text:
případě nebyly splněny zákonné podmínky pro stanovení pozdější lhůty pro účinky uložené povinnosti, a proto Úřad nestanovením takové pozdější lhůty § 2 odst. 3 a odst. 4 správního řádu neporušil, a ani porušit nemohl.
 243. Zadavatel v uplatněném rozkladu navrhuje, aby předseda Úřadu napadené rozhodnutí změnil tak, že „odloží jejich vykonatelnost tak, jak již Úřad rozhodl ve svém předchozím rozhodnutí v této věci ze dne 25. 2. 2013“. K tomu uvádím, že zákonné podmínky pro stanovení lhůty pro právní účinky zákazu plnění smluv ve smyslu § 74 správního řádu splněny nejsou, a proto není možné předmětné výroky změnit tak, jak zadavatel navrhuje.
 244. Úřad dospěl k závěru, že zadavatel neprokázal splnění zákonných podmínek ve smyslu ustanovení § 118 odst. 3 zákona, dle kterého Úřad neuloží zákaz plnění smlouvy podle ustanovení § 118 odst. 2 zákona, pokud shledá, že důvody hodné zvláštního zřetele, spojené s veřejným zájmem, vyžadují pokračování plnění smlouvy.
 245. Dle námitky rozkladu zadavatele však v daném případě existovala důvodná pochybnost o tom, zda ukončení poskytování plnění, které je předmětem dodatku č. 5 a č. 6 nemůže vést k ohrožení veřejného zájmu spočívajícího v zajištění výplaty sociálních dávek.
 246. Vybraný uchazeč pak ve svém rozkladu podobně namítá, že uložení zákazu plnění smlouvy brání důvody hodné zvláštního zřetele. Úřad dle vybraného uchazeče odmítl argumentaci dokládající existenci důvodů zvláštního zřetele hodných, které by ospravedlňovaly neuložení zákazu plnění smlouvy s tvrzením, že centrální zadavatel ani zadavatel jejich naplnění neprokázali, ačkoliv je dle vybraného uchazeče zřejmé, že tyto důvody zde bezpochyby jsou.
 247. Vybraný uchazeč k tomu blíže namítá, že uložení zákazu plnění smlouvy služby poskytované na základě prováděcí smlouvy a jejích dodatků jsou strategické pro zajištění řádného fungování agend spadajících do resortu zadavatele. Okamžikem účinnosti zákazu plnění dodatků č. 5 a 6 by dle vybraného uchazeče došlo k přerušení výplaty nepojistných sociálních dávek, v důsledku čehož dojde k zásahu do práv občanů České republiky.
 248. K obsahu těchto námitek uvádím, že ve smyslu § 118 odst. 5 písm. b) zákona je zadavatel povinen prokázat důvody zvláštního zřetele vyžadující pokračování plnění smlouvy podle ustanovení § 118 odst. 3 zákona; důkazní povinnost je tak zákonem uložena zadavateli, nikoliv Úřadu. Vzhledem k uvedenému je tedy námitka zadavatele, že důkazní břemeno jde plně k tíži Úřadu, nedůvodná. Jestliže pak zadavatel vytýká Úřadu, že rezignoval na svou povinnost zjistit stav věci, tak taková námitka je rovněž nedůvodná. Zadavatel ani vybraný uchazeč ve správním řízení vedeném Úřadem neprokázali důvody zvláštního zřetele vyžadující pokračování plnění smlouvy podle ustanovení § 118 odst. 3 zákona, a proto nebylo, co by mohl Úřad zjišťovat jako rozhodný stav věci.
 249. Zadavatel v prvostupňovém řízení neprokázal a ani netvrdil důvody hodné zvláštního zřetele, spojené s veřejným zájmem, vyžadující pokračování plnění smlouvy. Jestliže nyní v rozkladu zadavatel tvrdí, že existuje důvodná pochybnost, zda ukončení poskytování plnění dle dodatku č. 5 a č. 6 nemůže vést k ohrožení veřejného zájmu spočívajícího v zajištění výplaty sociálních dávek, tak ani v tomto případě netvrdí konkrétní skutkové okolnosti, které by bylo možno podřadit pod pojem „důvody hodné zvláštního zřetele,


text:
spojené s veřejným zájmem a vyžadující pokračování plnění smlouvy“. Zadavatel je tím, kdo je povinen v průběhu správního řízení vedeného Úřadem až do okamžiku koncentrace tohoto správního řízení tvrdit konkrétní skutkové okolnosti, z nichž by jednoznačně vyplývalo, že neplněním dodatků č. 5 a č. 6 se přestanou vyplácet sociální dávky, jak správně uzavřel v bodě 530. napadeného rozhodnutí Úřad („za důvody zvláštního zřetele spojené s veřejným zájmem vyžadující pokračování plnění smlouvy by bylo možno označit situaci, kdy by uložení zákazu plnění smluv, tedy konkrétně dodatků č. 5 a 6, vedlo k situaci, kdy by nebylo lze vyplácet sociální dávky“).
 250. Podobně, pokud vybraný uchazeč v rozkladu namítá, že okamžikem účinnosti zákazu plnění dodatků č. 5 a 6 by došlo k přerušení výplaty nepojistných sociálních dávek, jelikož služby poskytované na základě prováděcí smlouvy a jejích dodatků jsou strategické pro zajištění řádného fungování agend spadajících do resortu zadavatele, není toto jeho tvrzení podloženo žádnými důkazy a zůstává pouze v rovině proklamace. Stejně tak v případě jeho námitky, že okamžikem účinnosti zákazu plnění nebude dle vybraného uchazeče možné zajistit provozování agendových informačních systémů zadavatele. Obsah těchto námitek vypořádává již argumentace Úřadu v bodech 533. až 534. odůvodnění.
 251. Závěr Úřadu, že z textu dodatků č. 5 a 6 nevyplývá závislost poskytování služeb podle dodatku č. 1 na poskytování služeb podle dodatků č. 5 a 6, ale spíše naopak závislost poskytování některých služeb podle dodatku č. 5 na poskytování služeb podle dodatku č. 1 a závislost poskytování některých služeb podle dodatku č. 6 na poskytování služeb podle dodatku č. 5, považuji za správný.
 252. Nápravné opatření uložené v tomto správním řízení směřuje toliko vůči dodatkům č. 5 a č. 6. Výplata nepojistných sociálních dávek zadavatelem v rámci jeho veřejnoprávní kompetence byla od 1. 10. 2011 (datum počátku plnění podle dodatku č. 1) nejméně do 28. 11. 2011 (datum uzavření dodatku č. 5), resp. do 27. 11. 2011 (datum uzavření dodatku č. 6) nezávislá na poskytování souvisejících služeb podle dodatků č. 5 a č. 6 výhradně vybraným uchazečem. Objektivní nemožnost výplaty nepojistných sociálních dávek zadavatelem tak nelze bez dalšího ve smyslu výše uvedené námitky dovodit.
 253. Stejně tak nelze bez dalšího dovodit, že mohou být narušena i základní práva a svobody, zejména právo na sociální zabezpečení a na pomoc v hmotné nouzi občanů České republiky. Jak je uvedeno výše, je odpovědností zadavatele, resp. jiných účastníků správního řízení, aby důvody pro neuložení zákazu plnění smlouvy podle § 118 odst. 3 zákona tvrdili a náležitě v průběhu řízení prokazovali, což neučinili.
 254. Totéž platí i pro námitky rozkladu vybraného uchazeče, že služby poskytované podle napadaných dodatků č. 5 a 6 tvoří jeden komplexní celek služeb spojených s implementací Microsoft licencí na základě prováděcí smlouvy a jejích dodatků, jsou vzájemně propojené a nelze je proto poskytovat samostatně.
 255. K námitce vybraného uchazeče, že návrhy na uložení zákazu plnění smlouvy je nutno považovat za nepřípustné, jelikož veřejný zájem na zachování ochrany základních práv a svobod je zájem nadřazený zájmům vymezeným v zákonných normách, plně odkazuji na závěry uvedené v

type: other


text:
bodě 535. odůvodnění.
 256. V dalším odkazuji na odůvodnění, v němž je obsaženo podrobné právní posouzení všech tvrzení zadavatele týkajících se „důvodů hodných zvláštního zřetele, spojených s veřejným zájmem a vyžadujícími pokračování plnění smlouvy“ dle § 118 odst. 3 zákona.
 257. Navrhovatel STUDENT AGENCY uvádí, že „v obecné rovině zcela souhlasí s výrokem VI. i VII. napadeného rozhodnutí, nesouhlasí však se závěrem Úřadu, že v rámci rozhodnutí není třeba postavit najisto, že zákaz plnění dodatků je ukládán s účinností ex tunc, tedy zpětně ke dni jejich uzavření“. Navrhovatel STUDENT AGENCY dále uvádí, že výrok, resp. i odůvodnění napadeného rozhodnutí, je třeba doplnit (změnit) o konstatování toho, že účinky vyvolané výroky VI. a VII. napadeného rozhodnutí nastávají ex tunc.
 258. K tomu uvádím, že s výše uvedenou argumentací se již vypořádal Úřad, a to v bodu 548. a 549. odůvodnění napadeného rozhodnutí. Úřad zde uvedl, že „svým výrokem podle § 118 odst. 2 zákona nevyslovuje neplatnost dané smlouvy (ať už k jakémukoliv okamžiku) ale ukládá zákaz plnění (...) Následky takového rozhodnutí pro platnost dané smlouvy, tedy následky v rovině soukromoprávní, pak určuje přímo zákon v § 118 odst. 6“.
 259. Výše citované úvahy Úřadu jsou správné a v souladu se zákonem a správním řádem. Dle zákona, jak ostatně již konstatoval Úřad, není Úřad nadán pravomocí autoritativně rozhodovat o tom, zda a od jakého okamžiku je neplatná smlouva, jejíž plnění je zakazováno. Dle zákona a správního řádu Úřad nevede správní řízení o určení neplatnosti smluv, a proto není ani oprávněn jakkoliv posuzovat neplatnost smluv, jejichž plnění je zakázáno. Právní účinky spojené s právní moci rozhodnutí, kterým je uložen zákaz plnění smlouvy, nastanou bez ohledu na to, zda výslovně ve výroku nebo v odůvodnění prvostupňového nebo druhostupňového rozhodnutí je konstatováno, zda a od jakého okamžiku je neplatná smlouva, jejíž plnění je rozhodnutím Úřadu zakázáno. Tyto právní účinky nastávají ve sféře soukromoprávní, v oblasti závazkového práva, a proto leží mimo zákonnou působnost Úřadu a jeho předsedy.
 260. Navrhovatel STUDENT AGENCY žádá, aby předseda Úřadu změnil výrok VI. napadeného rozhodnutí tak, že se zákaz plnění dodatku č. 5 ze dne 28. 11. 2011 ukládá s účinky ex tunc, a výrok VII. napadeného rozhodnutí tak, že se zákaz plnění dodatku č. 6 ze dne 27. 12. 2011 ukládá s účinky ex tunc. K tomu uvádím, že dle zákona ani dle správního řádu není Úřad, resp. jeho předseda, oprávněn autoritativně rozhodovat o právních účincích ve výroku uložené povinnosti; právní účinky spojené s právní mocí, případně vykonatelností, vydaného správního rozhodnutí nastávají nezávisle na vůli správního orgánu. Úřad ukládá ve smyslu ustanovení § 118 odst. 2 zákona konstitutivně povinnost zdržet se určitého jednání – plnění smlouvy, a proto nelze v souladu se správním řádem a zákonem uložit, jak navrhuje navrhovatel STUDENT AGENCY, že tato povinnost zdržet se určitého jednání – plnění smlouvy se ukládá od samotného počátku (do minulosti).
 261. K právnímu názoru navrhovatele STUDENT AGENCY na interpretaci ustanovení § 118 odst. 6 zákona, ustanovení § 39 Občanského zákoníku a ustanovení § 2 písm. m) až o) zákona o


text:
finanční kontrole uvádím, že Úřad v řízení o návrhu na uložení zákazu plnění smlouvy, neurčuje neplatnost takových smluv, a proto neinterpretuje ani neaplikuje na zjištěný stav věci ustanovení § 118 odst. 6 zákona, ustanovení § 39 Občanského zákoníku a citovaná ustanovení zákona o finanční kontrole.
 262. K námitce vybraného uchazeče, že je zcela mimo realitu, že by zadavatel byl vůbec schopen - ve lhůtě než napadené rozhodnutí nabude právní moci - precizně vymezit a zpracovat zadávací a kvalifikační dokumentaci a dokončit zadávací řízení na nového poskytovatele IT služeb, uvádím následující.
 263. Toto správní řízení je vedeno ve shora vymezené věci. Vedení tohoto správního řízení (ani řízení o rozkladu) nemá za cíl poskytovat zadavateli nebo centrálnímu zadavateli jakoukoli lhůtu k provádění zadávacího řízení na nového poskytovatele IT služeb. Budoucí jednání zadavatele, resp. centrálního zadavatele v soukromoprávních vztazích je plně odvislé od jejich vnitřního vyhodnocení konkrétních potřeb a jejich naplňování zákonem předpokládanými postupy, pochopitelně s eventualitou jejich budoucích přezkumů ze strany Úřadu.
 264. V ostatních otázkách odkazuji na příslušné části odůvodnění, v nichž jsou obsažena podrobná vypořádání námitek jednotlivých rozkladů.
 265. Po zvážení všech aspektů dané věci a po zjištění, že Úřad postupoval ve věci v souladu se zákonem a správním řádem, když posoudil případ ve všech jeho vzájemných souvislostech a zhodnotil veškeré podklady rozhodnutí, jsem dospěl k závěru, že nenastaly podmínky pro zrušení nebo změnu napadeného rozhodnutí z důvodů uváděných v rozkladech.
 266. Vzhledem k výše uvedenému, když jsem neshledal důvody, pro které by bylo nutno napadené rozhodnutí změnit nebo zrušit, rozhodl jsem tak, jak je ve výroku tohoto rozhodnutí uvedeno.
 1. Česká republika – Ministerstvo vnitra, Nad Štolou 936/3,170 34 Praha 7
 2. Česká republika – Ministerstvo práce a sociálních věcí, Na Poříčním právu 1/376, 128 01 Praha 1
 3. JUDr. Kateřina Radostová, advokátka, Břehová 208/8, 110 00 Praha 1
 4. JUDr. Daniel Chamrád, advokát, K Hutím 5/665, 194 00 Praha 9
 5. JUDr. Tomáš Čihula, LLM. Eur., Ph.D., advokát, Na Příkopě 19, 117 19 Praha 1


text:
Lze zabránit zavážení zatopeného kamenolomu těžebním odpadem? | Frank Bold
 Nedaleko naší obce dochází k zavážení zatopeného kamenolomu těžebním odpadem. Je takový postup v tomto případě oprávněný? Pokud ne, lze se proti tomuto jednání nějak bránit?
 Těžební odpad lze ukládat pouze s povolením obvodního báňského úřadu, a to pouze na místě, které úřad v tomto rozhodnutí označí. Pokud má provozovatel povolení ukládat těžební odpad na místě, které popisujete, postupuje v souladu s právními předpisy. Pokud toto povolení nemá, dopouští se správního deliktu. V takovém případě doporučujeme podat podnět k obvodnímu báňskému úřadu, aby celou věc prošetřil.
 Povolení k ukládání těžebních odpadů
 Provozovatel, tedy osoba odpovědná za nakládání s těžebním odpadem, je povinen vypracovat plán, ve kterém mj. uvede způsob zpracování, využití a odstraňování odpadu. Provozovatel musí dle plánu zřídit místo pro ukládání těžebního odpadu. Tento plán podléhá schválení obvodního báňského úřadu. (1) O žádosti o povolení takového provozu informuje obvodní báňský úřad veřejnost prostřednictvím portálu veřejné správy. Účastníky řízení o povolení provozu úložného místa jsou vedle provozovatele a obce, v jejímž územním obvodu má být úložné místo zřízeno, rovněž osoby, jejichž práva a právem chráněné zájmy nebo povinnosti mohou být povolením dotčeny. (2) Pokud by někdo např. vlastnil pozemek v těsné blízkosti lomu, mohl by být účastníkem tohoto řízení.
 Zda bylo ve vašem případě vydáno povolení k ukládání těžebních odpadů v zatopeném lomu, můžete zjistit podáním žádosti o informace k příslušnému obvodnímu báňskému úřadu.
 Podnět k obvodnímu báňskému úřadu
 Pokud provozovatel nemá povolení k ukládání těžebního odpadu v lomu, dopouští se zavážením zatopeného lomu správního deliktu podle zákona o nakládání s těžebním odpadem. (3) K projednání tohoto správního deliktu je příslušný obvodní báňský úřad. Proto doporučujeme zaslat tomuto úřadu podnět k zahájení řízení o správním deliktu. V podnětu doporučujeme označit provozovatele, který ukládá odpad v lomu (pokud je vám znám) a případně doplnit důkazy, např. fotografie, které ukazují, že zatopený lom je skutečně zavážen odpadem.
 (1) § 5 a 6 zákona č. 157/2009 Sb., o nakládání s těžebním odpadem
 (2) § 8 odst. 3 zákona č. 157/2009 Sb., o nakládání s těžebním odpadem
 (3) § 20 odst. 1 písm. a) zákona č. 157/2009 Sb., o nakládání s těžebním odpadem


text:
PČR, PS 2002-2006, 27. schůze, část 349 (25. 2. 2004)
 Myslím, že je možné to takto koncipovat, podle mého soudu není potřeba odůvodňovat více v podrobné rozpravě ten návrh.
 Jestli má pan kolega Vymětal... Dobře, má v úmyslu to lépe odůvodnit. Prosím, pane kolego, máte slovo.
 Poslanec Karel Vymětal: Děkuji. Myslím, že můj návrh na usnesení vyčerpává i všechny otázky. Když dnes mandátový a imunitní výbor zasedal, aniž byl vyzván usnesením Poslanecké sněmovny, sněmovna o něm nehlasovala, tak zcela jistě je schopen reagovat i na usnesení Poslanecké sněmovny, pokud ho přijme. Pokud ho nepřijme, tak prosím.
 Místopředseda PSP Vojtěch Filip: To bylo moje stanovisko, děkuji. Čili máme před sebou dva návrhy na usnesení. Za prvé, že Poslanecká sněmovna bere na vědomí zprávu mandátového a imunitního výboru.
 Zahájil jsem hlasování pořadové číslo 278 a ptám se, kdo je pro. Kdo je proti? Děkuji vám.
 V hlasování pořadové číslo 278 z přítomných 173 pro 144, proti 7. Návrh byl přijat.
 V tom případě zvažuji, jestli je možné hlasovat o tom... Ale mohou být dvě usnesení vedle sebe, protože to je vlastně výzva k jinému jednání mandátového a imunitního výboru.
 Proto budeme o návrhu pana kolegy Vymětala rozhodovat v hlasování pořadové číslo 279, které jsem zahájil, a ptám se, kdo je pro návrh kolegy Vymětala. Kdo je proti? Děkuji vám.
 V hlasování pořadové číslo 279 z přítomných 174 pro 10, proti 85. Návrh nebyl přijat.
 Ukončil jsem bod č. 179, zprávu mandátového a imunitního výboru o porušení ústavy a jednacího řádu České republiky.
 Budeme dále pokračovat schváleným pořadem schůze a tím je bod číslo 106. Bod 106 našeho... Pardon, bod 103, omlouvám se všem. Bod 103 je
 /sněmovní tisk 429/ - třetí čtení
 Prosím, aby místo u stolku zpravodajů zaujal místopředseda vlády a ministr financí Bohuslav Sobotka a zpravodaj rozpočtového výboru pan poslanec Miloslav Vlček. Pozměňovací návrhy jsou uvedeny ve sněmovním tisku 429/2.
 Otevírám rozpravu, do které mám jednu písemnou přihlášku, a to je přihláška pana poslance Miloše Melčáka. Prosím pana poslance Melčáka... Už jde, už ho vidím, že je připraven na své vystoupení. Prosím, pane poslanče, máte slovo.
 Poslanec Miloš Melčák: Pane předsedající, děkuji vám za slovo. Vážený pane předsedající, vážená vládo, vážené kolegyně, vážení kolegové, dovolte mi, abych ve třetím čtení vás požádal o schválení legislativně technických změn, které se vztahují k tisku 429/2.
 Za prvé vás žádám, abyste schválili, že body 1 a 2 čl. 5 přechodných ustanovení mají správně znít takto:
 Za prvé: Ustanovení čl. 4 bodů 1, 3, 4, 6 - 31 se použijí poprvé za zdaňovací období, které započalo v roce 2004.
 Za druhé k tomuto bodu: Ustanovení § 19 odst. 1 písm. zj) zákona č. 586/1992 Sb., ve znění tohoto zákona, se použije počínaje 1. lednem 2011.
 Druhý bod, kde vás žádám o schválení, je, že ustanovení čl. 4 bodu 2 se zařadí do ustanovení s účinností zákona s odloženou účinností od 1. ledna 2005.
 Dále vás žádám o souhlas s opravou, která se vloudila při přepisu. V části F čl. 4 v 19. bodě pozměňovacího


text:
návrhu je chybně uvedeno "v § 24 odst. 3 písm. y)" a správně má být uvedeno "v § 24 odst. 2 písm. y)". Tato chyba vznikla zřejmě při přepisu, protože v originále, ze kterého jsem četl, je číslovka 2 správně.
 Děkuji vám za pozornost a za ochotu schválit tyto změny.
 Místopředseda PSP Vojtěch Filip: Děkuji. Připomínám, že v rozpravě ve třetím čtení podle § 95 odst. 2 jednacího řádu se koná rozprava, ve které lze navrhnout pouze opravu legislativně technických chyb, gramatických chyb, chyb písemných nebo tiskových, úpravy, které logicky vyplývají z přednesených pozměňovacích návrhů, popř. podat návrh na opakování druhého čtení. Ptám se tedy pana zpravodaje a pana ministra, jestli přednesený návrh považují za takovou legislativně technickou úpravu.
 Pan zpravodaj se zároveň hlásí do rozpravy. Prosím, pane zpravodaji, máte slovo.
 Poslanec Miloslav Vlček: Pane předsedající, dámy a pánové, myslím si, že kolega Melčák se vešel do toho, co jste vyčlenil, to znamená legislativně technické úpravy.
 Teď mi dovolte, abych i já přednesl dvě legislativně technické úpravy, a to k bodu F. Když byl načten bod F, tak tam musíme legislativně technickou úpravou dát: "Je třeba název zákona doplnit o novelu zákona č. 586/1992 Sb." a před slova "čl. 1 vládního návrhu" vložit: "Poznámka 2. Dále je nutno stávající čl. 4 označit jako čl. 6 a nad něj dát nadpis Část třetí." To je jedna legislativně technická úprava.
 Druhá. V bodu 21 vládního návrhu v § 3 odkaz pod čarou místo písmene 3d má být 3b.
 Místopředseda PSP Vojtěch Filip: Děkuji, pane zpravodaji. Já jen jednu věc. Já jsem četl v návrhu názvu zákona zákon č. 586/1992 Sb. Máte v úmyslu ho doplnit ještě někam jinam?
 Poslanec Miloslav Vlček: Ne, pane předsedající, ale doplnit o tu poznámku 2: Dále je nutno stávající čl. 4 označit jako čl. 6 a nad něj dát nadpis Část třetí.
 Místopředseda PSP Vojtěch Filip: Dobře. Zopakuji, že do rozpravy jsou dále přihlášeni pan kolega Recman a pan kolega Šustr. Nyní má slovo pan poslanec Svatomír Recman.
 Poslanec Svatomír Recman: Pane místopředsedo, kolegyně a kolegové, já jsem přednášel pozměňovací návrh, který máte na straně 8 pod písmenem C6, ve kterém jsem navrhoval vypustit veškeré věci, které se týkají nucené správy. Musím říci, že skutečně návrh není úplný, jak na něj upozorňuje legislativní odbor. Chtěl bych jim za tento podnět poděkovat. Jsem přesvědčen, že asi nejoptimálnějším řešením v této chvíli bude stáhnout tento návrh zpět, protože není možné podle mého soudu doplnit odkaz na ty paragrafy, na které poukazuje legislativní odbor s tím, že bychom je vypustili současně i s mým návrhem. Jsem přesvědčen o tom, že to překračuje rámec legislativně technické připomínky, takže bych vás chtěl, kolegyně a kolegové, požádat, abyste podpořili stažení mého pozměňovacího návrhu pod písmenem C6, který je na straně 8 sněmovního tisku 429/2. Děkuji.
 Místopředseda PSP Vojtěch Filip: Ano, zpětvzetí návrhu pod bodem C6 si jistě pan zpravodaj poznamenal, budeme o něm zvlášť hlasovat.
 Nyní pan poslanec Ladislav Šustr. Prosím, pane poslanče.


text:
28 Cdo 946/2015
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy Mgr. Petra Krause a soudců JUDr. Jana Eliáše, Ph.D., a Mgr. Miloše Póla ve věci žalobkyně I. Š. , zastoupené JUDr. Libuší Svobodovou, advokátkou se sídlem v Praze 7, Nad Štolou 18, proti žalovanému P. Š. , o zaplacení částky 868.097,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Mělníku pod sp. zn. 10 C 274/2014, o dovolání žalobkyně proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 18. listopadu 2014, č. j. 19 Co 488/2014-107, takto:
 Usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 18. listopadu 2014, č. j. 19 Co 488/2014-107, se zrušuje a věc se vrací Krajskému soudu v Praze k dalšímu řízení.
 Usnesením ze dne 7. října 2014, č. j. 10 C 274/2014-63, Okresní soud v Mělníku rozhodl, že žalobkyni se nepřiznává osvobození od soudních poplatků.
 K odvolání žalobkyně Krajský soud v Praze usnesením ze dne 18. listopadu 2014, č. j. 19 Co 488/2014-107, usnesení soudu prvního stupně změnil tak, že se žalobkyni přiznává částečné osvobození od soudních poplatků v rozsahu jedné třetiny.
 Odvolací soud doplnil skutková zjištění o poměrech žalobkyně (jež se domáhá vůči žalovanému zaplacení částky 868.097,- Kč z titulu bezdůvodného obohacení, vzniklého dle žalobních tvrzení v důsledku realizované investice do výlučného majetku žalovaného). Přitom vzal za prokázané, že žalobkyně žije v domácnosti se svými třemi nezletilými dětmi, její čistý měsíční příjem (spolu s výživným a sociálními dávkami) se pohybuje v rozmezí od 20.820,- Kč do 27.766,- Kč, nezbytné výdaje dosahují cca 17.510,- Kč měsíčně, přičemž soudní poplatky (včetně jistoty) byla žalobkyně schopna hradit i v dalších třech řízeních; přitom odvolací soud zmínil i okolnost, že ve věci vypořádání společného jmění manželů žalobkyně navrhuje, že převezme společné dluhy vzniklé za trvání manželství ve výši 230.686,- Kč a v prohlášení o svých osobních, majetkových a výdělkových poměrech poměřováno též údaji jejího zaměstnavatele uvádí nepravdivý údaj o vykonávaném druhu práce ( manažerky namísto designéra specialisty ).
 Ačkoliv se zřetelem na výše uvedené odvolací soud uzavírá, že vylíčení poměrů žalobkyní nelze mít za zcela věrohodné, i s ohledem na špatnou finanční situaci rodiny do roku 2013 (kdy i podle tvrzení bývalého manžela žalobkyně, prezentovaného v jiném řízení, nebyli manželé schopni splácet své závazky), jakož i výši soudního poplatku v dané věci (43.000,- Kč), přiznal žalobkyni poplatkové osvobození v rozsahu jedné třetiny, odkazuje přitom na ustanovení § 138 odst. 1 občanského soudního řádu (dále jen o. s. ř. ).
 Proti usnesení odvolacího soudu podává žalobkyně dovolání, spatřujíc jeho přípustnost podle ustanovení § 237 o. s. ř. v tom, že se odvolací soud při řešení relevantních otázek poplatkového osvobození odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu (z níž dovolatelka cituje zejm. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. července 2013, sp. zn. 29 Cdo 1301/2013) a ohlašujíc jako dovolací důvod nesprávné právní posouzení věci odvolacím soudem (§ 241a odst. 1 o. s. ř.).
 Dovolatelka kritizuje závěr soudů nižších stupňů, že své poměry věrohodně neprokázala, a s ohledem na dosud zjištěné okolnosti pokládá i dílčí posouzení svých poměrů pro účely


text:
přiznání poplatkového osvobození za nesprávné, jež odvolací soud nepoměřil všemi relevantními hledisky. Tvrdí, že z jejích prostředků nebyly placeny ani náklady předchozích řízení, byť šlo o náklady podstatně nižší. K argumentům soudu o návrhu na převzetí závazků ze zaniklého společného jmění manželů staví současně v řízení uplatněný návrh na vyplacení vypořádacího podílu v penězích ve výši 350.000,- Kč; vedle toho poukazuje i na výši svých současných životních nákladů. Zpochybňuje, že by v prohlášení o svých poměrech pro účely přiznání poplatkového osvobození uvedla nepravdivé údaje (konkrétně že je manažerkou ). Namítá, že i soudem vyměřený poplatek při toliko částečném osvobození v rozsahu jedné třetiny není schopna zaplatit, což mělo by za následek, že jí bude odepřen přístup k soudu, který jí zaručují články 36 odst. 1 a 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod. Navrhla, aby bylo napadené usnesení odvolacího soudu zrušeno.
 Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) dovolání projednal podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném od 1. 1. 2014 (srov. čl. II bod 2 zákona č. 293/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony).
 Po zjištění, že dovolání proti pravomocnému usnesení odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou osobou (účastnicí řízení), zastoupenou advokátkou (§ 241 odst. 1 o. s. ř.) a ve lhůtě stanovené § 240 odst. 1 o. s. ř., Nejvyšší soud shledal dovolání přípustným podle ustanovení § 237 o. s. ř., neboť odvolací soud se při rozhodování o přiznání osvobození od soudních poplatků účastníku řízení odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu.
 Proto Nejvyšší soud, aniž nařizoval jednání (srov. § 243a odst. 1 věty první o. s. ř.), přezkoumal dovoláním napadené usnesení a shledal, že dovolání je opodstatněné.
 O nesprávné právní posouzení věci (naplňující dovolací důvod dle § 241a odst. 1 o. s. ř.) jde tehdy, posoudil-li odvolací soud věc podle právní normy, jež na zjištěný skutkový stav nedopadá, nebo právní normy, sice správně vybranou, nesprávně vyložil, případně ji na daný skutkový stav nesprávně aplikoval.
 Nejvyšší soud v usnesení ze dne 17. července 2013, sp. zn. 29 Cdo 1301/2013, uveřejněném pod číslem 99/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, k jehož závěrům se přihlásil též např. v usnesení ze dne 29. dubna 2014, sp. zn. 29 Cdo 3632/2013, uveřejněném pod číslem 96/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, dovodil, že při rozhodování o osvobození od soudních poplatků soud přihlíží k celkovým majetkovým poměrům žadatele, k výši soudního poplatku, k nákladům, které si pravděpodobně vyžádá dokazování, k povaze uplatněného nároku a k dalším podobným okolnostem. U fyzických osob bere v úvahu také jejich sociální poměry, zdravotní stav apod. Celkové zhodnocení všech okolností, které vypovídají o poměrech účastníka, se pak musí promítnout do závěru, zda účastník je s ohledem na své poměry schopen zaplatit soudní poplatky a nést další výdaje spojené s řízením, včetně nákladů spojených s poskytnutím právní pomoci (se zastoupením). Jestliže mu to jeho poměry nedovolují, je soud povinen mu přiznat tomu odpovídající osvobození od soudních poplatků (v plném rozsahu,


text:
zčásti, pro část řízení nebo jen pro některé úkony). Účastník je oproti tomu povinen soudu prokázat věrohodným způsobem své poměry, které jsou rozhodné pro posouzení důvodnosti jeho žádosti.
 Při posuzování majetkových poměrů žadatele je nezbytné poměřovat i rozsah aktiv a pasiv žadatele a přihlížet ke všem (shora již vyloženým) právně významným okolnostem, které spoluurčují (mohou, resp. zpravidla budou spoluurčovat) celkový obraz poměrů osoby domáhající se osvobození od soudních poplatků (k tomu srov. dále např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 19. března 2014, sp. zn. 22 Cdo 603/2014, a judikaturu v něm odkazovanou). Nelze proto odhlédnout ani od závazků žadatele tížících, jakož i od jejich povahy a charakteru, jež taktéž dokreslují celkové majetkové poměry účastníka (srov. např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. ledna 2014, sp. zn. 30 Cdo 2808/2013, či usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18. září 2013, sp. zn. 30 Cdo 2643/2013, jež jsou spolu s ostatními rozhodnutími Nejvyššího soudu dostupná i na webových stránkách Nejvyššího soudu www.nsoud.cz ). Objektivní nedostatek finančních prostředků fyzické či právnické osoby se nesmí stát (pro účastníka řízení) překážkou přístupu k soudu (srov. např. i nález Ústavního soudu ze dne 9. února 2009, sp. zn. IV. ÚS 2856/08, dostupný i na webových stránkách http://nalus.usoud.cz ).
 V posuzovaném případě odvolací soud při úvaze, zda poměry žalobkyně odůvodňují přiznání osvobození od soudních poplatků, případně v jakém rozsahu, nepřihlédl ke všem relevantním hlediskům, jak byly formulovány i shora citovanou rozhodovací praxí dovolacího soudu, a své povinnosti zhodnotit komplexně majetkové poměry žadatelky nedostál.
 V prvé řadě odvolací soud nepoměřoval poměry žalobkyně výši soudního poplatku za řízení v dané věci, případně tak činil v míře nedostatečné (činí-li soudní poplatek celkem 43.405,- Kč a dosahovala-li by poplatková povinnost žalobkyně i se zřetelem k rozsahu přiznaného poplatkového osvobození výše 28.936,- Kč). Zakládá-li odvolací soud závěr o schopnosti žalobkyně zaplatit soudní poplatek na argumentaci, že soudní poplatky žalobkyně bez větších problémů hradila i v dalších, jí dříve iniciovaných řízeních (aniž by se ovšem zabýval obranou žalobkyně o zdrojích, jež k tomu použila), přehlíží, že v jiných řízeních byla poplatková povinnost řádově nižší.
 Ovšem ani samotné hodnocení osobních, majetkových a výdělkových poměrů žadatelky dosud nevyznívá zcela přesvědčivě, jestliže se při něm odvolací soud dosud nezabýval všemi uváděnými okolnostmi, jež vypovídají o poměrech žalobkyně, včetně rozsahu jejích aktiv a pasiv, s přihlédnutím k dalším jí uváděným nezbytným výdajům, ovlivněným též rodinnými poměry žadatelky (jež má vyživovací povinnost ke třem dětem, kterou již bezezbytku neplní osobní péčí) a povinností hradit závazky vzniklé za trvání manželství s žalovaným.
 Uzavírá-li pak odvolací soud bez komplexního zhodnocení poměrů žadatelky a bez přihlédnutí k výši soudního poplatku v dané věci že žalobkyně bude schopna soudní poplatek v určeném rozsahu zaplatit a že ten zde nebude překážkou přístupu k soudu, jde o závěry přinejmenším předčasné. Vytýkat pak žalobkyni, že v řízení využívá právních služeb advokáty (což dozajista také nepříznivě ovlivňuje poměry žalobkyně) není korektní (nehledě na další žalobkyní nyní tvrzené okolnosti o výši sjednané odměny advokátky a o způsobu jejího hrazení).
 Neobstojí přitom argumentace odvolacího soudu, že žadatelka dosud věrohodně


text:
neprokázala své poměry (ačkoliv žalobkyní dokládané poměry odvolací soud byť v míře dosud nedostatečné dále hodnotí a připouští, že majetkové poměry žalobkyně jsou nedobré ), pokud ji odvolací soud podpírá zjištěním, že žalobkyně v prohlášení o svých poměrech uvedla nepravdivý údaj o svém pracovním zařazení (druhu práce konané v pracovním poměru), případně že hodlala v budoucnu převzít závazky vzešlé ze zaniklého společného jmění manželů ve výši 230.686,- Kč, plyne-li současně ze skutkových zjištění (korespondujících obsahu spisu), že žalobkyně se nestavěla do pozice manažerky , jak uvádí odvolací soud, nýbrž aranžérky (designérky) a že návrh na převzetí závazků ze zaniklého společného jmění manželů doprovází návrhem na vyplacení vypořádacího podílu v penězích v částce 350.000,- Kč (jež postačovala by k plnění převzatých závazků, nehledě na to, že v řízení o vypořádání společného jmění manželů není soud tak či onak navrženým způsobem vypořádání vázán).
 Z uvedeného vyplývá, že rozhodnutí odvolací soudu jež není podloženo komplexním zhodnocením poměrů žadatelky a jejich poměřením výší soudního poplatku v dané věci správné není.
 Protože Nejvyšší soud neshledal podmínky pro zastavení dovolacího řízení, pro odmítnutí dovolání, pro jeho zamítnutí nebo pro změnu rozhodnutí dovolacího soudu, napadené rozhodnutí zrušil (§ 243c odst. 1 o. s. ř.) a věc vrátil odvolacímu soudu k dalšímu řízení (§ 243e odst. 2 věty první o. s. ř.).
 O náhradě nákladů řízení včetně nákladů dovolacího řízení rozhodne soud v rozhodnutí, jímž se řízení končí (srov. § 151 odst. 1, části věty před středníkem, o. s. ř.).


text:
Péče o zdraví - Portál POHODA
 §2636
 §2636 (1) Smlouvou o péči o zdraví se poskytovatel vůči příkazci zavazuje pečovat v rámci svého povolání nebo předmětu činnosti o zdraví ošetřovaného, ať již je jím příkazce nebo třetí osoba.
 §2636 (2) Příkazce zaplatí poskytovateli odměnu, je-li to ujednáno; to neplatí, stanoví-li jiný právní předpis, že se péče o zdraví hradí výlučně z jiných zdrojů.
 §2637
 §2638
 §2638 (1) Poskytovatel srozumitelně vysvětlí ošetřovanému zamýšlené vyšetření i navrhovanou péči o zdraví; po příslušném vyšetření poskytovatel vysvětlí ošetřovanému jeho zdravotní stav a péči o zdraví i při dalším postupu. Žádá-li o to ošetřovaný, podá mu poskytovatel vysvětlení v písemné formě.
 §2638 (2) Není-li ošetřovaný plně svéprávný, ale přesto je schopen úsudku, poučí se způsobem přiměřeným jeho schopnosti vysvětlení pochopit; vysvětlení se podá i jeho zákonnému zástupci.
 §2639
 §2639 (1) Vysvětlení je řádně podáno, lze-li rozumně předpokládat, že ošetřovaný pochopil svůj zdravotní stav, způsob, účel a nezbytnost péče o zdraví včetně očekávaných následků i možných nebezpečí pro své zdraví, jakož i to, zda přichází v úvahu i případný jiný způsob péče o zdraví.
 §2639 (2) Musí-li si poskytovatel být vědom, že u ošetřovaného vyvolal představu, že péčí o zdraví dosáhne určitého výsledku, ač ví nebo musí vědět, že výsledku nemusí být dosaženo, je povinen i toto ošetřovanému vysvětlit.
 §2640
 §2640 (1) Ohrozil-li by se tím zcela zjevně a vážně zdravotní stav ošetřovaného, může mu být vysvětlení podáno v plném rozsahu dodatečně, jakmile již není třeba obávat se nebezpečí. Má se za to, že toto právo poskytovatel nemá, nepotvrdí-li mu zjevnost a vážnost nebezpečí jiná osoba poskytující péči o zdraví v daném oboru.
 §2640 (2) Je-li vysvětlení odepřeno a vyžaduje-li to zájem ošetřovaného, podá se vysvětlení jiné osobě pověřené ošetřovaným, ledaže jiný právní předpis stanoví něco jiného.
 §2641
 §2642
 §2642 (1) Ke každému úkonu v rámci péče o zdraví se vyžaduje souhlas ošetřovaného, ledaže zákon stanoví, že souhlasu není třeba. Odmítne-li ošetřovaný souhlas, potvrdí to poskytovateli na jeho žádost v písemné formě.
 §2642 (2) Požádá-li o to poskytovatel nebo ošetřovaný, potvrdí mu druhá strana v písemné formě, k čemu byl souhlas udělen.
 §2643
 §2643 (1) Poskytovatel postupuje podle smlouvy s péčí řádného odborníka, a to i v souladu s pravidly svého oboru.
 §2643 (2) Ošetřovaný sdělí poskytovateli podle svého nejlepšího vědomí potřebné údaje a poskytne mu součinnost nutnou podle rozumného očekávání k tomu, aby mohl splnit povinnosti podle smlouvy.
 §2644
 §2645
 §2646
 §2646 (1) Poskytuje-li se péče o zdraví ve zdravotnickém zařízení, v zařízení sociálních služeb nebo v obdobném zařízení, které smluvní strana neprovozuje, musí být ošetřovanému nebo příkazci včas sděleno, kdo je poskytovatelem a že provozovatel zařízení smluvní stranou není.
 §2646 (2) Nelze-li poskytovatele určit, považuje se za něho i provozovatel zařízení, kde byla péče o zdraví poskytnuta; to platí i v případě, že provozovatel ošetřovanému nebo příkazci bez zbytečného odkladu nesdělí, kdo je poskytovatelem. K opačným ujednáním se nepřihlíží.
 §2647
 §2647 (1) Poskytovatel vede záznamy o péči o zdraví, z nichž musí být zřejmé údaje o zdravotním stavu ošetřovaného a o poskytovatelově činnosti, včetně


text:
podkladů osvědčujících správnost těchto údajů, v rozsahu nezbytném pro poskytování řádné péče o zdraví. Záznamy poskytovatel uchová tak dlouho, jak to vyžaduje potřeba odborné péče.
 §2647 (2) K záznamům poskytovatel podle svého uvážení připojí i podklady a vyjádření, které mu popřípadě odevzdal ošetřovaný nebo příkazce.
 §2647 (3) Do záznamů poskytovatel vždy poznamená, kdo do nich nahlížel.
 §2648
 §2648 (1) Požádá-li o to ošetřovaný, umožní mu poskytovatel bez zbytečného odkladu nahlédnout do záznamů, které o něm vede, a umožní mu pořizovat si z nich výpisy, opisy nebo kopie, popřípadě mu sám vydá proti zaplacení přiměřené náhrady z nich výpis, opis nebo kopii.
 §2648 (2) Obsahují-li záznamy rovněž údaje o třetí osobě, nelze je zpřístupnit bez jejího souhlasu.
 §2649
 §2649 (1) Nestanoví-li zákon něco jiného, nelze záznamy zpřístupnit jiné osobě bez výslovného souhlasu ošetřovaného, třeba by to byl i příkazce nebo zástupce ošetřovaného.
 §2649 (2) Udělil-li ošetřovaný souhlas, nebo odmítl-li jej udělit, uvede se to v záznamech, které poskytovatel o ošetřovaném vede.
 §2650
 §2650 (1) Bez souhlasu ošetřovaného může poskytovatel sdělit údaje o něm v anonymizované podobě k účelům vědeckého nebo statistického šetření týkajícího se zdravotního stavu obyvatelstva a jeho skupin, lze-li rozumně předpokládat, že souhlas nelze opatřit vůbec nebo včas a
 §2650 (2) Právo podle odstavce 1 poskytovatel nemá, není-li šetření prováděno ve veřejném zájmu, lze-li šetření provést i bez údajů o určitém ošetřovaném nebo vyjádřil-li ošetřovaný výslovně nesouhlas se zpřístupněním údajů o sobě.
 §2651


text:
Průměrná délka civilních řízení v roce 2017 | Mapa průtahů
 Rozpětí mezi nerychlejšími a nejpomalejšími okresními soudy je u civilních řízení poměrně značné. Nejpomalejší byl již tradičně Okresní soud Chomutov s průměrnou délkou 610 dnů. Nejrychlejší pak Okresní soud v Pelhřimově s průměrnou délkou 109 dnů. Rozdíl je více než pětinásobný.
 Mezi nejpomalejšími soudy je již tradičně možné najít Okresní soud v Chomutově, Okresní soud v Břeclavi, Ústí nad Labem, pražské obvodní soudy (Praha 6, Praha 2, Praha 9, Praha 8, Praha 7) či Městský soud v Brně. Mezi trojici nejrychlejších soudů pak patří Okresní soud v Pelhřimově (v roce 2016 byl druhým nejrychlejším s průměrnou délkou 132 dnů), Táboře a Českém Krumlové.
 Jenom u dvou krajských soudů došlo ke zlepšení průměrné délky civilního řízení, a to u Krajského soudu v Ostravě a Krajského soudu v Brně. U ostatních krajských soudů došlo k prodloužení průměrné délky řízení. Výrazné zpomalení zaznamenal Krajský soud v Ústí nad Labem (z 1055 dnů v roce 2016 na 1436 dnů v minulém roce), Krajský soud v Plzni (z 735 dnů v roce 2016 na 900 dnů v minulém roce) a Krajský soud v Praze (z 386 dnů v roce 2016 na 488 dnů v minulém roce). U zbývajících krajských soudů došlo ke zhoršení „pouze“ o desítky dnů, nikoliv o stovky.


text:
Okresní soud v Prostějově („soud prvního stupně“) rozsudkem ze dne 27. 11. 2015, č. j. 14 C 408/2014-100, vyloučil k samostatnému řízení žalobu o zaplacení částky 58 550 Kč jako náhrady za užívání vozidla tovární značky Peugeot 307, za období od 19. 8. 2013 do 24. 11. 2015 (výrok I.). Výrokem II. uložil žalovanému povinnost vydat žalobkyni vozidlo označené ve výroku I. a výrokem III. rozhodl o náhradě nákladů řízení.
 V tomto řízení je spor o vlastnictví předmětného vozidla. Žalobkyně tvrdí, že žalovaný jí vozidlo daroval a nyní ho drží neoprávněně; žalovaný namítá, že vozidlo koupil pro sebe a jako vlastník má právo ho také držet.
 Manželství žalobkyně a žalovaného bylo již dříve pravomocně rozvedeno; v září 2012, kdy žalovaný zakoupil předmětné vozidlo a daroval ho žalované, však účastníci opět žili v partnerském vztahu. Žalovaný vozidlo se zmocněním žalobkyně přihlásil do registru vozidel s tím, že jako vlastník vozidla byla uvedena žalobkyně; rovněž v pojistných smlouvách byla vždy jako pojistník uváděna žalobkyně. V přesně nezjištěnou dobu v srpnu 2013 žalovaný předmětné vozidlo žalobkyni odebral, přičemž přinejmenším od 19. 8. 2013 jí zcela znemožnil jeho užívání a na výzvy žalobkyně k jeho vydání nereagoval.
 Soud prvního stupně věc posoudil na základě § 3028 odst. 2 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů (dále „o. z.“), podle § 1040 odst. 1 o. z., a dospěl k závěru, že žaloba je důvodná, neboť bylo prokázáno, že vlastnicí vozidla je žalobkyně a žalovaný má věc u sebe bez právního důvodu.
 V průběhu řízení navrhl žalovaný provedení důkazů výslechem svědků a soud jednání odročil za účelem provedení dalšího dokazování (č. l. 86) a později navrhl výslech dalších svědků (č. l. 92); celkem navrhl slyšení 6 svědků. S těmito důkazními návrhy se soud prvního stupně vypořádal tak, že uvedl: „Návrhy účastníků na další dokazování se zamítají“ (č. l. 95v); v rozsudku se o nich již nezmínil.
 Proti rozsudku soudu prvního stupně podal žalovaný odvolání, ve kterém mimo jiné namítal, že soud neprovedl jím navrhované důkazy; v dalším podání navrhl, aby tyto svědky vyslechl odvolací soud (č. l. 124). Odvolací soud pak při jednání vyhlásil usnesení, že další dokazování nebude prováděno (č. l. 134).
 Krajský soud v Brně (také „odvolací soud“) rozsudkem ze dne 30. 9. 2016, č. j. 17 Co 49/2016-137, rozsudek soud prvního stupně v napadených výrocích II. a III. potvrdil (výrok I.) a rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení (výrok II.).
 Odvolací soud vyšel ze skutkových zjištění soudu prvního stupně a ztotožnil se rovněž s právním hodnocením věci. Zdůraznil, že z provedených důkazů – zejména svědeckých výpovědí, technického průkazu a pojistných smluv – jednoznačně vyplývá úmysl žalovaného darovat vozidlo žalobkyni. K odvolací námitce týkající se neprovedení navržených důkazů se nevyjádřil a ani v odůvodnění rozsudku neuvedl, proč důkaznímu návrhu žalovaného nevyhověl.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podává žalovaný dovolání, jehož přípustnost opírá o § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů (dále „o. s. ř.“). Tvrdí, že „napadené rozhodnutí závisí na vyřešení otázky hmotného nebo procesního práva,


text:
při jejímž řešení se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu nebo která v rozhodování dovolacího soudu dosud nebyla vyřešena nebo je dovolacím soudem rozhodována rozdílně anebo má-li být dovolacím soudem vyřešená právní otázka posouzena jinak.“ Důvodem podání dovolání je nesprávné právní posouzení věci (§ 241a odst. 1 o. s. ř.).
 Předně namítá, že soudy obou stupňů pochybily, když neprovedly dovolatelem navržené důkazy, resp. rozhodnutí o zamítnutí návrhu na jejich provedení řádně neodůvodnily. Navíc tím, že navržené důkazy (svědecké výpovědi) odvolací soud hodnotil jako nevěrohodné, aniž by je nejdříve provedl, odchýlil se od usnesení Nejvyššího soudu ze dne 9. 10. 2002, sp. zn. 29 Cdo 2893/2000, uveřejněného pod číslem 40/2003 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek („Rc 40/2003“). Nesprávnost napadeného rozhodnutí spatřuje také v – údajném - závěru, podle kterého bylo povinností žalovaného prokázat, že vozidlo žalobkyni nedaroval.
 Žalobkyně ve vyjádření uvedla, že z napadeného rozhodnutí nevyplývá závěr, podle kterého žalovaný byl povinen prokázat, že k darování nedošlo. Co se týká věrohodnosti vyslechnutých svědků, odvolací soud se jí podrobně zabýval, zcela v souladu s judikaturou. Ani námitku neprovedení důkazních prostředků nepovažuje za důvodnou, neboť navržené důkazy byly nadbytečné a nemohly nijak ovlivnit rozhodnutí ve věci samé. Navrhuje dovolání odmítnout, popřípadě zamítnout.
 Ačkoli dovolatel uvádí – nepřípustně (viz např. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 9. 2013, sp. zn. 29 Cdo 2394/2013, publikované pod č. 4/2014 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 17. 12. 2013, sp. zn. 23 Cdo 3893/2013, a řadu dalších rozhodnutí) všechny důvody přípustnosti uvedené v § 237 o. s. ř., z obsahu dovolání lze dovodit, že jediný uplatněný důvod přípustnosti dovolání ve skutečnosti spočívá v tvrzení, že se odvolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu ohledně dokazování. Tato skutečnost zakládá přípustnost dovolání.
 Podle § 157 odst. 2 o. s. ř. „není-li dále stanoveno jinak, soud v odůvodnění rozsudku uvede, čeho se žalobce (navrhovatel) domáhal a z jakých důvodů a jak se ve věci vyjádřil žalovaný (jiný účastník řízení), stručně a jasně vyloží, které skutečnosti má prokázány a které nikoliv, o které důkazy opřel svá skutková zjištění a jakými úvahami se při hodnocení důkazů řídil, proč neprovedl i další důkazy, jaký učinil závěr o skutkovém stavu a jak věc posoudil po právní stránce; není přípustné ze spisu opisovat skutkové přednesy účastníků a provedené důkazy. Soud dbá o to, aby odůvodnění rozsudku bylo přesvědčivé. Odůvodnění uvedené v písemném vyhotovení rozsudku musí být v souladu s vyhlášeným odůvodněním“.
 Podle ustálené judikatury Ústavního soudu zásadám spravedlivého procesu odpovídá nejen možnost účastníka řízení vyjádřit se k provedeným důkazům, nýbrž i navrhnout důkazy vlastní, přičemž soud sice není povinen provést všechny navržené důkazy, avšak musí o vznesených návrzích rozhodnout a - pokud jim nevyhoví – „vyložit, z jakých důvodů (zpravidla ve vztahu k hmotněprávním předpisům, které aplikoval a k právním závěrům, k nimž na skutkovém základě věci dospěl) navržené důkazy neprovedl, resp. pro základ svých skutkových zjištění je nepřevzal; jestliže tak obecný soud neučiní, zatíží své rozhodnutí nejen vadami spočívajícími v porušení obecných procesních předpisů, ale


text:
současně postupuje v rozporu se zásadami vyjádřenými v hlavě páté (především čl. 36 odst. 1, čl. 38 odst. 2) Listiny základních práv a svobod, a v důsledku toho též i v rozporu s čl. 95 odst. 1 Ústavy (viz nález Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 61/94 ze dne 16. 2. 1995, obdobně např. nálezy sp. zn. III. ÚS 95/97 ze dne 12. 6. 1997, sp. zn. I. ÚS 549/2000 ze dne 18. 4. 2001, sp. zn. II. ÚS 663/2000 ze dne 10. 4. 2001, nebo nález sp. zn. IV. ÚS 67/2000 ze dne 20. 5. 2001). Absence řádného odůvodnění rozhodnutí tak zakládá kromě jeho nepřezkoumatelnosti zpravidla i protiústavnost. Nejsou-li totiž zřejmé důvody toho kterého rozhodnutí a svědčí to o libovůli v soudním rozhodování, která není v souladu se zásadou právního státu“ (srovnej např. nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 1324/14 ze dne 21. 8. 2009 nebo nález sp. zn. I. ÚS 1599/13 ze dne 7. 4. 2015). Tytéž závěry vyplývají také např. z usnesení Nejvyššího soudu ze dne 18. 10. 2013, sp. zn. 21 Cdo 2363/2012, nebo z usnesení Nejvyššího soudu ze dne 3. 8. 2016, sp. zn. 22 Cdo 2701/2016.
 Z obsahu protokolů o jednání i z obsahu napadeného rozhodnutí je přitom zřejmé, že v nyní projednávané věci odvolací soud zamítnutí důkazních návrhů žádným způsobem neodůvodnil. Pokud však dovolatel navrhl výslech svědků (jak plyne z č. l. 86 a č. l. 124 spisu) a soud tyto důkazní návrhy zamítl, aniž by vyložil, z jakých důvodů tak učinil, postupoval v rozporu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího i Ústavního soudu. K tomu se s ohledem na poznámku odvolacího soudu na str. 5 jeho rozsudku poznamenává, že důkazní návrhy dovolatele není možné zamítnout z toho důvodu, že by snad bylo vyloučeno prokázat neexistenci skutečnosti (že k darování nedošlo); současná civilistická doktrína totiž připouští, že i negativní skutečnosti lze řádně dokazovat (k tomu blíže viz např. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. 2. 2013, sp. zn. 22 Cdo 3108/2010, a literaturu tam uvedenou). Pokud jde o věrohodnost důkazních prostředků, ustálená judikatura dovolacího soudu vychází z toho, že „důvodem k tomu, aby soud odmítl provést navržený důkaz, nemůže být jeho nevěrohodnost. Závěr o věrohodnosti důkazu je již součástí jeho hodnocení ve smyslu § 132 o. s. ř., přičemž nelze hodnotit důkaz, který soud neprovedl“ (viz Rc 40/2003). Protože však v nyní projednané věci nejsou zřejmé důvody rozhodnutí o zamítnutí důkazních návrhů, nelze tvrzení dovolatele o tom, že soudy považovaly navržené svědky za nevěrohodné, přisvědčit.
 Ani dovolací námitka, podle které odvolací soud potvrdil rozsudek soudu prvního stupně s tím odůvodněním, že dovolatel neprokázal neexistenci darovací smlouvy, není důvodná; naopak z napadeného rozsudku je zřetelné, že důvodem rozhodnutí bylo skutkové zjištění, podle kterého žalobkyně prokázala vlastnické právo k vozidlu.
 Z uvedeného je patrné, že odvolací soud se napadeným rozhodnutím odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu; proto nezbylo, než rozhodnutí odvolacího soudu zrušit. Protože důvody, pro které dovolací soud ruší napadené rozhodnutí, platí také na rozhodnutí soudu prvního stupně, zrušil v rozsahu uvedeném ve


text:
239/2006 Sb. Vyhláška, kterou se mění vyhláška č. 197/2004 Sb., k provedení zákona č. 99/2004 Sb., o rybníkářství...
 Vyhláška č. 239/2006 Sb.Vyhláška, kterou se mění vyhláška č. 197/2004 Sb., k provedení zákona č. 99/2004 Sb., o rybníkářství, výkonu rybářského práva, rybářské stráži, ochraně mořských rybolovných zdrojů a o změně některých zákonů (zákon o rybářství)
 kterou se mění vyhláška č. 197/2004 Sb., k provedení zákona č. 99/2004 Sb., o rybníkářství, výkonu rybářského práva, rybářské stráži, ochraně mořských rybolovných zdrojů a o změně některých zákonů (zákon o rybářství)
 Vyhláška č. 197/2004 Sb., k provedení zákona č. 99/2004 Sb., o rybníkářství, výkonu rybářského práva, rybářské stráži, ochraně mořských rybolovných zdrojů a o změně některých zákonů (zákon o rybářství), se mění takto:
 1. V § 3 odst. 1 se slova "a lipana" zrušují.
 "(2) Za rybu lososovitou se pro účely této vyhlášky považuje i lipan podhorní (Thymallus thymallus).".
 3. V § 3 odst. 3 se slova "je tvořily překážky, popřípadě technická zařízení, jež znemožňují nebo omezují přirozenou migraci ryb" nahrazují slovy "byly v terénu zřetelné (například stavby, technická zařízení, přírodní útvary nebo jiné objekty)".
 4. V § 4 odst. 2 písm. a) se slovo "přesný" zrušuje.
 5. V § 7 se na konci odstavce 3 doplňuje věta "Dohodnou-li se uživatelé rybářských revírů na společné platnosti vydávaných povolenek nebo v případě, kdy je osoba uživatelem více rybářských revírů, lze maximální počty vydávaných celoročních povolenek se společnou platností na více revírech sčítat.".
 6. V § 7 se za odstavec 3 vkládá nový odstavec 4, který zní:
 "(4) Vydávání celoročních povolenek lze plně nebo částečně nahradit vydáním krátkodobých povolenek přepočtem podle přílohy č. 3a.".
 7. V § 10 odst. 4 se za slovo "která" vkládají slova "je rybářským hospodářem, zástupcem rybářského hospodáře nebo rybářskou stráží nebo".
 8. V § 10 se odstavec 5 a odstavce 8 a 9 zrušují.
 9. V § 10 odst. 5 se slova "Druhý a další" nahrazují slovem "Další", slova "může být vydán" se nahrazují slovy "se vydá" a slovo "dřívějším" se nahrazuje slovy "dříve vydaným".
 10. V § 10 odstavec 6 zní:
 "(6) Cizinci se vydá rybářský lístek, prokáže-li se
 d) rybářským lístkem, licencí nebo obdobným dokladem, vydaným ve státě, jehož je občanem.".
 11. V § 11 odst. 2 písm. m) a odst. 3 písm. j) se slovo "Oncorhyncus" nahrazuje slovem "Oncorhynchus".
 12. § 12 včetně nadpisu a poznámky pod čarou č. 4 zní:
 (3) Denní doby lovu ryb stanovené v odstavci 1 písm. a), b) a i) a v odstavci 2 písm. a) a b) jsou uvedeny ve středoevropském čase, denní doby lovu ryb stanovené v odstavci 1 písm. c) až h) a v odstavci 2 písm. c) a d) jsou uvedeny v letním čase4).
 4) Zákon č. 54/1946 Sb., o letním čase.".
 13. V § 13 odst. 2 písm. a) bodě 3 se slova "(Barbus meridionalis-petényi)" nahrazují slovy "(Barbus petenyi)".
 14. V § 13 odstavec 3 zní:
 "(3) Od 1. ledna do 15. června jsou v mimopstruhovém rybářském revíru hájeni:
 d) štika obecná (Esox lucius).".
 15. V § 14 odstavec


text:
3 zní:
 "(3) Povolené způsoby lovu, povolené technické prostředky k lovu a způsob jejich užití v rybářském revíru jsou uvedeny v příloze č. 7.".
 16. V § 14 odst. 4 se věta první zrušuje a ve větě třetí se slovo "loďky" nahrazuje slovem "plavidla".
 17. V § 16 odstavec 1 zní:
 "(1) V mimopstruhovém rybářském revíru je povoleným způsobem lovu:
 d) lov čeřínkováním v době od 16. června do 31. prosince.".
 18. V § 16 se odstavce 2 až 4 zrušují.
 Dosavadní odstavce 5 až 7 se označují jako odstavce 2 až 4.
 19. V § 16 odst. 3 se slova "a lipan" zrušují, slova "v odstavci 5" se nahrazují slovy "v odstavci 2" a slova "a lipana nebo jejich kombinaci" se zrušují.
 20. V § 16 odst. 4 větě druhé se slova "v odstavcích 5 a 6" nahrazují slovy "v odstavcích 2 a 3".
 21. V § 17 odst. 1 se v předvětí slova "ryb lososovitých a lipana" zrušují.
 22. V § 17 odst. 1 písmeno c) zní:
 "c) v případě lovu jiných ryb než lososovitých je povoleným způsobem lovu také lov na položenou nebo lov na plavanou, a to pouze na nástrahu rostlinného původu.".
 23. V § 17 se odstavce 2 a 3 a odstavce 5 až 7 zrušují.
 Dosavadní odstavec 4 se označuje jako odstavec 2 a dosavadní odstavce 8 až 10 se označují jako odstavce 3 až 5.
 24. V § 17 odstavec 2 zní:
 "(2) V případě, že je na pstruhovém rybářském revíru ulovena štika, tloušť, okoun, sumec, bolen nebo candát, tato ryba se do pstruhového rybářského revíru nevrací.".
 25. V § 17 odst. 3 se slova "a lipana nebo jejich kombinaci" zrušují.
 26. V § 17 odst. 5 se slova "v odstavcích 8 a 9" nahrazují slovy "v odstavcích 3 a 4".
 27. Za přílohu č. 3 se vkládá nová příloha č. 3a, která zní:
 „Příloha č. 3a k vyhlášce č. 197/2004 Sb.
 Jednu celoroční mimopstruhovou povolenku podle § 7 odst. 3, lze nahradit Jednu celoroční povolenku pstruhovou podle § 7 odst. 3, lze nahradit
 28. Příloha č. 7 zní:
 „Příloha č. 7 k vyhlášce č. 197/2004 Sb.
 2. Vábničky, plavidla, plovoucí nafukovací rybářské pomůcky určené k lovu ryb, echolot, podběrák, čeřínek, vezírek, vyprošťovač háčků, měřítko, stojánky nebo držáky na udice, čihátka, splávky, zátěž, nahazovací prak a další prostředky. Použití těchto prostředků specifikuje uživatel revíru v bližších podmínkách výkonu rybářského práva.“.
 29. V příloze č. 12 se tabulka "Oděvní součásti služebního stejnokroje zaměstnanců orgánů státní správy rybářství" nahrazuje tabulkou, která včetně nadpisu zní:
 „Oděvní součásti služebního stejnokroje zaměstnanců orgánů státní správy rybářství
 Oděvní součásti
 orgánů státní
 rybářství muži ženy
 Povinné Sako, kalhoty, košile zelená s dlouhými rukávy, bundokošile zelená, vázanka zelená, ponožky zelené, polobotky hnědé, tříčtvrteční kabát zelený s vložkou, čepice zimní, klobouk zelený. Sako, sukně, košile zelená s dlouhými rukávy, bundokošile zelená, vázanka zelená, boty hnědé, ponožky zelené, tříčtvrteční kabát zelený s vložkou, čepice zimní, klobouk zelený.
 Přípustné Košile zelená s krátkými rukávy, košile bílá s krátkými nebo dlouhými rukávy, golfky zelené, bunda


text:
zelená, svetr zelený, šála zelená, pláštěnka zelená, kalhoty pracovní, boty pracovní, holínky gumové nebo gumofilcové, podkolenky, služební brašna. Kalhoty, blůza nebo košile zelená s krátkými rukávy, blůza nebo košile bílá s krátkými nebo dlouhými rukávy, golfky zelené, bunda zelená, svetr zelený, šála zelená, pláštěnka zelená, kalhoty pracovní, boty pracovní, holínky gumové nebo gumofilcové, podkolenky, služební brašna.
 Tato vyhláška nabývá účinnosti dnem 1. července 2006, s výjimkou ustanovení čl. I bodů 1, 2, 12, 14, 15, 17 až 26 a 28, které nabývají účinnosti dnem 1. ledna 2007.


text:
Výroční zprávy - Město Roudnice nad Labem
 ÚŘAD Úřední deska Výběrová řízení Důležité dokumenty Odbor tajemníka Výroční zprávy Uzavřené smlouvy Veřejnoprávní smlouvy - přestupková agenda Veřejnoprávní smlouvy - obecní policie Školství, kultura a sport Ekonomický odbor Místní hospodářství Stavební úřad Živnostenský úřad Strategické a projektové řízení Sociální odbor Veřejnoprávní smlouvy – poskytnuté dotace Odbor dopravy Životní prostředí Projekty s podporou EU Strukturální fondy EU NEPŘEHLÉDNĚTE
 Čipování psů Poplatky za odpady Jízdní řád MHD Vyhlášky a nařízení Životní situace, návody SAMOSPRÁVA
 » ÚŘAD » Odbor tajemníka » Výroční zprávy Výroční zprávy Výroční zprávy o poskytování informací podle zákona 106/1999 Sb. o svobodném přístupu k informacím a nařízení vlády č. 364/1999 Sb. ve znění pozdějších úprav. Výroční zpráva podle zákona č. 106/1999 Sb. - rok 2016 (soubor pdf,
 543.5 kB)
 Výroční zpráva podle zákona č. 106/1999 Sb. - rok 2015 (soubor pdf,
 431.9 kB)
 Výroční zpráva za rok 2014 o činnosti města , poskytování info dle ... (soubor pdf,
 486.4 kB)
 Výroční zpráva podle zákona č. 106/1999 Sb. - rok 2013 (soubor pdf,
 384.8 kB)
 Výroční zpráva podle zákona č. 106/1999 Sb. - rok 2012 (soubor pdf,
 60.9 kB)
 Výroční zpráva podle zákona č. 106/1999 Sb. - rok 2011 (soubor pdf,
 416.8 kB)
 Výroční zpráva podle zákona č. 106/1999 Sb. - rok 2010 (soubor pdf,
 289.7 kB)


text:
3As10/2006
 è. j. 3 As 10/2006-64
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátì slo3⁄4eném z pøedsedy JUDr. Jaroslava Vla1ína a soudcù JUDr. Milana Kamlacha a JUDr. Marie Souèkové v právní vìci 3⁄4alobce Ing. J. Ch., zastoupeného Mgr. Ing. Markem Nìmcem, advokátem se sídlem Sedlèany, Nádra3⁄4ní 106, proti 3⁄4alovanému Úøadu prùmyslového vlastnictví, se sídlem Praha 6, Antonína Èermáka 2a, za úèasti S. F. K., zastoupené JUDr. Franti1kem Vyskoèilem, PhD., advokátem se sídlem Praha 1, Petrská 12, o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobce proti usnesení Mìstského soudu v Praze è. j. 11 Ca 275/2004-40, ze dne 13. 10. 2005,
 Usnesení Mìstského soudu v Praze è. j. 11 Ca 275/2004-40, ze dne 13. 10. 2005 s e z r u 1 u j e a vìc s e v r a c í tomuto soudu k dal1ímu øízení.
 Vèas podanou kasaèní stí3⁄4ností napadl 3⁄4alobce (dále té3⁄4 stì3⁄4ovatel ) v záhlaví uvedené usnesení Mìstského soudu v Praze, kterým byla odmítnuta jeho 3⁄4aloba proti rozhodnutí pøedsedy Úøadu prùmyslového vlastnictví è.j. O-60379, ze dne 13. 10. 2004. Tímto rozhodnutím byl zamítnut rozklad stì3⁄4ovatele proti rozhodnutí 3⁄4alovaného (dále té3⁄4 Úøadu ) è.j. O-60379, ze dne 6. 10. 2003 o èásteèném výmazu kombinované ochranné známky è. X ve znìní C. F. K. P. z rejstøíku ochranných známek. Souèasnì 3⁄4alovaný rozhodl, 3⁄4e návrhu na zru1ení uvedené ochranné známky se vyhovuje a tato známka se zru1uje pro XY . Pro ostatní výrobky a slu3⁄4by ve tøídách 9, 16, 21, 41 a 42 se ochranná známka ponechává v platnosti.
 Mìstský soud v Praze 3⁄4alobu podle ust. § 46 odst. 1 písm. a) zákona è. 150/2002 Sb., soudního øádu správního (dále jen s. ø. s. ) odmítl pro neodstranitelný nedostatek podmínek øízení. Dospìl k závìru, 3⁄4e napadené rozhodnutí není správním aktem, jím3⁄4 by 3⁄4alovaný rozhodoval o právech, právem chránìných zájmech èi povinnostech stì3⁄4ovatele. Samotná skuteènost, 3⁄4e stì3⁄4ovatel je oprávnìn domáhat se u správního orgánu vydání rozhodnutí v postavení tøetí osoby, nemá podle soudu automaticky za následek, 3⁄4e tato osoba splòuje soudním øádem správním stanovené podmínky aktivní legitimace k podání správní 3⁄4aloby. Soudní øád správní umo3⁄4òuje podat 3⁄4alobu ve veøejném zájmu jen v pøípadech uvedených v ust. § 66 s. ø. s. O takový pøípad se v1ak v dané vìci nejedná a napadené rozhodnutí 3⁄4alovaného o zamítnutí návrhu na prohlá1ení ochranné známky za neplatnou a èásteèném zru1ení ochranné známky nemá vliv na ji3⁄4 existující subjektivní práva a povinnosti stì3⁄4ovatele a ani tyto nezakládá. Stì3⁄4ovatel proto není podle soudu aktivnì legitimován k podání 3⁄4aloby ve správním soudnictví podle ust. § 65 s. ø. s.
 Podanou kasaèní stí3⁄4ností napadl stì3⁄4ovatel usnesení Mìstského soudu v Praze z dùvodu podle ust. § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s. Je pøesvìdèen, 3⁄4e je aktivnì legitimován k podání 3⁄4aloby, a to jak procesnì, tak i hmotnì-právnì. Právní úprava, podle ní3⁄4 mù3⁄4e jako tøetí osoba podat návrh na zahájení správního øízení, vyjadøuje podle stì3⁄4ovatele skuteènost, 3⁄4e formou tohoto øízení lze hájit subjektivní práva. Existencí jakékoli ochranné známky, zejména jejím nezákonným vznikem, èi vznikem okolností, je3⁄4 mohou vést k jejímu zru1ení èi


text:
výmazu, se mù3⁄4e cítit dotèen ka3⁄4dý, nebo» tyto mù3⁄4e poci»ovat jako omezení svého práva, resp. svobody oznaèovat výrobky a slu3⁄4by jakkoli, pokud tím nezasahuje do práva k ochranné známce jiného. Stì3⁄4ovatel tedy hájí své vlastní soukromé právo na to, aby proti nìmu nepùsobila nezákonná ochranná známka, a nikoli veøejný zájem, jak dovozuje Mìstský soud v Praze. Chybný je proto závìr soudu, 3⁄4e napadeným správním rozhodnutím nebyla zalo3⁄4ena, zmìnìna èi zru1ena stì3⁄4ovatelova práva.
 ®alovaný se ve svém vyjádøení ke kasaèní stí3⁄4nosti ztoto3⁄4nil se závìrem soudu o nedostatku aktivní legitimace stì3⁄4ovatele k podání 3⁄4aloby. V daném konkrétním pøípadì Úøad neøe1il spor mezi navrhovatelem zru1ení ochranné známky na stranì jedné a vlastníkem napadené známky na stranì druhé, nýbr3⁄4 otázku, zda ochranná známka splòuje èi splòovala pøedpoklady stanovené zákonem pro její zápis, pøípadnì zda podmínky zápisné zpùsobilosti do rejstøíku ochranných známek trvají. Stì3⁄4ovatel nakonec v 3⁄4alobì ani netvrdil, 3⁄4e by pøípadné nesprávné správní rozhodnutí zasáhlo do jeho subjektivních práv. ®alovaný proto navrhl, aby Nejvy11í správní soud kasaèní stí3⁄4nost jako nedùvodnou zamítl.
 Nejvy11í správní soud pøezkoumal napadené usnesení v rozsahu uplatnìných stí3⁄4ních bodù a po posouzení vìci dospìl k závìru, 3⁄4e kasaèní stí3⁄4nost je dùvodná. O stí3⁄4ních námitkách uvá3⁄4il takto:
 Aktivní legitimace k podání 3⁄4aloby podle ust. § 65 odst. 1 s. ø. s., pøedpokládá dvì základní skuteènosti. Jednak existenci úkonu, správního orgánu, jím3⁄4 se zakládají, mìní, ru1í nebo závaznì urèují práva nebo povinnosti, jednak tvrzení 3⁄4alobce, podle nìho3⁄4 byl takovým rozhodnutím zkrácen na svých právech. O tom, 3⁄4e rozhodnutí 3⁄4alovaného o zru1ení ochranné známky je rozhodnutím ve smyslu ust. § 65 odst. 1 s. ø. s. nemù3⁄4e být sporu (srov. usnesení zvlá1tního senátu zøízeného zákonem è. 131/2002 Sb., o rozhodování nìkterých kompetenèních sporù, ze dne 6. 1. 2004, è. j. Konf 93/2003-5; publ. pod è. 276/2004 Sb. NSS). Z obsahu 3⁄4aloby pak jednoznaènì vyplývá, 3⁄4e se stì3⁄4ovatel cítí být na svých právech pøedmìtným rozhodnutím dotèen.
 Mìstský soud v Praze tak mohl dospìt buï k závìru, 3⁄4e pøedmìtné správní rozhodnutí je zpùsobilé zasáhnout do právní sféry stì3⁄4ovatele, pak by ov1em musel 3⁄4alobu vìcnì projednat a meritornì o ní rozhodnout. V opaèném pøípadì, tj. dospìl-li by soud k závìru, 3⁄4e stì3⁄4ovatel nemohl být pøedmìtným správním rozhodnutím zkrácen na svých právech, pøicházelo by v úvahu odmítnutí 3⁄4aloby, nikoli v1ak podle ust. § 46 odst. 1 písm. a) s. ø. s. pro nedostatek podmínek øízení, nýbr3⁄4 podle písm. c) tohoto ustanovení, jako návrh podaný osobou k tomu zjevnì neoprávnìnou. Mìstský soud v Praze tedy poprvé pochybil ji3⁄4 pøi posuzování aktivní legitimace stì3⁄4ovatele podle ust. § 65 odst. 1 s. ø. s.
 Za je1tì záva3⁄4nìj1í vadu napadeného usnesení v1ak Nejvy11í správní soud pova3⁄4uje tu skuteènost, 3⁄4e Mìstský soud v Praze zcela opomnìl vypoøádat se s mo3⁄4ností aktivní legitimace stì3⁄4ovatele podle ust. § 65 odst. 2 s. ø. s., tj. jako úèastníka øízení pøed správním orgánem, který není k 3⁄4alobì oprávnìn podle odstavce 1 citovaného ustanovení, tvrdí v1ak, 3⁄4e postupem správního orgánu byl zkrácen na právech, která jemu pøíslu1ejí, takovým zpùsobem, 3⁄4e to mohlo mít za následek nezákonné rozhodnutí. Mìstský


text:
soud v Praze sice v úvodu odùvodnìní napadeného usnesení toto ustanovení cituje, v dal1ím jeho textu (ve vztahu k projednávané vìci) se jím v1ak ji3⁄4 dále vùbec nezabývá. V této souvislosti odkazuje Nejvy11í správní soud na své døívìj1í rozhodnutí ze dne 29. 7. 2004, è. j. 7 A 139/2001-67, publ. pod è. 379/2004 Sb. NSS, jeho3⁄4 procesní aspekt je potenciálnì aplikovatelný i na projednávanou vìc.
 Ze shora uvedených dùvodù dospìl Nejvy11í správní soud k závìru, 3⁄4e zji1tìné vady, jimi3⁄4 Mìstský soud v Praze zatí3⁄4il napadené usnesení, èiní toto nezákonným ve smyslu ust. § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s. a tvrzený stí3⁄4ní dùvod je v daném pøípadì naplnìn. Nejvy11í správní soud proto usnesení Mìstského soudu v Praze dle ust. § 110 odst. 1 s. ø. s. zru1il a vìc vrátil tomuto soudu k dal1ímu øízení. V nìm Mìstský soud v Praze znovu posoudí, zda je stì3⁄4ovatel oprávnìn podat 3⁄4alobu proti pøedmìtnému správnímu rozhodnutí, jak z hlediska ustanovení § 65 odst. 1, tak i z hlediska ust. § 65 odst. 2 s. ø. s., a v pøípadì, 3⁄4e dospìje ke kladnému závìru, o vìci meritornì rozhodne. V novém øízení rozhodne Mìstský soud v Praze rovnì3⁄4 o nákladech øízení o kasaèní stí3⁄4nosti.


text:
Judikát NS 21 Cdo 3268/2016 - Příručka pro personální agendu a odměňování zaměstnanců
 Judikát NS 21 Cdo 3480/2016
 Judikát NS 21 Cdo 3268/2016
 21 Cdo 3268/2016
 ECLI:CZ:NS:2017:21.CDO.3268.2016.1
 Náhrada škody zaměstnancem
 § 172 odst. 1 předpisu č. 65/1965Sb. ve znění do 29.02.2004
 § 172 odst. 3 předpisu č. 65/1965Sb. ve znění do 29.02.2004
 § 179 odst. 1 předpisu č. 65/1965Sb. ve znění do 29.02.2004
 § 179 odst. 3 předpisu č. 65/1965Sb. ve znění do 29.02.2004
 IV. ÚS 3535/17
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jiřího Doležílka a soudců JUDr. Zdeňka Novotného a JUDr. Pavla Malého v právní věci žalobce Šmeral Brno a. s. se sídlem v Brně, Křenová č. 261/65c, IČO 46346139, zastoupeného JUDr. Evou Novákovou, advokátkou se sídlem v Brně, Křenová č. 135/65, proti žalovanému A. N., zastoupenému Mgr. Davidem Zahumenským, advokátem se sídlem v Brně, Burešova č. 615/6, o 52.875 Kč s příslušenstvím, vedené u Městského soudu v Brně pod sp. zn. 49 C 198/2004, o dovolání žalovaného proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 17. února 2015, č. j. 15 Co 336/2014-334, takto:
 I. Rozsudek krajského soudu se ve výroku II mění tak, že rozsudek Městského soudu v Brně ze dne 26. září 2013, č. j. 49 C 198/2004-268, doplněný rozsudkem Městského soudu v Brně ze dne 5. srpna 2014, č. j. 49 C 198/2004-303, se v části výroku, kterou byla zamítnuta žaloba co do 38 756,22 Kč s úroky z prodlení za dobu od 29. 7. 2005 do zaplacení, a ve výrocích o náhradě nákladů řízení potvrzuje; v dalším se dovolání žalovaného odmítá.
 III. Žalobce je povinen zaplatit žalovanému na náhradě nákladů dovolacího řízení 9 379 Kč do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku k rukám Mgr. Davida Zahumenského, advokáta se sídlem v Brně, Burešova č. 615/6.
 Žalobce se žalobou podanou u Městského soudu v Brně dne 4. 10. 2004 domáhal, aby byla žalovanému uložena povinnost zaplatit žalobci 52 875 Kč. Žalobu odůvodnil tím, že žalovaný u něj pracoval na základě pracovní smlouvy od 1. 10. 2003 do 6. 8. 2004 jako dělník-horizontkář na středisku č. 308. Dne 12. 2. 2004 žalovaný v odpolední směně obráběl dílec na horizontce WHN 13, přičemž pro další práci bylo nutné tento dílec, který byl pevně upnut na otočném stole a tento stůl přesahoval, otočit o 90°. Při otáčení stolu však žalovaný nedostatečně odhadl vzdálenost otočného stolu a stojanu horizontky, která byla od stolu vzdálena necelého půl metru, a dílcem narazil do stojanu horizontky. Tímto nárazem vznikla na stroji škoda, když došlo k povrchovému poškození dílce a stojanu horizontky, otáčecího stolu a mechaniky potřebné k otáčení stolu, na jehož opravu žalobce vynaložil celkem 96 662 Kč (16 226 Kč na materiál a 80 436 Kč na „výkony“). Protože žalovaný způsobil uvedenou škodu svým nedbalostním jednáním při plnění pracovního úkolu, je povinen ji žalobci nahradit, a to „dle § 179 odst. 2 zákoníku práce do výše částky rovnající se čtyřapůlnásobku jeho průměrného měsíčního výdělku“, který „činil za rozhodné období 11 750 Kč“.
 Městský soud v


text:
Brně rozsudkem ze dne 27. 10. 2005, č.j. 49 C 198/2004-36, žalobě vyhověl a rozhodl, že žalovaný je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů řízení 14 565 Kč k rukám advokátky JUDr. Evy Novákové a že žalobce je povinen „doplatit soudní poplatek ve výši 5 Kč na účet Městského soudu v Brně“. Soud prvního stupně po zjištění, že se žalovaný přes výzvu soudu podle ustanovení § 114b občanského soudního řádu, která mu byla doručena společně se žalobou dne 25. 7. 2005, „v dané měsíční lhůtě k žalobě nevyjádřil“, a tudíž podle ustanovení § 114b odst. 5 občanského soudního řádu se má za to, že nárok, který je proti němu žalobou uplatňován, uznává, rozhodl ve věci rozsudkem pro uznání (§ 153a odst. 3 občanského soudního řádu).
 K odvolání žalovaného Krajský soud v Brně usnesením ze dne 24. 7. 2006, č. j. 15 Co 271/2006-51, rozsudek soudu prvního stupně (vyjma nenapadeného výroku o soudním poplatku) zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení. Odvolací soud vytkl soudu prvního stupně, že jeho rozsudek pro uznání je pro nedostatky odůvodnění nepřezkoumatelný, a dále že přehlédl, že žalovaný podal ve věci vyjádření, z něhož vyplývá, že uplatněný nárok neuznává a jaké skutečnosti proti němu namítá, které „je třeba považovat za včasné“, neboť bylo soudu prvního stupně doručeno ve stanovené lhůtě, a to přesto, že na něm byla omylem „žalobce“ uvedena nesprávná spisová značka.
 Městský soud v Brně nato rozsudkem ze dne 29. 5. 2008, č. j. 49 C 198/2004-112, žalobě opět vyhověl a rozhodl, že žalovaný je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů řízení 38 705 Kč k rukám advokátky JUDr. Evy Novákové a že žalobce je povinen „doplatit soudní poplatek ve výši 5 Kč“. Na základě provedeného dokazování dospěl soud prvního stupně k závěru, že žalovaný „chybným pracovním postupem“ (tím, že stojan horizontky WHN neposunul do patřičné vzdálenosti od obráběcího stolu tak, aby „lišta, kterou obráběl, mohla kolem stojanu volně projít“) způsobil svým zaviněním žalobci škodu, spočívající ve vynaložených nákladech na opravu poškozeného stoje ve výši 96 662 Kč. Žalovaný proto odpovídá za vzniklou škodu ve smyslu ustanovení § 172 odst. 1 zákoníku práce (vzhledem k nedbalostní formě zavinění) do výše 4,5 násobku jeho průměrného měsíčního výdělku před porušením povinnosti, kterým způsobil škodu (§ 179 odst. 2 zákoníku práce).
 K odvolání žalovaného Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 23. 2. 2010, č. j. 15 Co 508/2008-138, rozsudek soudu prvního stupně v napadeném výroku o věci samé změnil tak, že žalobu zamítl, a rozhodl, že žalobce je povinen zaplatit žalovanému na náhradě nákladů řízení před soudy obou stupňů 2 120 Kč. Odvolací soud dospěl k závěru, že žalovaný se nemohl dopustit zaviněného porušení povinnosti při plnění pracovních úkolů, pokud „řádným a prokazatelným“ způsobem nebyl seznámen s návodem k obsluze poškozeného stroje. Za situace, kdy žalobce v řízení „netvrdil, ani neprokazoval, že by žalovaný byl s tímto návodem řádně seznámen, tvrdil pouze, že jej měl k dispozici“, nebyla podle názoru odvolacího soudu „splněna základní podmínka vzniku odpovědnosti zaměstnance za vznik škody“ a uplatněný


text:
nárok proto nemůže být opodstatněný.
 Nejvyšší soud České republiky k dovolání žalobce rozsudkem ze dne 2. 2. 2012, č. j. 21 Cdo 4135/2010-161, rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení. Shledal, že pro závěr o zaviněném porušení povinnosti při plnění pracovních úkolů ze strany žalovaného není významné, zda byl žalovaný „důkladně“ a „prokazatelně“ seznámen s návodem k obsluze poškozeného stroje. Podstatné z tohoto hlediska je, že žalovaný byl seznámen - a to bez ohledu na to, jakým způsobem - s konkrétním pravidlem (o umístění stojanu do dostatečné vzdálenosti od pracovního stolu podle délky obráběného dílce) vztahujícím se k práci, kterou vykonával podle pracovní smlouvy, jehož porušení bylo příčinou vzniku škody (poškození obráběcího stoje). Protože vzhledem ke své kvalifikaci a zkušenostem si žalovaný současně musel být vědom, že tímto porušením může způsobit žalobci škodu, je dán rovněž subjektivní vztah žalovaného k tomuto závadnému jednání, které tak lze hodnotit jako zaviněné (ve formě nedbalosti). Dovolací soud uzavřel, že za tohoto stavu je odůvodněn závěr, že k poškození obráběcího stroje došlo v příčinné souvislosti se zaviněným porušením pracovních povinností ze strany žalovaného, který proto odpovídá žalobci za vzniklou škodu podle ustanovení § 172 odst. 1 zákoníku práce.
 Krajský soud v Brně následně usnesením ze dne 19. 6. 2012, č. j. 15 Co 508/2008-171, rozsudek Městského soudu v Brně ze dne 29. 5. 2008 č. j. 49 C 198/2004-112 ve výroku o věci samé a ve výrocích o nákladech řízení zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení. Vzhledem k tomu, že účastníci před odvolacím soudem neučinili „shodná tvrzení o rozhodných skutkových poznatcích nutných pro zjištění výše škody“, shledal, že rozsudek soudu prvního stupně (vycházející z mylného předpokladu, že žalovaný výši škody nezpochybňoval) není přezkoumatelný.
 Městský soud v Brně rozsudkem ze dne 26. 9. 2013 č. j. 49 C 198/2004-268 doplněným rozsudkem ze dne 5. 8. 2014, č. j. 49 C 198/2004-303, žalobě vyhověl v částce 14 118,78 Kč s úroky z prodlení od 29. 7. 2005 do zaplacení ve výši a za doby, jež specifikoval, a co do 38 756,22 Kč s úroky z prodlení od 26. 7. 2005 do zaplacení a úroků z prodlení z částky 14 118,78 Kč za dobu od 26. 7. 2005 do 28. 7. 2005 žalobu zamítl; současně rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení a že žalovaný je povinen zaplatit státu na náhradě nákladů řízení 5 500 Kč. Soud prvního stupně vyšel ze závazného právního názoru dovolacího soudu, podle kterého k poškození obráběcího stroje došlo v příčinné souvislosti se zaviněným porušením pracovních povinností ze strany žalovaného, jenž proto odpovídá žalobci za vzniklou škodu podle ustanovení § 172 odst. 1 zákoníku práce. Vzhledem k procesní obraně žalovaného se zabýval tím, zda je dána příčinná souvislost mezi „tímto porušením a škodným následkem“. Na základě znaleckého posudku z oboru strojírenství vzal za prokázané, že poškození náhonového mechanismu otáčení stolu nastalo v důsledku nárazu obrobku do stojanu, nikoliv v důsledku jeho běžného opotřebení (jak tvrdil žalovaný). Soud prvního stupně nepovažoval za


text:
významné, že žalobce porušil povinnost zaměstnavatele podle § 185 odst. 2 zákoníku práce, jestliže „vznik škody“ s žalovaným „neprojednal ve lhůtě jednoho měsíce od škodné události“; jedná se jen o pořádkovou povinnost, jejíž nesplnění nemůže být „liberačním ani moderačním důvodem ve věci náhrady škody“. Vzhledem k tomu, že škoda byla způsobena z nedbalosti, vyšel z toho, že rozsah náhrady škody je „limitován ustanovením § 179 odst. 2 zákoníku práce“; na základě výpočtu žalovaného vycházel z průměrného výdělku ve výši 11 750 Kč. Soud prvního stupně vzal za prokázané, že žalobci vznikla škoda pořízením nových součástek stroje ve výši 14 118,78 Kč (přihlédl při tom k tomu, že podle znaleckého posudku nemohla být posuzovanou škodní událostí poškozena ložiska „specifikovaná v tabulce 3 znaleckého posudku“). V příčinné souvislosti s porušením pracovních povinností žalovaným však neshledal mzdové náklady, které žalobce vynaložil na své zaměstnance střediska údržby, kteří na opravě stroje poškozeného žalovaným pracovali; dospěl k závěru, že tyto náklady by žalobci vznikly, i kdyby škodní událost nenastala, neboť zaměstnanci stroj opravovali „v rámci pracovní doby“, žalobce netvrdil, že by „s nimi např. pracovní poměr uzavřel jen za účelem opravy stroje, netvrdil např. přesčasové hodiny, které by jinak odpracovány nebyly, případně mimořádné odměny apod.“
 K odvolání obou účastníků Krajský soud v Brně rozsudkem ze dne 17. 2. 2015, č. j. 15 Co 336/2014-334, změnil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o zamítnutí žaloby o 38 756,22 Kč s úroky z prodlení tak, že uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobci 38 756,22 Kč s úroky z prodlení od 29. 7. 2005 do zaplacení ve výši a za doby, jež specifikoval (výrok II), a ve zbývající části výroků o věci samé, jakož i ve výroku o nákladech řízení státu rozsudek soudu prvního stupně potvrdil (výroky I, III a IV); současně rozhodl, že žalovaný je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů řízení před soudy „všech stupňů“ 123 603,70 Kč k rukám advokátky JUDr. Evy Novákové (výrok V). Odvolací soud dospěl k závěru, že „rovněž nárok žalobce ohledně nákladů na mzdy zaměstnanců střediska údržby, kteří se podíleli v období od února do dubna 2004 na opravě stroje poškozeného žalovaným, jsou v příčinné souvislosti s porušením právní povinnosti žalovaného“. V tomto směru se zcela ztotožnil s argumentací žalobce, podle které „jeho zaměstnanci by v době, kdy opravovali stroj poškozený žalovaným, mohli pro žalobce vykonávat jinou práci a tvořit jiné hodnoty“. Skutečná škoda proto podle odvolacího soudu zahrnuje i tyto „mzdové nároky“ uplatněné žalobcem. Výši těchto nákladů – poté, co od původní výše požadované žalobcem (80 436 Kč) odečetl mzdové náklady spojené s montáží a demontáží ložisek, které “znalec z opravy vyloučil“ (6 576,73 Kč) – vyčíslil částkou 73 859,27 Kč; dospěl k závěru, že při opravě stroje servisní organizací by výsledná cena byla obdobná (servisní pracovníci by na opravu sice vynaložili menší počet hodin, ale v cca pětkrát vyšší hodinové sazbě). Celková výše škody (s připočtením částky 14 118,78 Kč za vyměněné součástky) tedy byla odvolacím soudem vyčíslena částkou 87 978,05 Kč. Po zohlednění limitu podle § 179 odst. 2


text:
zákoníku práce a zjištěného průměrného měsíčního výdělku žalovaného za rozhodné kalendářní čtvrtletí ve výši 11 750 Kč proto odvolací soud shledal žalobu o 52 875 Kč včetně úroku z prodlení za dobu od 29. 7. 2005 do zaplacení důvodnou.
 Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, směřující (podle svého obsahu) proti výrokům, jimiž bylo žalobě (v potvrzující a měnící části rozsudku odvolacího soudu) vyhověno. Napadené rozhodnutí podle dovolatele závisí na vyřešení otázky hmotného práva, při jejímž řešení se dovolací soud odchýlil od ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu a která se týká výše vzniklé škody, jejíž vyčíslení se v posuzovaném případě odvíjí od vyřešení otázky, zda náklady poškozeného zaměstnavatele na mzdy zaměstnanců, kteří pracovali na opravě poškozeného stroje, představují škodu, která tomuto zaměstnavateli vznikla. S odvoláním na závěry obsažené v rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 14. 8. 2008 sp. zn. 25 Cdo 3184/2007 dovodil, že „omezením či vyloučením z užívání zaměstnance (lidského kapitálu, výrobního prostředku) jeho zaměstnavateli bez dalšího škoda nevzniká; škoda mu vznikne teprve tehdy, jestliže se jeho majetek vlivem takového omezení zmenší, resp. nezvětší tam, kde to lze očekávat. Škoda však zaměstnavateli nevznikne, pokud omezení v užívání zaměstnance (lidského kapitálu, výrobního prostředku) strpí, aniž by si obstaral k užívání věc náhradní“. Zaměstnavatel měl tudíž podle dovolatele prokázat ušlý zisk nebo jiné náklady, které mu vznikly v důsledku toho, že zaměstnanci střediska údržby opravovali poškozený stroj; jak však uvedl „prvoinstanční“ soud „...žalobce netvrdil, že by s nimi např. pracovní poměr uzavřel jen za účelem opravy stroje, netvrdil např. přesčasové hodiny, které by jinak odpracovány nebyly, případně mimořádné odměny apod.“ Z uvedeného podle dovolatele plyne, že zaměstnavateli nevznikly jiné náklady ani nepřišel o žádný zisk. Pokud žalobce jen obecně tvrdil, že „zaměstnanci střediska údržby mohli v době, kdy opravovali stroj poškozený žalovaným, vykonávat jinou práci a tvořit jiné hodnoty“, toto své tvrzení „nijak blíže neupřesnil, ani nijak neprokázal“. Soudy se podle dovolatele ani řádně nevypořádaly s tím, že žalobce „danou situaci“ s ním řešil až podáním žaloby po skončení pracovního poměru. Dovolatel v této souvislosti namítal porušení ustanovení § 185 zákoníku práce, které stanoví lhůtu jednoho měsíce, v níž je zaměstnavatel povinen se zaměstnancem projednat výši požadované náhrady škody. I když se jedná jen o lhůtu pořádkovou, byla mu postupem žalobce „odebrána“ možnost, aby škodná událost byla bezprostředně poté, co k ní došlo, objektivně a kvalifikovaně prošetřena. Závěrem dovolatel poukázal na to, že práce na stroji vykonával na pokyn zaměstnavatele daný přes předchozí upozornění, že na stroji je závada, a že Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 2. 2. 2012 sp. zn. 21 Cdo 4135/2010 dospěl k závěru o zaviněném porušení povinnosti dovolatele na základě „přesvědčení“, že byl vyučen v oboru frézař, přestože dovolatel je vyučen v oboru soustružník. Žalovaný navrhl, aby dovolací soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení.
 Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a občanského soudního řádu) po zjištění, že dovolání proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu bylo podáno oprávněnou osobou (účastníkem řízení) ve lhůtě uvedené v § 240 odst. 1


text:
občanského soudního řádu a že věc je třeba i v současné době - vzhledem k tomu, že řízení v projednávané věci bylo zahájeno v době před 1. 1. 2014 - posoudit (srov. čl. II bod 2 zákona č. 293/2013 Sb.) podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, účinném do 31. 12. 2013 (dále jen „o. s. ř.“), se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání.
 V části, ve které směřuje proti výroku rozsudku odvolacího soudu, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o povinnosti žalovaného zaplatit žalobci 14 118,78 Kč s příslušenstvím z důvodu náhrady škody spočívající v nákladech na pořízení nových součástek stroje, neobsahuje dovolání údaje o tom, v čem dovolatel spatřuje splnění předpokladů přípustnosti dovolání (§ 241a odst. 2 o. s. ř.), a v dovolacím řízení proto nelze ve vztahu k tomuto výroku rozsudku odvolacího soudu pokračovat (srov. též právní názor vyslovený v usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 9. 2013 sp. zn. 29 Cdo 2394/2013, které bylo uveřejněno pod č. 4 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2014, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 8. 2013 sp. zn. 29 Cdo 2488/2013, popř. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. 8. 2013 sp. zn. 29 NSČR 55/2013, které bylo uveřejněno pod č. 116 v časopise Soudní judikatura, roč. 2014). Nejvyšší soud České republiky proto dovolání žalovaného v této části podle ustanovení § 243c odst. 1 věty první o. s. ř. odmítl.
 Právní otázka, jaké důsledky na uplatněný nárok zaměstnavatele na náhradu škody má porušení povinnosti zaměstnavatele projednat se zaměstnancem výši požadované náhrady škody ve lhůtě jednoho měsíce podle ustanovení § 185 odst. 2 zákoníku práce, byla soudy vyřešena v souladu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. 8. 2009 sp. zn. 21 Cdo 3207/2008, popř. Závěry k výkladu některých ustanovení zákoníku práce, uveřejněné ve Sborníku Nejvyššího soudu o občanském soudním řízení v některých věcech pracovněprávních, občanskoprávních a rodinněprávních III, SEVT Praha 1980, str. 79-81, podle kterých má uvedená povinnost jen pořádkovou povahu a není podmínkou pro další uplatňování nároku na náhradu škody) a protože není důvod, aby byla posouzena jinak, nemůže založit přípustnost dovolání proti rozsudku odvolacího soudu podle ustanovení § 237 o. s. ř. Namítá-li dovolatel, že práce na stroji vykonával na pokyn zaměstnavatele daný přes předchozí upozornění, že na stroji je závada, a že soudy při svých závěrech vycházely z „přesvědčení“, že dovolatel byl vyučen v oboru frézař, ač ve skutečnosti je vyučen v oboru soustružník, napadá skutková zjištění soudů a uplatňuje tak jiný dovolací důvod, než který je uveden v ustanovení § 241a odst. 1 o. s. ř. Ani takové námitky přípustnost dovolání - jak vyplývá z ustanovení § 237 a § 241a odst. 1 o. s. ř. – založit nemohou.
 Z hlediska skutkového stavu bylo v posuzované věci - mimo jiné - zjištěno (správnost skutkových zjištění soudů přezkumu dovolacího soudu – jak vyplývá z ustanovení § 241a odst. 1 a § 242 odst. 3 věty první o. s. ř. - nepodléhá), že žalovaný


text:
pracoval u žalobce na základě pracovní smlouvy od 1. 10. 2003 do 6. 8. 2004 jako „horizontkář“ (frézař) na středisku č. 308. Dne 12. 2. 2004 žalovaný obráběl na obráběcím stroji - horizontce (vodorovné vyvrtávačce) typu WHN 13 lištu o délce asi 2 metry, která byla upnuta na otáčecím pracovním stole a přes tento stůl viditelně přesahovala. Pro další práci bylo nutné lištu otočit o 90°, aniž by při tom zavadila o stojan horizontky, který stál naproti pracovnímu stolu a který bylo možno posunout tak, aby vzdálenost byla dostatečná. Žalovaný však vzdálenost neodhadl, stojan odsunul nedostatečně a přečnívající lišta při otáčení do stojanu narazila a poškodila obráběcí stroj. Na opravě stroje v měsících únor až duben 2004 pracovali zaměstnanci střediska TOV (technická obsluha výroby), středisko 308, kteří byli odměňováni mzdou. V souvislosti s opravou poškození stroje, která byla způsobena jednáním žalovaného, vynaložil žalobce na pořízení nových součástek 14 118,78 Kč a na mzdy svých zaměstnanců, kteří pracovali na opravě stroje, 73 859,27 Kč.
 Za tohoto skutkového stavu bylo pro rozhodnutí soudů v projednávané věci (mimo jiné) významné vyřešení otázky hmotného práva, zda, popř. za jakých okolností lze za škodu, která zaměstnavateli vznikla v příčinné souvislosti se zaviněným porušením pracovních povinností zaměstnancem, považovat náklady vynaložené na mzdu zaměstnanců poškozeného zaměstnavatele, kteří na odstranění následků způsobených škodní událostí (opravě poškozeného stroje nebo zařízení) pracovali. Vzhledem k tomu, že tato otázka hmotného práva předestřená dovolatelem dosud nebyla v rozhodovací činnosti dovolacího soudu ve všech souvislostech vyřešena a že její posouzení bylo v projednávané věci pro rozhodnutí soudů významné (určující), dospěl Nejvyšší soud k závěru, že dovolání žalovaného proti výroku rozsudku odvolacího soudu, jímž bylo rozhodnuto o uplatněném nároku na náhradu škody spočívající ve vynaložených nákladech na mzdu zaměstnanců poškozeného zaměstnavatele (žalobce), je podle § 237 o. s. ř. přípustné.
 Po přezkoumání uvedeného výroku rozsudku odvolacího soudu ve smyslu ustanovení § 242 o. s. ř., které provedl bez jednání (§ 243a odst. 1 věta první o. s. ř.), Nejvyšší soud České republiky dospěl k závěru, že dovolání žalovaného je opodstatněné.
 Projednávanou věc je třeba i v současné době posuzovat - vzhledem k tomu, že k události, od níž žalobce odvíjí vznik škody, došlo dne 12. 2. 2004 - podle zákona č. 65/1965 Sb., zákoníku práce, ve znění účinném do 29. 2. 2004, tj. přede dnem, než nabyl účinnosti zákon č. 46/2004 Sb., kterým se mění zákon č. 65/1965 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 312/2002 Sb., o úřednících územních samosprávných celků a o změně některých zákonů (srov. § 364 odst. 2 zákona č. 262/2006 Sb., zákoníku práce) - dále jen „zák. práce“.
 Podle ustanovení § 172 odst. 1 zák. práce zaměstnanec odpovídá zaměstnavateli za škodu, kterou mu způsobil zaviněným porušením povinností při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním. Zaměstnavatel je povinen prokázat zaměstnancovo zavinění s výjimkou případů uvedených v § 176 a 178 zák. práce (srov. § 172 odst. 3 zák. práce).
 Podle ustanovení § 179 odst. 1 zák. práce zaměstnanec, který odpovídá za škodu podle §