 22 Cdo 432/2002 (uveřejněný pod č. 23/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, rozh. obč.), nebo rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. 6. 2003, sp. zn. 22 Cdo 880/2003 (uveřejněný pod č. C 2 012 v Souboru)].
 Neoprávněnou stavbou ve smyslu § 135c odst. 3 obč. zák. může být jak stavba podzemní, například podzemní vedení veřejné telekomunikační sítě [usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 4. 2010, sp. zn. 22 Cdo 692/2010 (uveřejněné pod č. 33/2011 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, rozh. obč.)] či vodovodní a kanalizační přípojka [rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 4. 11. 2003, sp. zn. 22 Cdo 1308/2003 (uveřejněný pod č. C 2 257 v Souboru)], tak i stavby nadzemní, jako například stavba rodinného


text:
domu [srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 4. 2002, sp. zn. 22 Cdo 432/2002 (uveřejněný pod č. 23/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, rozh. obč.), či usnesení Nejvyššího soudu ze dne 4. 2. 2011, sp. zn. 22 Cdo 4667/2010 (dostupné na www.nsoud.cz )]. Pro kvalifikaci stavby jako neoprávněné přitom postačuje, je-li na cizím pozemku zřízena jen zčásti [srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 5. 2. 2004, sp. zn. 22 Cdo 1097/2003 (uveřejněný pod č. C 2 494 v Souboru)].
 Jde-li skutečně o neoprávněnou stavbu, nelze žalobu na vypořádání neoprávněné stavby zamítnout [k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 5. 10. 2004, sp. zn. 22 Cdo 1342/2004 (uveřejněný pod č. C 3 098 v Souboru)].
 Ústavní soud v judikatuře dospěl k závěru, že právní úprava vypořádání neoprávněné stavby podle § 135c obč. zák. je konformní, ba dokonce Listinou základních práv a svobod předvídaná, neboť řeší kolizi vlastnických práv dotčených subjektů a dalších právem chráněných hodnot [srovnej nález Ústavního soudu ze dne 25. 1. 2005, sp. zn. III. ÚS 455/03, či usnesení Ústavního soudu ze dne 6. 9. 2016, sp. zn. II. ÚS 2818/16 (obě rozhodnutí dostupná na http://nalus.usoud.cz )]. Ústavní soud nicméně zdůraznil, že při aplikaci § 135c obč. zák. je nezbytné zaujmout ústavně konformní výklad. V usnesení ze dne 4. 11. 2010, sp. zn. II. ÚS 2977/2010 (dostupném na http://nalus.usoud.cz ), Ústavní soud uvedl, že se v minulosti ve svém rozhodování již několikrát zabýval obdobnými případy tzv. neoprávněných staveb, kdy k prvotnímu omezení vlastnického práva majitele pozemku dochází nikoliv na základě nějakého aktu (zásahu) státu, nýbrž jednáním další osoby, a to (neoprávněným) zastavěním části pozemku dotčeného vlastníka, a kde výsledkem uvedeného jednání je střet dvou práv, kde vlastnické právo ke stavbě omezuje právo majitelů pozemku v jejich vlastnických oprávněních, zejména pokud jde o jejich právo věc užívat (srov. k tomu např. rozhodnutí sp. zn. I. ÚS 198/95, II. ÚS 568/01, IV. ÚS 1447/09 či stěžovatelem citovaný nález sp. zn. III. ÚS 455/03, vše dostupné na http://nalus.usoud.cz ). Právě ve stěžovatelem cit. nálezu sp. zn. III. ÚS 455/03 Ústavní soud mimo jiné konstatoval, že při posuzování případů tzv. neoprávněných staveb, k jejichž zřízení došlo úmyslným protiprávním jednáním stavebníka, musí být ochrana vlastnických práv majitele pozemku prioritní. Pokud tento princip respektován nebude, má toto nejen dopady na samotného vlastníka, ale na celou společnost, v níž se vytváří povědomí o výhodnosti nedodržování práv ostatních se všemi nežádoucími důsledky. Vzhledem k tomu nelze mít za to, že by v zájmu společnosti byla ochrana takového neoprávněného stavebníka. Na straně druhé je v zájmu společnosti, aby i v těchto případech nedocházelo ve vztahu ke stavebníkovi k nadměrně tvrdým, a tedy obecně neakceptovatelným řešením. O postupu podle § 135c odst. 1 obč. zák. proto třeba uvažovat vždy tehdy, neexistují-li na straně tohoto stavebníka důvody zvláštního zřetele hodné .
 Závěry Ústavního soudu byly akceptovány i judikaturou Nejvyššího soudu, z níž vyplývá, že při volbě způsobu vypořádání od počátku neoprávněné stavby je třeba vycházet z pořadí, jak je uvedeno v zákoně. Základním způsobem vypořádání je


text:
tedy odstranění stavby. Pokud ovšem odstranění stavby není účelné, přicházejí do úvahy další způsoby, zejména přikázání neoprávněné stavby vlastníkovi pozemku. Judikatura zdůrazňuje, že zákonný výčet možných způsobů je demonstrativní, tudíž není vyloučeno jiné uspořádání poměrů, než které zákon výslovně uvádí [srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. 6. 2003, sp. zn. 22 Cdo 880/2003 (uveřejněný pod č. C 2 012 v Souboru)].
 Účelnost odstranění neoprávněné stavby ve smyslu § 135c obč. zák. je třeba vždy hodnotit objektivně, tj. s přihlédnutím ke všem okolnostem a povaze každého jednotlivého případu. V rámci této volné úvahy musí soud přihlížet zejména k povaze a rozsahu hospodářské ztráty, která by odstraněním stavby vznikla, k tomu, k jakému účelu byla stavba zřízena a jaký je její charakter, jaký je rozsah zastavěného pozemku, případně pozemku nutného k řádnému užívání neoprávněné stavby, za jakých okolností byla stavba zřízena, zda stavebník stavěl v dobré víře, že mu pozemek patří, zda vlastník pozemku o stavbě věděl a zda proti ní zakročil, jaká doba od zřízení stavby uplynula. Na soudu tedy je, aby porovnal hospodářskou a jinou ztrátu, která by odstraněním stavby vznikla na straně jedné, se zájmem na dalším využití stavby na straně druhé. Bez významu není ani porovnání těchto ztrát ve vztahu k následnému hospodářskému využití dosud zastavěného pozemku neoprávněnou stavbou, případně pozemku dosud užívaného v souvislosti s touto stavbou. Hospodářská ztráta vzniklá odstraněním staveb představuje nejen náklady na odstranění staveb, ale i cenu staveb [srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 4. 2002, sp. zn. 22 Cdo 432/2002 (uveřejněný pod č. 23/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, rozh. obč.), či rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 19. 6. 2003, sp. zn. 22 Cdo 880/2003 (uveřejněný pod č. C 2 012 v Souboru)].
 Způsob vypořádání neoprávněné stavby jejím přikázáním vlastníkovi pozemku je podmíněn tím, že vlastník pozemku s takovým způsobem řešení souhlasí. Nelze totiž nutit vlastníka pozemku k tomu, aby převzal za náhradu do svého vlastnictví neoprávněnou stavbu. Judikatura ovšem dále dovodila, že i kdyby vlastník pozemku s přikázáním stavby souhlasil, nelze mu přikázat stavbu, která je zčásti umístěna mimo jeho pozemek. Tento způsob vypořádání by totiž v důsledku opět nastolil stav neoprávněné stavby, byť pro jinou část stavby [srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 30. 7. 2001, sp. zn. 22 Cdo 1875/98 (uveřejněný pod č. C 651 v Souboru), či usnesení Ústavního soudu ze dne 24. 3. 2011, sp. zn. II. ÚS 3452/10 (dostupné na http://nalus.usoud.cz )].
 V dané věci dospěly soudy obou stupňů ke shodnému závěru, že není účelné nařízení odstranění stavby opěrné zdi na předmětném pozemku, a proto rozhodly o zřízení věcného břemene umístění stavby opěrné zdi. Soud prvního stupně zdůraznil, že tvrzení žalobců, že již nežijící starosta žalované se zbudováním opěrné zdi na předmětném pozemku souhlasil, nepostačuje pro spolehlivý závěr, že žalovaná předem souhlasila se stavbou nové opěrné zdi i na předmětném pozemku. Jejich tvrzení naopak svědčí o tom, že žalobci již v době zahájení stavby věděli, že zeď staví zčásti na cizím pozemku. Ani z následných jednání není patrné, že by žalovaná


text:
se stavbou opěrné zdi souhlasila. Byť žalobci opěrnou zeď budovali jako neoprávněnou stavbu, nebylo vyvráceno jejich tvrzení, že měli se starostou žalované dohodnuto, že následně upraví vzájemné vlastnické vztahy, a proto mohli být v dobré víře, že žalovaná proti postavení zdi výhrady nemá. Tomu nasvědčuje jak předmětná smlouva, tak i souhlas stavebního úřadu s rozdělením předmětného pozemku. Záměr uzavřít předmětnou smlouvu schválilo zastupitelstvo žalované. K zamítnutí vkladu vlastnického práva podle předmětné smlouvy došlo z důvodů, že jeden pozemek byl zatížen věcným břemenem, což vylučovalo jeho sloučení s částí předmětného pozemku. Lze tedy uzavřít, že žalovaná měla v úmyslu část předmětného pozemku zcizit, což žalobce mohlo utvrdit v dobré víře, že proti již postavené zdi nemá výhrad. Výhrady žalované byly vzneseny až po 15 letech, když reagovala na novou žádost žalobců o odprodej části předmětného pozemku. Opěrná zeď je poměrně rozsáhlou a zachovalou stavbou zabezpečující svah, na kterém stojí dům žalobkyně, přičemž stavba si musela vyžádat značné finanční náklady. Opěrná zeď chrání pod ní vedoucí účelovou komunikaci nacházející se v ne příliš dobrém stavu. Komunikace je využívána nejen žalobci, ale i příležitostně dalšími osobami, v nejužším místě je široká 320 cm, což spolu s jejím stavem znamená, že není vhodná pro nákladní vozidla, úprava by si vyžádala určité náklady a zřejmě i vybudování další opěrné zdi. Soud prvního stupně se však neztotožnil s argumentem žalované, že opěrná zeď povede k tomu, že žalovaná bude muset vydat vysoké náklady na zbudování opěrné zdi na druhé straně komunikace; to by totiž bylo nezbytné i v případě, že by žalobci zeď postavili přesně na místě zdi původní, což je důsledek poměrně prudkého svahu, v němž se komunikace nachází. Vzal v potaz i dřívější nabídky žalobců směřující k tomu, že by se podíleli materiálově na rekonstrukci komunikace, což žalovaná neakceptovala. Učinil tak závěr, že odstranění stavby opěrné zdi není účelné a je dán důvod ke zřízení věcného břemene k umístění stavby opěrné zdi na pozemku žalované za přiměřenou náhradu. Zřízení věcného břemene strpěním stavby zdi není odnětím vlastnického práva, nýbrž se jedná o důsledek stavu vzniklého před 15 lety, na kterém mají podíl obě strany sporu. Existující právní předpisy pak v případě místních komunikací soudem zvolený způsob řešení sporu nevylučují.
 S těmito závěry se ztotožnil odvolací soud, když zdůraznil, že správně bylo zohledněno, že případným odstraněním opěrné zdi by došlo nejen ke znehodnocení její materiální hodnoty, nýbrž i ke značnému riziku vážného poškození pozemků a staveb žalobců, tak i samotné komunikace na předmětném pozemku. Postavením opěrné zdi naopak nevznikla škoda žalované ani dalším osobám komunikaci užívajícím, neboť komunikace i nadále plnila svou funkci, aniž by žalovaná či kdokoli ze skutečných či potenciálních uživatelů cesty vnášel nějaké výhrady. Ničím nebylo prokázáno tvrzení, že stavba opěrné zdi vyvolá potřebu postavení opěrné zdi na druhé straně komunikace. Byla hodnocena i vědomost žalobců, že staví z převážné části opěrnou zeď na cizím pozemku, avšak toho si byla vědoma i žalovaná, která proti stavbě nezakročila, nadto v součinnosti s žalobci činila kroky k nápravě právního stavu prodejem dotčené části předmětného


text:
pozemku. Pokud žalovaná začala vznášet výhrady proti stavbě až po cca 15 letech od jejího postavení, lze její postoj jen stěží označit za snahu o skutečné konstruktivní řešení problému. Odvolací soud se tak ztotožnil se závěrem soudu prvního stupně, že je namístě zřídit k zastavěné části předmětného pozemku věcné břemeno. Na věci ničeho nemění ani zákon o obcích, ani skutečnost, že jde o pozemky, na nichž se nachází pozemní komunikace; veřejnoprávní aspekty náležejí k posouzení příslušnému správnímu úřadu, případně při rozhodování o odstranění stavby opěrné zdi.
 Závěry soudů obou stupňů nemohou podle dovolacího soudu v současné podobě rozhodnutí obstát. Soudy obou stupňů se sice řádně vypořádaly s otázkou, zdali opěrná zeď se nachází na předmětném pozemku, ale nevypořádaly se řádně s otázkou, zdali opěrná zeď byla postavena a stále stojí na pozemní komunikaci. Ostatně soudy doposud neučinily patřičná skutková zjištění ohledně toho, kde se pozemní komunikace v době stavby zdi nacházela, přičemž toto zjištění může hrát významnou roli pro závěr, zdali je třeba uvažovat o jejím odstranění jakožto preferovaném způsobu vypořádání neoprávněné stavby či je třeba s ohledem na další okolnosti případu považovat její odstranění za neúčelné. Dovolací soud podotýká, že druhové určení parcely a její způsob využití evidované v katastru nemovitostí bez dalšího neznamenají, že předmětný pozemek v celém svém rozsahu je skutečně pozemní komunikací. Za dané situace je právní posouzení soudů obou stupňů i v tomto ohledu neúplné, a proto nesprávné.
 Rozhodnutí soudů obou stupňů nemůže obstát ani v otázce stanovené náhrady za zřízení věcného břemene podle § 135c odst. 3 obč. zák.
 Z judikatury Nejvyššího soudu se podává, že výše náhrady za zřízení věcného břemene podle § 135c odst. 3 obč. zák. se stanoví na základě úvahy soudu, přičemž zákon nestanoví pro její určení žádná kritéria. Tato úvaha však musí vycházet z ceny pozemku, z výše nájemného, jehož bylo možno v dané době a v daném místě za pozemek dosáhnout a z míry omezení jeho vlastníka [k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 11. 1998, sp. zn. 2 Cdon 265/96 (uveřejněný v časopise Soudní rozhledy, 1999, č. 3, str. 87)]. Při stanovení náhrady za zřízení věcného břemene nelze vycházet jen z cenových předpisů nebo z ceny, za kterou by bylo možno v daném místě a čase dosáhnout jeho zřízení smlouvou. Je třeba vycházet ze skutečnosti, že vlastník byl na svém vlastnickém právu omezen proti své vůli, případně bez svého vědomí, a přihlížet k okolnostem, za kterých byla neoprávněná stavba zřízena (tedy i k případné dobré víře stavebníka) a k újmě, postihující vlastníka pozemku. Cenový předpis je východiskem pro postup soudu, výše náhrady je však stanovena úvahou soudu vycházející z uvedených kritérií [k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 4. 2000, sp. zn. 22 Cdo 2145/98 (uveřejněný v časopise Právní rozhledy, 2000, č. 9, str. 404), či rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 2. 2. 2010, sp. zn. 22 Cdo 5459/2007 (uveřejněný pod č. C 8 941 v Souboru)]. Je-li zavinění stavebníka na vzniku neoprávněné stavby dáno, náhrada podle míry zavinění převyšuje obvyklou cenu náhrady


text:
za zřízení věcného břemene vzniklého na smluvním základě, není však důvodu, aby se přihlíželo k výhodě, kterou zřízením věcného břemene získává stavebník, tj. zpravidla k tomu, jaké náklady by měl, kdyby musel svou potřebu užívání či zřízení stavby řešit jiným způsobem (v některých případech včetně odstranění stavby) [k tomu srovnej rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 5. 2010, sp. zn. 22 Cdo 1569/2008 (uveřejněný pod č. C 8 609 v Souboru)].
 V posuzovaném případě soud prvního stupně při stanovení výše náhrady ve výši 8.030,- Kč vyšel ze znaleckého posudku Ing. Rudolfa Jungera. Soud závěry znaleckého posudku převzal jako správné, a to zejména za stavu, kdy žalovaná nedokládá, že svůj pozemek parc. č. 658 skutečně bude opravovat, a že si oprava nezbytně vyžádá náklady právě v důsledku existence před 15 roky zbudované opěrné zdi žalobců. Výhrady vznesené žalovanou u jednání proti tomu, jak znalec použil stavební dokumentaci v posudku označenou, soud neshledal takovými, že by se dotýkaly vyčíslení výše náhrady. Jiné výhrady proti výši znalcem vyčíslené náhrady žalovaná nevznesla. Zřízení věcného břemene strpěním stavby zdi pak není podle přesvědčení soudu odnětím vlastnického práva, jde o důsledek stavu vzniklého před 15 lety, na kterém mají svůj podíl obě strany sporu. Se stanovením náhrady soudem prvního stupně se ztotožnil odvolací soud, který zdůraznil, že stanovená částka není v rozporu s rozhodnutími, na které žalovaná poukazovala. Žalovaná jako vlastník pozemku je omezena zcela minimálně, když komunikace je stále zcela funkční, a výše náhrady za zřízení věcného břemene byla stanovena vyšší, než je obvyklá cena zastavěné výměry pozemku, když částka 8.030,- Kč je součtem obvyklé ceny zastavěné části pozemku (6.000,- Kč) a újmy vzniklé jejím zastavěním (2.030,- Kč). Rovněž lze stěží hovořit o tom, že v daném případě byla žalovaná stavbou opěrné zdi omezena bez svého vědomí či proti své vůli, nadto zřízením opěrné zdi nejen nedochází k dalšímu poškozování majetku žalované, naopak je majetek žalované touto zdí chráněn.
 Již soud prvního stupně pochybil tím, že náhradu za zřízení věcného břemene nechal stanovit znalci; tím ovšem popřel závěry judikatury dovolacího soudu zdůrazňující, že stanovení náhrady je otázkou právní, a nikoliv skutkovou, jejíž řešení tudíž přísluší soudu, a nikoliv znalci, jehož znalecké zkoumání ohledně ceny pozemku či ceny věcného břemene má být toliko vzato za základ pro rozhodování o náhradě (k tomu srovnej např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 16. 12. 2011, sp. zn. 22 Cdo 1434/2010, dostupný na www.nsoud.cz ). Odvolací soud pak pochybil tím, že svým postupem potvrdil nesprávný postup, jakož i závěr soudu prvního stupně ohledně stanovení přiměřené náhrady.
 V další fázi řízení bude na soudu prvního stupně, aby se znovu řádně zabýval otázkou, zdali neoprávněná stavba nadále leží na cizím pozemku a zda jsou dány předpoklady pro její vypořádání. Dospěje-li k závěru, že tomu tak skutečně je, v rámci zvoleného způsobu vypořádání zohlední veškeré okolnosti případu, zejména se bude řádně zabývat otázkou, zdali stavba opěrné zdi stále stojí na pozemní komunikaci; dovolací soud předesílá, že pokud tomu tak bude, měl by soud pečlivě zvážit, zdali tato okolnost skutečně nebrání zřízení věcného břemene,


text:
a to i při vědomí toho, že stavba opěrné zdi by tvořila pevnou překážku v užívání pozemní komunikace. Dovolací soud v této souvislosti nesouhlasí se závěrem odvolacího soudu, že případné umístění stavby na pozemní komunikaci je okolností, kterou nelze v řízení o vypořádání stavby vůbec zohlednit. I když je ustanovení § 29 zákona č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích, nepochybně právní normou z oblasti veřejného práva, k případné skutečnosti, že se neoprávněná stavba nachází na pozemní komunikaci, je nepochybně při úvaze o způsobech vypořádání neoprávněné stavby potřeba přihlédnout.
 V případě, že se soud prvního stupně opětovně přikloní k závěru, že je namístě zřídit za náhradu věcné břemeno umístění stavby opěrné zdi na dotčené části předmětného pozemku, stanoví náhradu na základě své úvahy, která zohlední zejména obvyklou cenu předmětného pozemku, způsob a intenzitu zatížení věcného břemene, neopomene ani tu skutečnost, že věcné břemeno je zřizováno proti vůli vlastníka dotčeného pozemku. Dovolací soud dodává, že pokud by měla být důvodem pro ponechání stavby opěrné zdi skutečnost, že žalovaná po dokončení stavby byla s existencí opěrné zdi seznámena a v přiměřené lhůtě nezakročila, pak by tato okolnost již neměla být zohledňována v neprospěch žalované v rámci úvahy o přiměřené náhradě.
 S ohledem na výše uvedené spočívá rozsudek odvolacího soudu ve smyslu § 241a odst. 1 o. s. ř. na nesprávném právním posouzení věci, a proto dovolací soud podle § 243e odst. 1 o. s. ř. napadený rozsudek zrušil. Jelikož důvody, pro které bylo zrušeno rozhodnutí odvolacího soudu, platí i pro rozhodnutí soudu prvního stupně, zrušil dovolací soud podle § 243e odst. 2 věty druhé o. s. ř. i rozsudek soudu prvního stupně a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení. Soud prvního stupně je vysloveným právním názorem dovolacího soudu vázán (§ 243g odst. 1 věta první, část věty za středníkem o. s. ř. ve spojení s § 226 o. s. ř.).