text:
obcíchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 500/2004 Sb. o správním řízeníExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 301/2000 Sb. o matrikáchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 vyhl. č. 207/2001 Sb. k provedení zákona o matrikáchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 326/2000 Sb. o způsobu označování ulic a ostatních veřejných prostranstvíExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 13/1997 Sb. o pozemních komunikacíchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 133/2000 Sb. o evidenci obyvatel a rodných číslech zák. č. 133/1985 Sb. o požární ochraněExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 561/2004 Sb. - školský zákonExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 565/1990 Sb. o místních poplatcíchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 218/2000 Sb. o rozpočtových pravidlechExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 455/1991 Sb. o živnostenském podnikáníExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 563/1991 Sb. o účetnictvíExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 114/1992 Sb. o ochraně přírody a krajinyExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 143/1992 Sb. o platu a odměně za pracovní pohotovost v rozpočtových a některých dalších organizacích a orgánechExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 37/2003 Sb. o odměnách za výkon funkce členům zastupitelstevExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 101/2000 Sb. o ochraně osobních údajůExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 338/1992 Sb. o dani z nemovitostíExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 634/2004 Sb. o správních poplatcíchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 21/2006 Sb. o ověřováníExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 137/2006 Sb. o veřejných zakázkáchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 vyhl. č. 231/1996 Sb., kterou se stanoví paušální částka nákladů řízení o přestupcíchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 412/2005 Sb. o ochraně utajovaných skutečnostíExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 185/2001 Sb. o odpadechExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. 513/1991 Sb. – Obchodní zákoníkExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 106/1999 Sb. o svobodném přístupu k informacímExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 vyhl. č. 442/2006 Sb. prováděcí vyhláška k zákonu o svobodném přístupu k informacím, kterou se stanoví struktura informací zveřejňovaných o povinném subjektuExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 vl. nař. č. 364/1999 Sb. o součinnosti orgánů státní správy s obcemiExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 365/2000 Sb. o informačních systémech veřejné správyExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 227/2000 Sb. o elektronickém podpisuExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 zák. č. 194/2009 Sb,.o datových schránkáchExterní odkazExterní odkazExterní odkaz
 - 1ks kopie formátu A4
 - 1ks kopie formátu A4 oboustraně
 - 1ks kopie CD
 250,-Kč /hod.
 Sazebník úhrad za poskytování informací byl stanoven na základě usnesení č.9 ze zasedání zastupitelstva č.7-11-17 ze dne 27.11.2017.
 Rejstříky pracoviště CZECH POINT (PDF 123 kB)
 Informační systém Obecního úřadu je vybudován na platformě operačního systému MS Windows. Uživatelské stanice jsou vybaveny operačním systémem MS Windows XP a kancelářským systémem MS Office 2008.
 petrotrovice
 Obecní úřad nevytváří žádné číselníky dle §5 odst. f) zákona číslo 365/2000 Sb., o informačních systémech veřejné správy, v platném znění.
 Řád veřejného pohřebiště Vrbová Lhota
 Vrbová Lhota z ptačí perspekivy - ozvučené video
 Termíny vyvážení popelnic v roce 2019 + Prohlášení poplatníka
 tel./fax: 321785306
 e-mail: ou@vrbova-lhota.cz
 4.2., 8.4., 24.6., 9.9., 9.12. vždy od 18:00 hodin
 Čas poslední aktualizace: 08.05.2019 v 11:42 Oficiální stránky © 2014 webdesign: Origine


text:
U S N E S E N Í. t a k t o : Žádný z účastníků n e m á právo na náhradu nákladů řízení. - PDF
 Download "U S N E S E N Í. t a k t o : Žádný z účastníků n e m á právo na náhradu nákladů řízení."
 1 č. j. 4 Ao 1/ U S N E S E N Í Nejvyšší správní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně JUDr. Dagmar Nygrínové a soudců JUDr. Marie Turkové a JUDr. Petra Průchy v právní věci navrhovatele: N. s., o. s.,, proti odpůrci: Magistrát města Brna, se sídlem Brno, Kounicova 67, o návrhu na zrušení opatření obecné povahy Úprava směrné části územního plánu města B. v k. ú. I., lokalita východně od ulice Č., ze dne , zn. OÚPR/V 436/05/Jaš, sp. zn. S 19/05, t a k t o : I. Návrh s e o d m í t á. II. Žádný z účastníků n e m á právo na náhradu nákladů řízení. O d ů v o d n ě n í : Navrhovatel podal dne Nejvyššímu správnímu soudu shora uvedený návrh na zrušení opatření obecné povahy. Uvedl v něm, že je místně příslušnou organizační jednotkou občanského sdružení, které je dle stanov dobrovolnou, nevládní, neziskovou organizací, v níž se sdružili občané k aktivní činnosti na ochranu přírody a lidských práv, přičemž jedním ze základních cílů je chránit přírodu a krajinu. Jako takové se N. na základě čl. 2 odst. 5 Aarhuské úmluvy pokládá za tzv. dotčenou veřejnost a cítí se býti zkráceno na svých právech opatřením vydaným odpůrcem, neboť to umožnilo umístění prodejny s výrazně větší prodejní plochou a tedy i významně větším vlivem na životní prostředí (vyšší dopravní intenzita, znečištění ovzduší), přírodu (kácení zeleně) a krajinu (umístění velké stavby do blízkosti drobné vesnické zástavby). Podrobnosti záměru, které dokládají očekávaný vliv na životní prostředí, lze najít na webových stránkách. Vzhledem k tomu se navrhovatel domnívá, že splňuje kritéria oprávněné osoby podle ust. 101a odst. 1 zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní (dále jen s. ř. s. ). Navrhovatel uvedl, že odpůrce oznámil dne pod zn. S 19/05, změnu vzájemných hranic návrhových ploch v Územním plánu města B. v lokalitě východně od ulice Č. v k.ú. I. Změna byla provedena na základě urbanistické studie I. - lokalita východně od ulice Č. Změna byla jistě provedena v souladu s vyhláškou o územním plánu města B. ale při vytváření uvedené urbanistické studie došlo k porušení zákona. Zhotovení studie zadala soukromá firma (investor záměru H. m. B. I. ), nikoli odpůrce. Tím bylo porušeno ust. 13 zákona č. 50/1976 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon), protože
 2 č. j. 4 Ao 1/ odpůrce nesplnil funkci pořizovatele. Dále bylo porušeno ust. 4 vyhlášky č. 135/2001 Sb., o územně plánovacích podkladech a územně plánovací dokumentaci, protože nebyl stanoven obsah a rozsah v zadání urbanistické studie. V této souvislosti neobstojí ani to, že v podtitulu urbanistické studie bylo uvedeno, že je brána jako dodatek k

type: other


text:
regulačnímu plánu městské části B. I. Žádný takový platný regulační plán podle příslušných předpisů není pro městskou část platný. Navrhovatel dále tvrdí, že došlo také k pochybení při provedení změny vzájemného uspořádání funkčních ploch. To bylo provedeno pouze na základě urbanistické studie a podle názoru navrhovatele byla porušena tehdy platná obecně závazná vyhláška č. 1/2005, kterou se mění obecně závazná vyhláška Statutárního města Brna č. 2/2004 o závazných částech územního plánu města B., která v čl. 4, bod 4.3 uvádí, že vzájemné hranice návrhových ploch jednotlivých funkcí nejsou vymezeny závazně a je možno je upravovat (při zachování druhové skladby funkcí) na základě schválené navazující územně plánovací dokumentace nebo schváleného souborného stanoviska potvrzujícího řešení navržené v 1. etapě této dokumentace (konceptu nebo urbanistické studie). Urbanistickou studii nelze považovat za schválené souborné stanovisko ani za územně-plánovací podklad, protože druhy územně plánovací dokumentace jsou určeny taxativně ve stavebním zákoně. Navíc v tomto případě nelze použít ust. 9.3., které odkazuje na již v té době neexistující typ územně plánovací dokumentace (územní plán zóny). Navrhovatel se tedy domnívá, že odpůrce pochybil, když provedl změnu územního plánu v jeho směrné části na základě uvedené urbanistické studie a pochybil i při způsobu jeho provedení. Toto pochybení vedlo k tomu, že byla v lokalitě rozhodnutím stavebního úřadu B. I. umístěna stavba H. m. B. I. a následně toto rozhodnutí potvrzeno odpůrcem. Pokud by odpůrce nepochybil, nemohlo by dojít k umístění stavby. Postup odpůrce tedy měl výrazný vliv na porušení práv navrhovatele. Navíc od tohoto chybného jednání se odvíjejí další pochybení, která nejsou předmětem tohoto návrhu, neboť nevedla k vydání opatření obecné povahy (umístěna byla stavba přesahující i limit m2, umožněný urbanistickou studií, a to v rozporu s vyhláškou zastupitelstva města B. č. 10/1994 o zeleni v městě B.), ale k vydání územního rozhodnutí, které bylo napadeno správní žalobou u Krajského soudu v Brně. Navrhovatel tedy navrhuje, aby Nejvyšší správní soud opatření obecné povahy Úprava směrné části územního plánu města B. v k.ú. I., lokalita východně od ulice Č. zrušil. Odpůrce ve vyjádření popírá důvodnost návrhu. Uvádí, že v ust. 13 stavebního zákona je stanoveno, co všechno může obec pořizovat mimo jiné i územně plánovací podklady, mezi které patří urbanistická studie ( 3 odst. 2 stavebního zákona). V žádném právním předpisu není stanoveno, že by urbanistickou studii mohl pořizovat pouze orgán územního plánování; naopak z ust. 3 odst. 1 stavebního zákona a z 3 odst. 4 vyhlášky č. 132/1998 Sb. lze vyvodit, že urbanistickou studii může pořizovat každý navrhovatel územního rozhodnutí.v ust. 4 odst. 2 vyhlášky č. 135/2001 Sb. je konstatováno, že obsah a rozsah urbanistické studie se stanovuje v jejím zadání, nic se však neříká o formální podobě ani o autorství tohoto zadání, na rozdíl od dříve platné vyhlášky č. 84/1976 Sb. ve znění pozdějších předpisů, kde bylo v ust. 2 odst. 2 jednoznačně stanoveno, že toto zadání sestavuje, popřípadě odsouhlasuje orgán územního plánování nebo stavební úřad. Odpůrce je tedy toho názoru, že urbanistickou studii může pořídit
 3 č. j. 4 Ao 1/ kdokoliv a že využití této


text: studie pro veřejnoprávní projednání a následnou úpravu směrné části územního plánu města B. není v rozporu s žádným právním předpisem. K námitce navrhovatele, že bylo porušeno ust. čl. 4 odst a čl. 9 odst obecně závazné vyhlášky statutárního města B. č. 2/2004 ve znění obecně závazné vyhlášky č. 1/2005, odpůrce uvádí, že je třeba použít výklad pojmů uvedený na 1. a 2. straně Přílohy č. 1 uvedené vyhlášky, podle něhož se pod pojmem územně plánovací dokumentace zóny rozumí dokumentace zpodrobňující řešení ÚPmB, pořizovaná do ve formě územního plánu zóny nebo územního projektu zóny a od ve formě regulačního plánu nebo územního plánu vymezené části obce (ve smyslu novely stavebního zákona č. 83/1998 Sb. a vyhlášky č. 135/2001 Sb.). Odpůrce se tedy domnívá, že nepochybil a provedl změnu územního plánu v souladu s příslušnými právními předpisy. Čtvrtý senát Nejvyššího správního soudu dospěl při předběžném posouzení věci vedené u téhož soudu pod sp. zn. 4 Ao 2/2007, v níž byl projednáván návrh navrhovatelky P. Š. T., bytem B., A. 31, proti témuž odpůrci jako v posuzované věci, na zrušení téhož opatření odpůrce, k závěru, že nesouhlasí s názorem vysloveným jiným senátem zdejšího soudu, že úprava směrné části územního plánu je opatřením obecné povahy. Uvedený názor vyplývá jednak z usnesení Nejvyššího správního soudu ze dne , č. j. 2 Ao 2/ , a to v té části odůvodnění, která se týká výkladu ustanovení 29 stavebního zákona, a jednak z usnesení téhož soudu ze dne , sp. zn. 3 Ao 2/2007, ve kterém soud dospěl k závěru, že změna směrné části územního plánu je opatřením obecné povahy. Proto byla věc vedená pod sp. zn. 4 Ao 2/2007, předložena k posouzení této otázky rozšířenému senátu Nejvyššího správního soudu, a to usnesením ze dne , sp. zn. 4 Ao 2/2007, které nabylo právní moci téhož dne ( 17 odst. 1 s. ř. s.). Rozšířenému senátu však byla v téže době třetím senátem Nejvyššího správního soudu předložena věc sp. zn. 3 Ao 1/2007, (návrh na zrušení Územního plánu velkého územního celku B., schváleného usnesením Zastupitelstva Jihomoravského kraje ze dne , č. 921/06/214), s názorem, že územní plán vůbec není opatřením obecné povahy ve smyslu ustanovení 101a s. ř. s. Z výše uvedeného vyplývá, že obě sporné otázky předložené rozšířenému senátu se týkaly územních plánů schválených podle stavebního zákona č. 50/1976 Sb. Pro rozhodnutí o projednávané věci vedené pod sp. zn. 4 Ao 2/2007, však bylo rozhodující posouzení toho, zda vůbec bylo možno územní plány schválené podle stavebního zákona č. 50/1976 Sb. považovat za opatření obecné povahy. Dospělo-li by se totiž k závěru, že tyto územní plány nebylo možno považovat za opatření obecné povahy, pozbylo by na významu posouzení, zda je takovým opatřením obecné povahy směrná část územně plánovací dokumentace. Podle logického argumentu a maiori ad minus, není-li územní plán opatřením obecné povahy, nemůže být za opatření obecné povahy považována ani jeho část, označovaná jako směrná. Právní otázku, zda lze územní plán schválený podle stavebního zákona č. 50/1976 Sb. považovat za opatření obecné povahy, řešil rozšířený senát Nejvyššího


text:
správního soudu ve věci vedené pod sp. zn. 3 Ao 1/2007, týkající návrhu na zrušení Územního plánu velkého územního celku B., schváleného usnesením Zastupitelstva Jihomoravského kraje ze dne , č. 921/06/214. Rozšířený senát usnesením ze dne , č. j. 3 Ao 1/ , návrh odmítl a rozhodl dále, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Dospěl totiž k závěru, že Územní plán velkého územního celku B. není opatřením obecné povahy a není zde dána pravomoc soudu podle 4 odst. 2 písm. c) s. ř. s. k jeho přezkoumání
 4 č. j. 4 Ao 1/ v řízení podle ustanovení 101a a následujících s. ř. s. Bylo konstatováno, že nedostatek pravomoci je svojí povahou neodstranitelným nedostatkem podmínek řízení a návrh byl proto podle 46 odst. 1 písm. a) s. ř. s. odmítnut. Z odůvodnění posledně citovaného usnesení vyplývá, že rozšířený senát na rozdíl od předchozí judikatury vyjádřené např. v rozsudku Nejvyššího správního soudu č. j. 1 Ao 1/ , ze dne , zaujal stanovisko, že z ustanovení 171 zákona č. 500/2004 Sb. (dále též nový správní řád ) je zřejmé, že nový správní řád opatření obecné povahy materiálně nedefinuje a s ohledem na velkou rozmanitost případů ponechává na zákonodárci, aby stanovil ve zvláštních zákonech, která autoritativní opatření správních orgánů jsou v právním smyslu opatřením obecné povahy a mají být připravována, projednávána a vydávána postupem upraveným v části šesté nového správního řádu. Konstatoval, že opatření obecné povahy mohou správní orgány vydávat jen v těch případech, kdy jim to zvláštní zákon výslovně ukládá. Dospěl tedy k závěru, že rozhodujícím kriteriem pro posouzení, zda je příslušný správní akt opatřením obecné povahy, nejsou materiální znaky, ale skutečnost, zda tuto právní formu pro vydání aktu zvláštní zákon předepisuje. Zvláštní zákon, který pořizování a schvalování územně plánovací dokumentace v té době upravoval, t. j. stavební zákon č. 50/1976 Sb., ve svém ustanovení 29 odst. 3 jako právní formu pro vyhlášení závazné části územního plánu určoval obecně závaznou vyhlášku. Formou opatření obecné povahy jsou územní plány vydávány až na základě zákona č. 183/2006 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (dále jen stavební zákon č. 183/2006 Sb. ), který však nabyl účinnosti teprve dnem Rozšířený senát konstatoval, že z tohoto hlediska územní plán opatřením obecné povahy není. Soud dále dovodil, že povinnost umožnit soudní přezkum územních plánů přímo nevyplývá z Aarhuské úmluvy ani z komunitárního práva. V tomto směru odkázal mimo jiné na ustanovení čl. 10 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 v návaznosti na čl. 2 písm. e) a g) citovaného Nařízení. Konstatoval, že jestliže čl. 9 odst. 2 Úmluvy v dalším odkazuje na vnitrostátní rozhodnutí o účasti (national opt in), je takovýmto rozhodnutím státu až přijetí stavebního zákona č. 183/2006 Sb., který podřídil pořizování a schvalování územních plánů režimu opatření obecné povahy, a tím umožnil ve spojení s ustanoveními 101a a následujících s. ř. s. ode dne své účinnosti, t. j. od , jejich soudní přezkum. V otázce ústavní konformity výkladu pozitivního práva, především jeho souladu s čl. 36 odst. 2 Listiny


text:
základních práv a svobod, rozšířený senát ve věci shora uvedené konstatoval mimo jiné, že zákaz výluky územních plánů ze soudního přezkumu nelze dovodit ani z čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, neboť územní plán sám o sobě, aniž by byla na jeho základě přijata další rozhodnutí, žádná občanská práva či závazky nezakládá, nemění ani neruší. Při posuzování této projednávané věci je třeba vycházet z citovaných závěrů rozšířeného senátu. Dospěl-li tedy rozšířený senát k závěru o tom, že územní plán schválený před , není opatřením obecné povahy, nelze uzavřít jinak, než že ani úpravu směrné části územně plánovací dokumentace za opatření obecné povahy považovat rovněž nelze, neboť jde o úkon správního orgánu související s územně plánovací dokumentací, která byla schválena podle stavebního zákona č. 50/1976 Sb. Z výše uvedených důvodů dospěl rozšířený senát k závěru, že Úprava směrné části územního plánu města B. v k. ú. I., lokalita východně od ulice Č. provedená Magistrátem
 5 č. j. 4 Ao 1/ města Brna dne , není opatřením obecné povahy, a není zde tedy dána pravomoc soudu podle ustanovení 4 odst. 2 písm. c) s. ř. s. k jejímu přezkoumání v řízení podle ustanovení 101a a následujících s. ř. s. Nedostatek pravomoci je svojí povahou neodstranitelným nedostatkem podmínek řízení, a soud proto návrh na zrušení opatření obecné povahy podle ustanovení 46 odst. 1 písm. a) s. ř. s. odmítl. O náhradě nákladů řízení rozhodl Nejvyšší správní soud tak, že žádný z účastníků nemá právo na jejich náhradu, neboť návrh byl odmítnut ( 60 odst. 3 s. ř. s.). P o u č e n í : Proti tomuto usnesení n e j s o u opravné prostředky přípustné. V Brně dne 30. května 2007 JUDr. Dagmar Nygrínová předsedkyně senátu
 U S N E S E N Í. takto:
 č. j. 5 Ao 7/2010-50 U S N E S E N Í Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Ludmily Valentové a soudců JUDr. Lenky Matyášové, Ph.D. a JUDr. Jakuba Camrdy, Ph.D. v právní věci
 1. Koncept územního plánu velkého územního celku, kompletní elaborát (včetně návrhu vymezení závazné části);
 MINISTERSTVO PRO MÍSTNÍ ROZVOJ odbor územně a stavebně správní Staroměstské nám. 6 110 15 Praha 1 Pardubický kraj Krajský úřad odbor strategického rozvoje kraje, oddělení ÚP a SŘ Komenského náměstí 125
 - 39 ČESKÁ REPUBLIKA ROZSUDEK JMÉNEM REPUBLIKY Městský soud v Praze rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Karly Cháberové a soudců JUDr. Dany Černé a Mgr. Jiřího Lifky v právní věci navrhovatele:
 3 Ao 1/2011-135 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Průchy a soudců JUDr. Jaroslava Vlašína a JUDr. Milana
 Odborné právní vyjádření
 HLAVNÍ SÍDLO A ADRESA PRO DORUČOVÁNÍ: CENTRUM SLUŽEB STARÉ MĚSTO, PŘEVRÁTILSKÁ 330, 390 01 TÁBOR TEL.: +420 381 254 904, GSM: +420 774 254 904, FAX: +420 381 213 025, WWW.AKKT.CZ,


text:
POSTA@AKKT.CZ POBOČKA
 4 Ads 12/2015-46 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Dagmar Nygrínové a soudců JUDr. Jiřího Pally a Mgr. Aleše
 3 Ads 145/2008-77 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jaroslava Vlašína a soudců JUDr. Milana Kamlacha a JUDr.
 Zastoupen: Mgr. Luďkem Šikolou, advokátem zapsaným v seznamu advokátů České advokátní komory ev. č. 10497, se sídlem Dvořákova 13, 602 00 Brno
 Mgr. Luděk Šikola, advokát zapsaný v seznamu advokátů České advokátní komory pod ev. č. 10497 DIC:CZ7406172576 IČ: 713 30 011 adresa advokátní kanceláře: Dvořákova 13, 602 00 Brno tel: 545 213 975 * fax:
 U S N E S E N Í. t a k t o : Žádný z účastníků n e m á p r á v o na náhradu nákladů řízení.
 50 A 1/2012-68 U S N E S E N Í Krajský soud v Praze rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Věry Šimůnkové a soudkyň JUDr. Dalily Marečkové a Mgr. Jitky Zavřelové v právní věci navrhovatelů: 1) I.
 PŘEDSEDA ÚŘADU PRO OCHRANU HOSPODÁŘSKÉ SOUTĚŽE ROZHODNUTÍ. Č. j.: ÚOHS-R234/2011/VZ-7799/2012/310/JSl V Brně dne: 4. května 2012
 *UOHSX0047S9M* UOHSX0047S9M PŘEDSEDA ÚŘADU PRO OCHRANU HOSPODÁŘSKÉ SOUTĚŽE ROZHODNUTÍ Č. j.: ÚOHS-R234/2011/VZ-7799/2012/310/JSl V Brně dne: 4. května 2012 Ve správním řízení o rozkladu ze dne 10. 10.
 U S N E S E N Í. t a k t o: II. Žádný z účastníků n e m á právo na náhradu nákladů řízení. O d ů v o d n ě n í:
 č. j. 7 A 90/2001-98 U S N E S E N Í Nejvyšší správní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Václava Novotného a soudkyň JUDr. Ludmily Valentové a JUDr. Lenky Matyášové v právní věci žalobce:
 Pst 4/2009-114 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Vojtěcha Šimíčka a soudců JUDr. Josefa Baxy, JUDr. Jakuba Camrdy,
 č. j. 2 As 68/2007-50 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně JUDr. Elišky Cihlářové a soudců JUDr. Karla Šimky a JUDr.
 Zpráva o šetření. ve věci výstavby bytových domů Na Pláni v Praze 5. A - Předmět šetření
 Pravidlo zakotvené ustanovením 94 odst. 5 stavebního zákona, dle kterého pokud dojde ke zrušení územního rozhodnutí po povolení stavby, územní rozhodnutí se již nevydává, platí i pro případy, kdy dojde
 6 Ao 2/2009-86 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E


text:
M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Marie Turkové a soudců JUDr. Jiřího Pally a JUDr. Dagmar
 Č.j.: 3R 15/01-Ku V Brně dne 3.7.2001
 Č.j.: 3R 15/01-Ku V Brně dne 3.7.2001 Ve správním řízení o rozkladu ze dne 22.5.2001 podaném společností RadioMobil a.s., se sídlem Londýnská 59, 120 21 Praha 2, zast. JUDr. Irenou Fišarovou, proti rozhodnutí
 ÚKONY POŘIZOVATELE SPOJENÉ S VEŘEJNÝM PROJEDNÁNÍM KONCEPTU A NÁVRHU ÚZEMNÍHO PLÁNU. Metodika je určena pořizovatelům územních plánů
 ÚKONY POŘIZOVATELE SPOJENÉ S VEŘEJNÝM PROJEDNÁNÍM KONCEPTU A NÁVRHU ÚZEMNÍHO PLÁNU Metodika je určena pořizovatelům územních plánů Ministerstvo pro místní rozvoj ČR Ústav územního rozvoje leden 2012 Obsah
 - 55 ČESKÁ REPUBLIKA ROZSUDEK JMÉNEM REPUBLIKY Městský soud v Praze rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Karly Cháberové a soudců JUDr. Dany Černé a Mgr. Jiřího Lifky v právní věci navrhovatele:
 USNESENÍ. O d ů v o d n ě n í : 9 As 15/2012-16
 9 As 15/2012-16 USNESENÍ Nejvyšší správní soud rozhodl v senátu složeném z předsedy JUDr. Radana Malíka a soudkyň JUDr. Barbary Pořízkové a Mgr. Daniely Zemanové v právní věci žalobkyně: J. G. zast. JUDr.
 Č.j.: 3R 32/01-Ku V Brně dne 30.10.2001
 Č.j.: 3R 32/01-Ku V Brně dne 30.10.2001 Ve správním řízení o rozkladu ze dne 23.7.2001 podaném akad. malířem Jiřím Ratajem, IČO 648 72 211, podnikající pod jménem akad. malíř Jiří Rataj, s místem podnikání
 ADR a rozhodčí řízení. Přednáška 3 - KS VŠFS 2014
 ADR a rozhodčí řízení Přednáška 3 - KS VŠFS 2014 Rozhodčí soudy /RS/ stálé rozhodčí instituce -rozhodčí soudy (RS) Zřízeny podle právních předpisů státu, kde mají sídlo (zřizovatele) vydávají svá pravidla
 Osnova: Zpracoval: Krajský úřad Moravskoslezského kraje, odbor územního plánování, stavebního řádu a kultury dne 30. 3. 2015.
 Metodické stanovisko k postupu stavebních úřadů v řízeních podle stavebního zákona, navazujících na posouzení projednávaného záměru postupem dle zák. č. 100/2001 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí
 - 47-47 ČESKÁ REPUBLIKA ROZSUDEK JMÉNEM REPUBLIKY Městský soud v Praze rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Karly Cháberové a soudkyň JUDr. Dany Černé a JUDr. Naděždy Treschlové v právní věci
 3 As 38/2008-82 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jaroslava Vlašína a soudců JUDr. Milana Kamlacha a JUDr. Jiřího
 č. j. 5 Ao 3/2007-118 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátu složeném z předsedkyně JUDr. Lenky Matyášové a soudců JUDr. Ludmily Valentové
 č. j. 5 Afs 103/2008-49 ČESKÁ REPUBLIKA R O Z S U D E K J M É N E M R E P U B L I K Y Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Lenky Matyášové a soudců JUDr. Ludmily Valentové


text:
26. dubna 2017(*)
 „Řízení o předběžné otázce – Duševní a průmyslové vlastnictví – Směrnice 2001/29/ES – Harmonizace určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících – Článek 3 odst. 1 – Sdělování veřejnosti – Pojem – Prodej multimediálního přehrávače – Doplňky (‚add-ons‘) – Zveřejnění děl bez svolení nositele autorského práva – Přístup k internetovým stránkám využívajícím kontinuální přenos audiovizuálního materiálu (‚streamování‘) – Článek 5 odst. 1 a 5 – Právo na rozmnožování – Výjimky a omezení – Oprávněné užití“
 Ve věci C‐527/15,
 jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Rechtbank Midden-Nederland (Soud prvního stupně pro Midden-Nederland, Nizozemsko) ze dne 30. září 2015, došlým Soudnímu dvoru dne 5. října 2015, v řízení
 Jacku Frederiku Wullemsovi, který se účastní řízení též pod jménem „Filmspeler“,
 s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 29. září 2016,
 – za Stichting Brein D. Vissererem a P. de Leeuwe, advocaten,
 – za J. F. Wullemse, jednajícího též pod jménem „Filmspeler“, J. van Groenendaalem, D. Stolsem a F. Blokhuisem, advocaten,
 – za španělskou vládu V. Ester Casas, jako zmocněnkyní,
 – za francouzskou vládu D. Colasem a D. Segoinem, jako zmocněnci,
 – za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem, T. Rendasem a M. Figueiredem, jako zmocněnci,
 po vyslechnutí stanoviska generálního advokáta na jednání konaném dne 8. prosince 2016,
 1 Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 1 a čl. 5 odst. 1 a 5 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti (Úř. věst. 2001, L 167, s. 10; Zvl. vyd. 17/01, s. 230).
 2 Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi nadací Stichting Brein, která se zaměřuje na ochranu zájmů nositelů autorského práva, a Jackem Frederikem Wullemsem ve věci prodeje multimediálního přehrávače, který umožňuje volný přístup k audiovizuálním dílům chráněným autorským právem bez svolení jeho nositelů, uskutečněného J. F. Wullemsem.
 3 V bodech 9, 10, 23, 27 a 33 odůvodnění směrnice 2001/29 se uvádí:
 (23) Tato směrnice by měla pokračovat v harmonizaci práva autora na sdělování veřejnosti. Tímto právem by se v širokém smyslu mělo rozumět veškeré sdělování veřejnosti nepřítomné v místě, ze kterého sdělování vychází. Toto právo by mělo zahrnovat jakékoli sdělování nebo přenos díla pro veřejnost po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání. Toto právo by nemělo zahrnovat žádné jiné úkony.
 (27) Pouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování není samo o sobě sdělováním ve smyslu této směrnice.
 (33) Výlučné právo na rozmnožování by mělo podléhat výjimce, aby byly povoleny určité úkony dočasného rozmnožování, jakými jsou dočasné [krátkodobé] nebo příležitostné rozmnoženiny, které jsou nedílnou a významnou součástí technologického procesu a jsou prováděny s pouhým účelem umožnit buď účinný přenos v rámci sítě mezi třetími stranami prostřednictvím zprostředkovatele, nebo oprávněné užití díla nebo jiného předmětu ochrany. Uvedené úkony rozmnožování by samy o sobě neměly mít žádnou vlastní hospodářskou hodnotu. Pokud uvedené úkony splňují tyto podmínky, měla by tato výjimka zahrnovat


text:
úkony umožňující prohlížení (browsing) a úkony ukládání do vyrovnávací paměti (caching) včetně těch úkonů, které umožňují přenosovým systémům účinné fungování, a to za předpokladu, že zprostředkovatel neupravuje informace a jeho činnost není v rozporu s oprávněným užíváním technologie obecně uznávané a užívané průmyslem k získávání údajů o užívání informací. Užívání se považuje za oprávněné, pokud je k němu nositelem práva uděleno svolení nebo pokud není omezeno právními předpisy.“
 4 Článek 2 směrnice 2001/29, nadepsaný „Právo na rozmnožování“, zní následovně:
 d) pro výrobce prvotních záznamů filmů ve vztahu k originálům a rozmnoženinám jejich filmů;
 e) pro vysílací organizace v případě záznamů jejich vysílání, ať už po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání pomocí kabelu nebo družice.“
 5 Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Právo na sdělování děl veřejnosti a právo na zpřístupnění jiných předmětů ochrany veřejnosti“, uvádí:
 2. Členské státy stanoví výlučné právo udělit svolení nebo zakázat zpřístupnění veřejnosti po drátě nebo bezdrátově takovým způsobem, že každý jednotlivec ze strany veřejnosti má k těmto předmětům ochrany přístup z místa a v době, který si zvolí:
 c) pro výrobce prvotních záznamů filmů v případě originálu a rozmnoženin jejich filmů;
 6 Článek 5 odst. 1 a 5 uvedené směrnice stanoví:
 „1. Dočasné úkony rozmnožení uvedené v článku 2, které jsou krátkodobé nebo příležitostné a tvoří nedílnou a podstatnou část technologického procesu a jejichž výhradním účelem je umožnit:
 a) přenos v rámci sítě mezi třetími stranami uskutečněný zprostředkovatelem nebo
 b) oprávněné užití
 díla nebo jiného předmětu ochrany a které nemají žádný samostatný hospodářský význam, jsou vyloučeny z práva na rozmnožování stanoveného v článku 2.
 5. Výjimky a omezení stanovené v odstavcích 1, 2, 3 a 4 mohou být použity pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práva.“
 7 Článek 1 Auteurswet (nizozemský zákon o autorském právu, dále jen „zákon o autorském právu“) uvádí:
 „Autorské právo je s výhradou zákonných omezení výlučným právem autora literárního, vědeckého nebo uměleckého díla nebo jeho právních nástupců, ke sdělování a rozmnožování tohoto díla.“
 8 Článek 12 zákona o autorském právu stanoví následující:
 „1. Sdělením literárního, vědeckého nebo uměleckého díla se rozumí:
 1°. sdělení rozmnoženiny celého díla nebo jeho části;
 9 Článek 13a tohoto zákona zní:
 „Za úkony rozmnožení literárního, vědeckého nebo uměleckého díla se nepovažují dočasné úkony rozmnožení, které jsou krátkodobé nebo příležitostné, tvoří nedílnou a podstatnou část technologického procesu a jejich výhradním účelem je umožnit:
 a) přenos díla v rámci sítě mezi třetími stranami uskutečněný zprostředkovatelem nebo
 b) jeho oprávněné užití
 a nemají žádný samostatný hospodářský význam.“
 10 Článek 2 Wet op de Naburige Rechten (zákon o právech souvisejících s autorským právem, dále jen „zákon o právech souvisejících“) stanoví:
 „1. Výkonný umělec má výlučné právo udělit svolení k jedné nebo více z následujících činností:
 d. přenos, další přenos, zpřístupnění veřejnosti či jakýkoli jiný způsob sdělení výkonu nebo záznamu výkonu či jeho rozmnoženiny.
 11 Článek 6 zákona o právech souvisejících uvádí:
 „1. Výrobce zvukového záznamu má výlučné právo udělit svolení:
 c. k přenosu,


text:
dalšímu přenosu, zpřístupnění veřejnosti či jakémukoli jinému způsobu sdělení jím vyrobeného zvukového záznamu či jeho rozmnoženiny.
 12 Článek 7a zákona o právech souvisejících zní následovně:
 „1. Výrobce prvotních záznamů filmů má výlučné právo udělit svolení:
 c. ke zpřístupnění jím vyrobeného prvotního záznamu filmu či jeho rozmnoženiny veřejnosti;
 13 Článek 8 zákona o právech souvisejících stanoví:
 „Vysílací organizace má výlučné právo udělit svolení k jedné nebo více z následujících činností:
 e. zpřístupnění veřejnosti nebo jakýkoli jiný způsob sdělení záznamů pořadů či jejich rozmnoženin, a to bez ohledu na to, jakých technických prostředků je k tomu účelu použito. [...]“
 14 Stichting Brein je nizozemská nadace zaměřená na ochranu zájmů nositelů autorského práva.
 15 Jack Frederik Wullems na různých internetových stránkách, jakož i na vlastní stránce www.filmspeler.nl uskutečňuje prodej různých modelů multimediálního přehrávače. Tento přehrávač prodávaný pod názvem „filmspeler“ je zařízení, které zprostředkovává přenos obrazových a/nebo zvukových dat mezi jejich zdrojem a televizní obrazovkou.
 16 Jack Frederik Wullems do tohoto přehrávače nainstaloval otevřený software („open-source software“), který umožňuje otevírat soubory prostřednictvím jednoduchého grafického rozhraní („user interface“) se strukturovanými nabídkovými dialogy, a integroval do něj doplňky („add-ons“) dostupné na internetu, které byly vytvořeny třetími stranami a které on sám neměnil, z nichž některé konkrétně přesměrovávají na internetové stránky, na kterých jsou chráněná díla zpřístupněna internetovým uživatelům bez svolení nositelů autorského práva.
 17 Uvedené doplňky obsahují odkazy, které při jejich aktivaci prostřednictvím dálkového ovládání uvedeného multimediálního přehrávače přesměrovávají na internetové stránky využívající kontinuální přenos audiovizuálního materiálu („streamování“), které jsou provozovány třetími stranami, z nichž některé poskytují přístup k digitálním obsahům se svolením nositelů autorského práva, zatímco jiné poskytují přístup k takovým obsahům bez svolení nositelů tohoto práva. Doplňky slouží zejména k tomu, aby ze stránek využívajících „streamování“ stahovaly potřebné obsahy a pouhým kliknutím je spouštěly na multimediálním přehrávači prodávaném J. F. Wullemsem, který se připojuje k televizní obrazovce.
 18 Jak vyplývá z předkládacího rozhodnutí, J. F. Wullems dělal svému multimediálnímu přehrávači „filmspeler“ reklamu, podle níž tento přehrávač zejména umožňoval shlédnout na televizní obrazovce zdarma a jednoduše audiovizuální materiál dostupný na internetu bez svolení nositelů autorského práva.
 19 Dne 22. května 2014 vyzvala Stichting Brein J. F. Wullemse k zastavení prodeje tohoto multimediálního přehrávače. Dne 1. července 2014 věc předložila předkládajícímu soudu, přičemž navrhla, aby tento soud J. F. Wullemsovi nařídil ukončení prodeje takových multimediálních přehrávačů, jako je přehrávač „filmspeler“, nebo ukončení nabídky hypertextových odkazů, které uživatelům poskytují protiprávní přístup k chráněným dílům.
 20 Nadace Stichting Brein před předkládajícím soudem tvrdí, že prodejem multimediálního přehrávače „filmspeler“ uskutečňoval J. F. Wullems „sdělování veřejnosti“, čímž porušil články 1 a 12 zákona o autorském právu, jakož i články 2, 6, 7a a 8 zákona o právech souvisejících. Tato ustanovení musí být dle názoru předkládajícího soudu vykládána ve světle článku 3 směrnice 2001/29, který provádějí do nizozemského právního řádu. Předkládající soud má v této souvislosti za to, že judikatura Soudního dvora neumožňuje odpovědět s jistotou na otázku, zda za takových okolností, jaké jsou dány ve věci v původním řízení, dochází ke sdělování veřejnosti.
 21 Kromě toho J. F. Wullems u


text:
předkládajícího soudu tvrdí, že se na „streamování“ děl, která jsou chráněna autorským právem, z protiprávního zdroje vztahuje výjimka podle článku 13a zákona o autorském právu, který musí být vykládán ve světle čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/29, jejž provádí do nizozemského právního řádu. Podle předkládajícího soudu se přitom Soudní dvůr zatím nevyjádřil k významu požadavku „oprávněného užití“ ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/29.
 22 Za těchto podmínek se Rechtbank Midden-Nederland (Soud prvního stupně pro Midden-Nederland, Nizozemsko) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
 „1) Musí být čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vykládán v tom smyslu, že o ‚sdělování veřejnosti‘ ve smyslu tohoto ustanovení se jedná tehdy, jestliže osoba prodává určitý výrobek (multimediální přehrávač), do něhož nainstalovala doplňky (‚add-ons‘) obsahující hypertextové odkazy na internetové stránky, na nichž byla bez svolení nositelů práva přímo zpřístupněna díla chráněná autorským právem, jako jsou filmy, seriály či přímé přenosy?
 2) Má na odpověď na tuto otázku vliv skutečnost,
 – že díla chráněná autorským právem nebyla ještě nikdy předtím na internetu uveřejněna nebo byla na internetu uveřejněna se svolením nositele autorského práva výlučně na základě předplatného?
 – že jsou doplňky (‚add-ons‘) obsahující hypertextové odkazy na internetové stránky, na kterých jsou bez svolení nositelů práv přímo zpřístupněna díla chráněná autorským právem, na internetu volně dostupné a uživatelé si je mohou do svého multimediálního přehrávače nainstalovat sami?
 – že jsou internetové stránky, a tedy i díla chráněná autorským právem, která jsou na nich – bez svolení nositelů práva – zpřístupněna, dostupné veřejnosti i bez použití multimediálního přehrávače?
 3) Musí být článek 5 směrnice 2001/29 vykládán v tom smyslu, že ‚oprávněným užitím‘ ve smyslu odst. 1 písm. b) tohoto ustanovení není případ, kdy si koncový uživatel během kontinuálního přenosu audiovizuálního materiálu (‚streamování‘) díla chráněného autorským právem z internetové stránky třetí strany, na níž je toto dílo nabízeno bez svolení nositele či nositelů autorského práva, pořizuje dočasnou rozmnoženinu?
 4) V případě záporné odpovědi na [třetí] otázku, je v tomto případě pořizování dočasné rozmnoženiny, kterou si vytváří koncový uživatel během ‚streamování‘ díla chráněného autorským právem z internetové stránky třetí strany, na níž je toto dílo nabízeno bez svolení nositele či nositelů autorského práva, v rozporu s ‚třístupňovým testem‘ ve smyslu čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29?“
 K první a druhé předběžné otázce:
 23 Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je nutno zkoumat společně, je, zda pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje prodej takového multimediálního přehrávače, jako je přehrávač ve věci v původním řízení, na kterém byly předem nainstalovány doplňky dostupné na internetu, jež obsahují hypertextové odkazy na veřejnosti volně dostupné internetové stránky, na kterých byla díla chráněná autorským právem zpřístupněna bez svolení nositelů tohoto práva.
 24 Z článku 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vyplývá, že jsou členské státy povinny zajistit, aby měli autoři výlučné právo udělit svolení nebo zakázat jakékoliv sdělení svých děl veřejnosti po drátě nebo bezdrátově včetně zpřístupnění svých děl veřejnosti takovým způsobem, že každý jednotlivec


text:
ze strany veřejnosti má k těmto dílům přístup z místa a v době, které si zvolí.
 25 Na základě tohoto ustanovení mají autoři právo preventivní povahy, které jim umožňuje zasáhnout vůči případným uživatelům jejich děl, kteří by mohli zamýšlet sdělení těchto děl veřejnosti, a toto sdělení zakázat (rozsudky ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‐117/15, EU:C:2016:379, bod 30, a ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 28, jakož i citovaná judikatura).
 26 Jelikož čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 neupřesňuje pojem „sdělování veřejnosti“, je třeba jeho smysl a rozsah určit s ohledem na cíle sledované touto směrnicí, jakož i s ohledem na jeho kontext (rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 29 a citovaná judikatura).
 27 V tomto ohledu je třeba připomenout, že z bodů 9 a 10 odůvodnění směrnice 2001/29 vyplývá, že jejím hlavním cílem je zavedení vysoké úrovně ochrany autorů, která jim umožní obdržet odpovídající odměnu za užívání jejich děl, zejména při jejich sdělování veřejnosti. Z toho plyne, že pojem „sdělování veřejnosti“ je třeba chápat v širokém smyslu, jak výslovně stanoví bod 23 odůvodnění této směrnice (rozsudky ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‐117/15, EU:C:2016:379, bod 36, a ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 30, jakož i citovaná judikatura).
 28 Soudní dvůr rovněž zdůraznil, že pokud jde o pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, tento pojem předpokládá individuální posouzení (rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 33, jakož i citovaná judikatura).
 29 Z článku 3 odst. 1 směrnice 2001/29 vyplývá, že pojem „sdělování veřejnosti“ zahrnuje dva kumulativní prvky, a sice „sdělování“ díla a sdělování tohoto díla „veřejnosti“ (rozsudky ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‐117/15, EU:C:2016:379, bod 37, a ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 32, jakož i citovaná judikatura).
 30 Pro účely posouzení toho, zda je jednání uživatele sdělováním veřejnosti ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je nutno přihlédnout k několika doplňujícím kritériím, která nejsou autonomní povahy a navzájem spolu souvisí. Je tudíž třeba je použít jak individuálně, tak ve vzájemném spojení, jelikož se v různých konkrétních situacích mohou vyskytovat s velmi proměnlivou intenzitou [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. března 2012, SCF, C‐135/10, EU:C:2012:140, body 78 a 79; ze dne 15. března 2012, Phonographic Performance (Ireland), C‐162/10, EU:C:2012:141, bod 30, jakož i ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 34].
 31 Mezi těmito kritérii Soudní dvůr nejprve zdůraznil nepominutelnou úlohu uživatele. Jednání tohoto uživatele totiž představuje sdělování, pokud tento uživatel při plné znalosti důsledků svého jednání zprostředkuje svým hostům přístup k chráněnému dílu, a zejména pokud by bez takového zprostředkování tito hosté v zásadě nemohli šířeného díla užít (rozsudky ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‐117/15, EU:C:2016:379, bod 46, a ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 35, jakož i citovaná judikatura).
 32 Soudní dvůr dále upřesnil, že pojem „veřejnost“ se týká blíže neurčeného počtu potenciálních adresátů a


text:
kromě toho vyžaduje dosti vysoký počet osob (rozsudky ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‐607/11, EU:C:2013:147, bod 32; ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‐117/15, EU:C:2016:379, bod 41, a ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 36, jakož i citovaná judikatura).
 33 Soudní dvůr rovněž připomněl, že aby mohlo být sdělování chráněného díla kvalifikováno jako „sdělování veřejnosti“, musí být podle ustálené judikatury sděleno specifickou technologií odlišnou od technologií, které byly dosud používány, nebo „nové veřejnosti“, tj. veřejnosti, kterou nositelé autorského práva nebrali v potaz při udílení svolení k prvotnímu sdělení jejich díla veřejnosti (rozsudky ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‐607/11, EU:C:2013:147, bod 26; ze dne 13. února 2014, Svensson a další, C‐466/12, EU:C:2014:76, bod 24, jakož i ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 37).
 34 Konečně Soudní dvůr opakovaně zdůraznil, že bez významu není ani výdělečná povaha sdělování ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 (viz zejména rozsudky ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‐403/08 a C‐429/08, EU:C:2011:631, bod 204; ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‐607/11, EU:C:2013:147, bod 42, jakož i ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 38).
 35 Pokud jde zaprvé o otázku, zda prodej takového multimediálního přehrávače, jako je přehrávač ve věci v původním řízení, představuje „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je třeba poznamenat, že se podle bodu 23 odůvodnění směrnice 2001/29 právo autora na sdělování veřejnosti stanovené v čl. 3 odst. 1 vztahuje na jakýkoli přenos nebo další přenos díla po drátě nebo bezdrátově, včetně vysílání, pro veřejnost nepřítomnou v místě, ze kterého sdělování vychází.
 36 Z článku 3 odst. 1 směrnice 2001/29 mimoto vyplývá, že k tomu, aby se jednalo o „sdělování“, postačuje zejména, aby dílo bylo zpřístupněno veřejnosti takovým způsobem, že osoby, které ji tvoří, mohou mít k tomuto dílu přístup, a není rozhodující, zda této možnosti využijí či nikoliv (viz rozsudek ze dne 13. února 2014, Svensson a další, C‐466/12, EU:C:2014:76, bod 19, jakož i citovaná judikatura).
 37 Soudní dvůr již v tomto ohledu rozhodl, že skutečnost, že jsou na jedné internetové stránce uvedeny hypertextové odkazy na chráněná díla zveřejněná bez jakéhokoli omezení přístupu na jiné stránce, poskytuje uživatelům první stránky přímý přístup k uvedeným dílům (rozsudek ze dne 13. února 2014, Svensson a další, C‐466/12, EU:C:2014:76, bod 18; v tomto smyslu viz rovněž usnesení ze dne 21. října 2014, BestWater International, C‐348/13, EU:C:2014:2315, bod 15, jakož i rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 43).
 38 Tak je tomu i v případě prodeje takového multimediálního přehrávače, jako je přehrávač ve věci v původním řízení.
 39 Je pravda – jak vyplývá z bodu 27 odůvodnění směrnice 2001/29 – že pouhé poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování nepředstavuje jako takové „sdělování“ ve smyslu této směrnice.
 40 Soudní dvůr nicméně v tomto ohledu rozhodl, že ačkoliv v případě umístění televizních přijímačů do hotelových pokojů „pouhé poskytnutí


text:
fyzického zařízení“ nepředstavuje jako takové „sdělování“ ve smyslu směrnice 2001/29, nemění to nic na tom, že toto zařízení může učinit technicky možným přístup veřejnosti k vysílaným dílům. Proto, poskytuje-li hotelové zařízení prostřednictvím takto umístěných televizních přijímačů signál klientům ubytovaným v pokojích tohoto zařízení, jedná se o sdělování veřejnosti a není nutné se zabývat tím, jaká technika přenosu signálu je užívána (rozsudek ze dne 7. prosince 2006, SGAE, C‐306/05, EU:C:2006:764, bod 46).
 41 Je třeba mít za to, že ani v projednávaném případě se nejedná o „pouhé“ poskytnutí fyzického zařízení pro umožnění nebo uskutečnění sdělování. Jak totiž generální advokát uvedl v bodech 53 a 54 svého stanoviska, J. F. Wullems při plné znalosti důsledků svého jednání do multimediálního přehrávače „filmspeler“, který prodává, předem nainstaloval doplňky, které konkrétně nabyvatelům tohoto přehrávače umožňují přístup k chráněným dílům zveřejněným na stránkách využívajících „streamování“ bez svolení nositelů autorského práva a prohlížení těchto děl na televizní obrazovce (obdobně viz rozsudek ze dne 7. prosince 2006, SGAE, C‐306/05, EU:C:2006:764, bod 42). Jelikož tato služba umožňuje mezi internetovými stránkami přenášejícími padělaná díla a nabyvateli uvedeného multimediálního přehrávače vytvořit přímé spojení, bez něhož by tito nabyvatelé mohli chráněná díla sledovat pouze obtížně, nelze takovou skutečnost zaměňovat za pouhé poskytnutí fyzického zařízení uvedeným v bodě 27 odůvodnění směrnice 2001/29. Z vyjádření předložených Soudnímu dvoru v tomto ohledu vyplývá, že internetové stránky dotčené ve věci v původním řízení, které využívají „streamování“, jsou pro veřejnost jen těžko identifikovatelné a většina z nich se často mění.
 42 Je proto třeba mít za to, že poskytnutí takového multimediálního přehrávače, jako je přehrávač ve věci v původním řízení, umožňuje vzhledem k doplňkům, které do něj byly předem nainstalovány, prostřednictvím strukturovaných nabídkových dialogů přístup k odkazům, jež jsou v uvedených doplňcích obsaženy, které při jejich aktivaci prostřednictvím dálkového ovládání tohoto multimediálního přehrávače jeho uživatelům poskytují přímý přístup k chráněným dílům bez svolení nositelů autorského práva, a musí být považováno za sdělování ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.
 43 Zadruhé, aby se na chráněná díla vztahoval pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, je rovněž nezbytné, aby byla tato díla skutečně veřejnosti sdělována (rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‐607/11, EU:C:2013:147, bod 31).
 44 V tomto ohledu Soudní dvůr upřesnil, že pojem „veřejnost“ zahrnuje určitý minimální práh, což z tohoto pojmu vylučuje příliš malý, či dokonce nevýznamný počet dotčených osob. A dále, že za účelem určení tohoto počtu je třeba přihlédnout ke kumulativním účinkům vyplývajícím ze zpřístupnění děl potenciálním adresátům. Je tedy relevantní nejen skutečnost, kolik osob má přístup k témuž dílu souběžně, ale je rovněž třeba zjistit, kolik z těchto osob k němu má přístup postupně [v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. března 2012, Phonographic Performance (Ireland), C‐162/10, EU:C:2012:141, bod 35; ze dne 27. února 2014, OSA, C‐351/12, EU:C:2014:110, bod 28, a ze dne 31. května 2016, Reha Training, C‐117/15, EU:C:2016:379, bod 43, jakož i citovaná judikatura].
 45 V projednávané věci je třeba uvést, že podle předkládajícího soudu multimediální přehrávač „filmspeler“ koupil dosti vysoký


text:
počet osob. Sdělování, jež je předmětem věci v původním řízení, je mimoto zaměřeno na všechny potenciální nabyvatele tohoto přehrávače, kteří mají připojení k internetu. Tyto osoby mohou k chráněným dílům přistupovat souběžně prostřednictvím „streamování‘ dotčených děl z internetu. Toto sdělování se tak týká blíže neurčeného počtu potenciálních adresátů a je do něj zapojen vysoký počet osob (obdobně viz rozsudek ze dne 7. března 2013, ITV Broadcasting a další, C‐607/11, EU:C:2013:147 body 35 a 36).
 46 Z výše uvedeného vyplývá, že prostřednictvím sdělování dotčeného ve věci v původním řízení jsou chráněná díla skutečně sdělována „veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.
 47 Kromě toho, pokud jde o otázku, zda byla tato díla sdělována „nové“ veřejnosti ve smyslu judikatury citované v bodě 33 tohoto rozsudku, je třeba uvést, že Soudní dvůr v rozsudku ze dne 13. února 2014, Svensson a další (C‐466/12, EU:C:2014:76, body 24 a 31), jakož i v usnesení ze dne 21. října 2014, BestWater International (C‐348/13, EU:C:2014:2315) rozhodl, že takovou veřejností je veřejnost, kterou nositelé autorského práva nebrali v potaz při udílení svolení k prvotnímu sdělení. Soudní dvůr ve svém rozsudku ze dne 8. září 2016, GS Media (C‐160/15, EU:C:2016:644, bod 43) zdůraznil, že tato rozhodnutí potvrzují význam svolení nositele autorského práva k chráněným dílům, která již byla volně dostupná na internetové stránce, s ohledem na čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29, jenž právě stanoví, že ke každému sdělení díla veřejnosti musí nositel autorského práva udělit svolení.
 48 Z rozsudků uvedených v předchozím bodě totiž vyplývá, že pod pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 nespadá umístění hypertextových odkazů na internetové stránce na chráněné dílo, které již bylo volně dostupné na jiné internetové stránce se svolením nositelů autorského práva k tomuto dílu. Soudní dvůr v tomto ohledu uvedl, že pokud a dokud je toto dílo volně dostupné na internetové stránce, na kterou hypertextový odkaz umožňuje přístup, je třeba mít za to, že pokud nositelé autorského práva k tomuto dílu udělili svolení k takovému sdělení, brali jako veřejnost v potaz všechny internetové uživatele, takže předmětné sdělení nebylo uskutečněno vůči nové veřejnosti. Tentýž závěr ovšem nelze z těchto rozsudků vyvodit v případě, že takové svolení uděleno nebylo (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, body 42 a 43).
 49 Soudní dvůr nejprve rozhodl, že je-li prokázáno, že osoba, která nabízí přímý přístup k chráněným dílům, věděla nebo vědět mohla, že použitý hypertextový odkaz zpřístupňuje protiprávně zveřejněné dílo na internetu, je třeba mít za to, že, poskytnutí takového odkazu představuje „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29. Soudní dvůr poté dodal, že totéž platí i v případě, že tento odkaz umožňuje uživatelům internetové stránky, na které se uvedený odkaz objevuje, obejít omezující opatření, která byla na stránce, na které se nachází chráněné dílo, přijata za účelem omezení přístupu veřejnosti k tomuto dílu pouze na předplatitele této stránky, a představuje tedy vědomý zásah, bez kterého by uvedení uživatelé nemohli mít šířená díla k dispozici. Soudní dvůr dále


text:
uvedl, že pokud je umístění hypertextových odkazů uskutečněno za účelem dosažení zisku, lze od autora takového umístění očekávat, že provede nezbytná ověření, aby se ujistil, že dotčené dílo není na stránce, na kterou vedou uvedené hypertextové odkazy, zveřejněno protiprávně, takže je třeba předpokládat, že je toto umístění provedeno s plnou znalostí povahy ochrany uvedeného díla a případné absence svolení nositele autorského práva se zveřejněním na internetu. Za takových okolností a za předpokladu, že tato vyvratitelná domněnka není vyvrácena, představuje jednání spočívající v umístění hypertextového odkazu na protiprávně zveřejněné dílo na internetu „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 (viz rozsudek ze dne 8. září 2016, GS Media, C‐160/15, EU:C:2016:644, body 49 až 51).
 50 V projednávaném případě je nesporné, že byl prodej multimediálního přehrávače „filmspeler“ proveden s plnou znalostí toho, že doplňky obsahující hypertextové odkazy, které byly do uvedeného přehrávače předem nainstalovány, zpřístupňují protiprávně zveřejněná díla na internetu. Jak bylo totiž připomenuto v bodě 18 tohoto rozsudku, reklama týkající se tohoto multimediálního přehrávače zvláště zmiňuje, že tento přehrávač zejména umožňuje shlédnout na televizní obrazovce zdarma a jednoduše audiovizuální materiál dostupný na internetu bez svolení nositelů autorského práva.
 51 Dále nelze zpochybnit, že je poskytnutí uvedeného multimediálního přehrávače uskutečněno za účelem dosažení zisku, neboť cena tohoto multimediálního přehrávače byla zaplacena zejména pro získání přímého přístupu k chráněným dílům, která jsou dostupná na stránkách využívajících „streamování“ bez svolení nositelů autorského práva. Jak zdůraznila portugalská vláda, hlavní výhoda takového multimediálního přehrávače, která láká jeho potenciální nabyvatele, spočívá právě v předinstalování doplňků, které uživatelům umožňují přístup na stránky, na kterých jsou filmy chráněné autorským právem zpřístupňovány bez svolení nositelů tohoto práva.
 52 Je proto třeba mít za to, že prodej takového multimediálního přehrávače představuje „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29.
 53 Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je třeba na první a druhou položenou otázku odpovědět tak, že pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 2001/29 musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje prodej takového multimediálního přehrávače, jako je přehrávač, o nějž se jedná ve věci v původním řízení, na kterém byly předem nainstalovány doplňky dostupné na internetu, jež obsahují hypertextové odkazy na veřejnosti volně dostupné internetové stránky, na kterých byla díla chráněná autorským právem zpřístupněna veřejnosti bez svolení nositelů tohoto práva.
 Ke třetí a čtvrté předběžné otázce
 54 Komise ve svém vyjádření uvedla, že třetí a čtvrtá otázka jsou hypotetické, neboť se týkají „streamování“ děl, která jsou chráněna autorským právem, a nikoliv prodeje multimediálního přehrávače.
 55 V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury Soudního dvora je v rámci spolupráce mezi Soudním dvorem a vnitrostátními soudy zavedené článkem 267 SFEU věcí pouze vnitrostátního soudu, kterému byl spor předložen a jenž musí nést odpovědnost za soudní rozhodnutí, které bude vydáno, aby s ohledem na konkrétní okolnosti věci posoudil jak nezbytnost rozhodnutí o předběžné otázce pro vydání svého rozsudku, tak relevanci otázek, které Soudnímu dvoru klade. Jestliže se položené otázky týkají výkladu unijního práva, je tudíž Soudní dvůr v zásadě povinen rozhodnout (viz


text:
zejména rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další, C‐110/15, EU:C:2016:717, bod 18, jakož i citovaná judikatura).
 56 Odmítnutí rozhodnout o předběžné otázce podané vnitrostátním soudem ze strany Soudního dvora je možné pouze tehdy, je-li zjevné, že žádaný výklad unijního práva nemá žádný vztah k realitě nebo předmětu sporu v původním řízení, jestliže se jedná o hypotetický problém nebo jestliže Soudní dvůr nedisponuje skutkovými nebo právními poznatky nezbytnými pro užitečnou odpověď na otázky, které jsou mu položeny (viz zejména rozsudek ze dne 22. září 2016, Microsoft Mobile Sales International a další, C‐110/15, EU:C:2016:717, bod 19, jakož i citovaná judikatura).
 57 V projednávaném případě tomu tak ovšem není. Vztah třetí a čtvrté otázky k realitě sporu v původním řízení je totiž prokázán, jelikož předkládající soud v odpovědi na žádost o vysvětlení předloženou Soudním dvorem na základě článku 101 jeho jednacího řádu upřesnil, že je odpověď na tyto otázky nezbytná k tomu, aby mohl rozhodnout o návrhových žádáních, kterými se žalobkyně v původním řízení domáhala, aby předkládající soud rozhodl, že se prohlížení děl chráněných autorským právem, která pocházejí z protiprávního zdroje, prostřednictvím „streamování“ nepovažuje za „oprávněné užití“ ve smyslu článku 5 směrnice 2001/29.
 58 Z toho vyplývá, že uvedené otázky jsou přípustné.
 59 Podstatou třetí a čtvrté otázky předkládajícího soudu, které je nutno zkoumat společně, je, zda ustanovení čl. 5 odst. 1 a 5 směrnice 2001/29 musí být vykládána v tom smyslu, že podmínky v nich uvedené splňují dočasné úkony rozmnožení učiněné na takovém multimediálním přehrávači, jako je přehrávač dotčený ve věci v původním řízení, během „streamování“ díla chráněného autorským právem z internetové stránky třetí strany, na níž je toto dílo nabízeno bez svolení nositele autorského práva.
 60 Podle čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/29 je úkon rozmnožení vyňat z práva na rozmnožování zakotveného v článku 2 této směrnice pouze tehdy, pokud splňuje pět podmínek, totiž pokud:
 – je tento úkon dočasný;
 – je krátkodobý nebo příležitostný;
 – tvoří nedílnou a podstatnou část technologického procesu;
 – výhradním účelem tohoto procesu je umožnit přenos v rámci sítě mezi třetími stranami uskutečněný zprostředkovatelem nebo oprávněné užití díla nebo jiného předmětu ochrany, a
 – uvedený úkon nemá žádný samostatný hospodářský význam.
 61 Je třeba nejprve uvést, že tyto podmínky jsou kumulativní v tom smyslu, že nedodržení jediné z nich má za následek, že úkon rozmnožení není na základě čl. 5 odst. 1 směrnice 2001/29 vyňato z práva na rozmnožování zakotveného v jejím článku 2 (rozsudek ze dne 16. července 2009, Infopaq International, C‐5/08, EU:C:2009:465, bod 55; usnesení ze dne 17. ledna 2012, Infopaq International, C‐302/10, EU:C:2012:16, bod 26).
 62 Z judikatury kromě toho vyplývá, že výše citované podmínky podléhají striktnímu výkladu, protože čl. 5 odst. 1 této směrnice představuje odchylku od obecného pravidla, které tato směrnice zavedla a které vyžaduje, aby nositel autorského práva udílel svolení k jakémukoliv rozmnožování jeho chráněného díla (rozsudky ze dne 16. července 2009, Infopaq International, C‐5/08, EU:C:2009:465, body 56 a 57; ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‐403/08 a C‐429/08, EU:C:2011:631,


text:
bod 162; usnesení ze dne 17. ledna 2012, Infopaq International, C‐302/10, EU:C:2012:16, bod 27, jakož i rozsudek ze dne 5. června 2014, Public Relations Consultants Association, C‐360/13, EU:C:2014:1195, bod 23).
 63 To platí tím spíše, že toto vyloučení musí být vykládáno ve světle čl. 5 odst. 5 směrnice 2001/29, podle něhož se uvedené vyloučení použije pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla nebo jiného předmětu ochrany a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práva (rozsudek ze dne 16. července 2009, Infopaq International, C‐5/08, EU:C:2009:465, bod 58).
 64 Předkládající soud uvádí, že pokud jde o podmínku, podle níž je výhradním účelem dotčeného procesu umožnit přenos v rámci sítě mezi třetími stranami uskutečněný zprostředkovatelem nebo oprávněné užití díla nebo jiného předmětu ochrany, není účelem úkonů rozmnožení dotčených ve věci v původním řízení umožnit takový přenos. Zbývá tedy posoudit, zda je výhradním účelem těchto úkonů umožnit oprávněné užití díla nebo jiného předmětu ochrany.
 65 V tomto ohledu vyplývá z bodu 33 odůvodnění směrnice 2001/29, že užití se považuje za oprávněné, pokud je k němu dotyčným nositelem práva uděleno svolení nebo pokud není omezeno příslušnou právní úpravou (viz rovněž rozsudek ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další, C‐403/08 a C‐429/08, EU:C:2011:631, bod 168; jakož i usnesení ze dne 17. ledna 2012, Infopaq International C‐302/10, EU:C:2012:16, bod 42).
 66 Vzhledem k tomu, že ve věci v původním řízení nositelé autorského práva neudělili svolení k předmětnému užití děl, je nutno posoudit, zda je účelem dotčených úkonů umožnit užití děl, které není omezeno příslušnou právní úpravou, přičemž jak bylo připomenuto v bodě 63 tohoto rozsudku při takovém posouzení, je třeba nutně zohlednit okolnost, podle níž se vynětí upravené v článku 5 směrnice 2001/29 použije pouze ve zvláštních případech, které nejsou v rozporu s běžným způsobem užití díla a nejsou jimi nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práva.
 67 Soudní dvůr v rozsudku ze dne 4. října 2011, Football Association Premier League a další (C‐403/08 a C‐429/08, EU:C:2011:631, body 170 až 172) uvedl, že z pohledu diváků krátce trvající úkony rozmnožení dotčené v této věci, díky nimž mohou satelitní dekodér a televizní obrazovka správně fungovat, umožňují příjem vysílání obsahujícího chráněná díla. Soudní dvůr měl v tomto ohledu za to, že samotné přijímání tohoto vysílání, totiž jeho zachycení a zhlédnutí v soukromém kruhu, nepředstavuje úkon omezený příslušnou právní úpravou a takové přijímání vysílání musí být považováno za oprávněné i v případě vysílání z jiného členského státu, dochází-li k přijímání prostřednictvím zahraničního dekódovacího zařízení. Soudní dvůr dospěl k závěru, že výhradním účelem dotčených úkonů rozmnožení je umožnit „oprávněné užití“ děl ve smyslu čl. 5 odst. 1 písm. b) směrnice 2001/29.
 68 Obdobně v usnesení ze dne 17. ledna 2012, Infopaq International (C‐302/10, EU:C:2012:16, body 44 a 45) Soudní dvůr konstatoval, že zpracování shrnutí z článků v tisku, ačkoliv k němu nebylo nositeli autorského práva k těmto článkům uděleno svolení, nebylo použitelnou právní úpravou omezeno, takže nelze předmětné užití považovat za neoprávněné.
 69 Naproti tomu za takových okolností, jako jsou okolnosti


text:
věci v původním řízení a zejména s ohledem na obsah reklamy na dotčený multimediální přehrávač zmíněné v bodě 18 tohoto rozsudku a na okolnost uvedenou v bodě 51 tohoto rozsudku, že hlavní výhoda uvedeného přehrávače, která láká jeho potenciální nabyvatele, spočívá v předinstalaci příslušných doplňků, je třeba mít za to, že nabyvatel takového přehrávače k bezplatné nabídce chráněných děl, ke které nebylo uděleno svolení, přistupuje v zásadě vědomě a se znalostí věci.
 70 Rovněž je třeba zohlednit skutečnost, že dočasné úkony rozmnožení pořízené na takovém multimediálním přehrávači, jako je přehrávač dotčený ve věci v původním řízení, během „streamování“ děl chráněných autorským právem z internetových stránek třetích osob, na nichž jsou tato díla nabízena bez svolení nositelů tohoto práva, mohou být v zásadě v rozporu s běžným způsobem užití takových děl a mohou jimi být nepřiměřeně dotčeny oprávněné zájmy nositele práva, jelikož, jak uvedl generální advokát v bodech 78 a 79 svého stanoviska, takové pořízení zpravidla vede ke snížení legálních obchodů souvisejících s těmito chráněnými díly, což působí nepřiměřenou újmu nositelům autorského práva (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. dubna 2014, ACI Adam a další, C‐435/12, EU:C:2014:254, bod 39).
 71 Z výše uvedeného vyplývá, že uvedené úkony rozmnožení nesplňují podmínky uvedené v čl. 5 odst. 1 a 5 směrnice 2001/29.
 72 Vzhledem ke všem předcházejícím úvahám je třeba na třetí a čtvrtou položenou otázku odpovědět tak, že ustanovení čl. 5 odst. 1 a 5 směrnice 2001/29 musí být vykládána v tom smyslu, že dočasné úkony rozmnožení učiněné na takovém multimediálním přehrávači, jako je přehrávač dotčený ve věci v původním řízení, během „streamování“ díla chráněného autorským právem z internetové stránky třetí strany, na níž je toto dílo nabízeno bez svolení nositele autorského práva, nesplňují podmínky uvedené v těchto ustanoveních.
 1) Pojem „sdělování veřejnosti“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/29/ES ze dne 22. května 2001 o harmonizaci určitých aspektů autorského práva a práv s ním souvisejících v informační společnosti, musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje prodej takového multimediálního přehrávače, jako je přehrávač, o nějž se jedná ve věci v původním řízení, na kterém byly předem nainstalovány doplňky („add-ons“) dostupné na internetu, jež obsahují hypertextové odkazy na veřejnosti volně dostupné internetové stránky, na kterých byla díla chráněná autorským právem zpřístupněna veřejnosti bez svolení nositelů tohoto práva.
 2) Ustanovení čl. 5 odst. 1 a 5 směrnice 2001/29 musí být vykládána v tom smyslu, že dočasné úkony rozmnožení učiněné na takovém multimediálním přehrávači, jako je přehrávač dotčený ve věci v původním řízení, během kontinuálního přenosu audiovizuálního materiálu („streamování“) díla chráněného autorským právem z internetové stránky třetí strany, na níž je toto dílo nabízeno bez svolení nositele autorského práva, nesplňují podmínky uvedené v těchto ustanoveních.


text:
25 Cdo 4107/2016
 Dotčené předpisy: § 237 o. s. ř., § 114b odst. 1 o. s. ř., § 114b odst. 5 o. s. ř.
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Roberta Waltra a soudců JUDr. Marty Škárové a JUDr. Petra Vojtka v právní věci žalobců a) M. N. a b) B. K. , obou zastoupených JUDr. Janem Havlíčkem, advokátem se sídlem Jihlava, Masarykovo náměstí 110/64, proti žalované Mgr. D. P. , advokátce se sídlem Jihlava, Jiráskova 3960/32, za účasti Generali Pojišťovny a. s., IČO 61859869, se sídlem v Praze 2, Bělehradská 132, jako vedlejší účastnice na straně žalované, zastoupené Mgr. Josefem Veverkou, advokátem v Praze 5, Kinských 76/7, o 420.533 Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Jihlavě pod sp. zn. 3 C 365/2013, o dovolání žalované proti rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 22. 12. 2015, č. j. 17 Co 174/2014-87, takto:
 II. Žalovaná je povinna zaplatit žalobcům na náhradu nákladů dovolacího řízení částku 19.762 Kč k rukám JUDr. Jana Havlíčka, advokáta se sídlem Jihlava, Masarykovo náměstí 110/64, do tří dnů od právní moci tohoto usnesení.
 Rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 22. 12. 2015, č. j. 17 Co 174/2014-87, ve spojení s usnesením ze dne 12. 1. 2016, č. j. 17 Co 174/2014-94, byl potvrzen rozsudek pro uznání Okresního soudu v Jihlavě ze dne 25. 2. 2014, č. j. 3 C 365/2013-34, rozhodnuto
 o nákladech odvolacího řízení a nákladech řízení mezi žalobci a vedlejším účastníkem. K vydání rozsudku pro uznání přistoupil okresní soud po marném uplynutí lhůty pro vyjádření k výzvě dle § 114b odst. 1 o. s. ř., v jehož důsledku došlo k fikci uznání nároku žalovanou. Odvolací soud v souladu s ustanovením 212a odst. 4 o. s. ř. ve spojení s § 205b o. s. ř. přezkoumal rozsudek pro uznání a dovodil, že byly naplněny podmínky pro jeho vydání. Neztotožnil se s tvrzením žalované, že v podání vyjádření k žalobě jí zabránily vážné důvody, neboť její zdravotní potíže nebyly takového charakteru, aby jí znemožnily alespoň sdělit soudu, že má vážný důvod, pro který se nemůže vyjádřit ve stanovené lhůtě. Zdůraznil, že si žalovaná jako advokátka musela být vědoma závažnosti výzvy ve smyslu § 114 b odst. 1 o. s. ř., sama připustila, že spor konzultovala s kolegyní a uvědomila pojišťovnu. Proto odvolací soud neshledal důvody tvrzené žalovanou za závažné, odůvodňující nevydání rozsudku pro uznání.
 Proti tomuto rozhodnutí podala žalovaná dovolání, jehož přípustnost spatřuje v rozdílném rozhodování dovolacího soudu, a důvodnost v nesprávném právním posouzení věci. Dle dovolatelky nebyly v dané věci splněny podmínky pro vydání výzvy dle § 114b odst. 1 o. s. ř., neboť již sama žaloba trpěla vadami. Dovolatelka je dále přesvědčena, že jí v podání vyjádření bránily závažné důvody, jež odvolací soud neuznal. Těmito důvody jsou dle dovolatelky závažné psychiatrické obtíže, kterými dovolatelka dle vyjádření ošetřujícího psychiatra trpí, zejména těžký depresivní stav projevující se výpadky paměti.
 Žalobci ve vyjádření k dovolání uvedli, že byly splněny podmínky pro vydání výzvy dle § 114b odst. 1 o.


text:
s. ř., byly tedy splněny podmínky pro vydání rozsudku pro uznání, neboť nastala fikce uznání rozsudku a důvody, jež považuje dovolatelka za závažné, odůvodňující promeškání lhůty k vyjádření, považují žalobci za lživé, účelové a dodatečně vykonstruované. Rozhodnutí odvolacího soudu považují za správné, a proto navrhují zamítnout dovolání v celém rozsahu.
 Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) posoudil dovolání a shledal, že bylo podáno včas, účastníkem řízení (§ 240 odst. 1 o. s. ř.), za splnění zákonné podmínky právnického vzdělání dovolatelky (§ 241 odst. 2 písm. a) o. s. ř.), není však přípustné podle ustanovení § 237 o. s. ř.
 Dovolatelka uvedla, že dovolání je přípustné z důvodu rozdílného rozhodování dovolacího soudu. Ačkoli takové znění přesně neodpovídá dikci ustanovení § 237 o. s. ř., bylo by možno dovodit, že dovolatelka spatřuje předpoklad přípustnosti dovolání v řešení otázky hmotného či procesního práva rozhodované dovolacím soudem rozdílně, avšak podle konstantní judikatury dovolacího soudu má-li být dovolání přípustné podle ustanovení § 237 o. s. ř. proto, že napadené rozhodnutí závisí na řešení otázky hmotného nebo procesního práva, která je dovolacím soudem rozhodována rozdílně, musí být z obsahu dovolání patrno nejen to, o kterou otázku hmotného nebo procesního práva jde, ale i rozdílná rozhodovací praxe, tedy rozdílné právní posouzení téže otázky v rámci rozhodovací praxe Nejvyššího soudu. Dovolání takto vymezenou rozdílnou rozhodovací praxi dovolacího soudu postrádá.
 Z dovolatelkou citované judikatury dovolacího soudu pak lze usuzovat spíše na námitku rozporu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu, avšak ani v takovém případě nelze shledat dovolání přípustným, neboť výhrady dovolatelky směřují především do samotného právního posouzení nároku žalobců. Námitky, kterými dovolatelka zpochybňuje žalobu jako vadnou, jsou přesně těmi rozhodujícími skutečnostmi, které žalovaná měla uvést na svoji obranu ve vyjádření k žalobě. Odvolací soud shledal žalobu jasnou, úplnou a obsahující rozhodné skutečnosti, na jejímž základě bylo možné pokračovat v řízení. Žaloba zní na konkrétní peněžitou částku, jíž se žalobci domáhají. V případě rozsudku pro uznání se právní posouzení věci odvolacím soudu omezuje v zásadě jen na to, zda nejde o věc, v níž nelze uzavřít nebo schválit smír, zda nejde o věc uvedenou v § 120 odst. 2 o. s. ř., případně zda nejde o řízení, které je podle § 118b odst. 1 o. s. ř. koncentrováno ze zákona.
 Již ze žaloby ale i ze samotných tvrzení dovolatelky je zjevné, že výzva dle § 114b odst. 1 o. s. ř. byla důvodná a oprávněná. Dovolatelka byla vyzvána k zaplacení žalované částky před podáním žaloby a na tuto výzvu nereagovala, z vylíčení rozhodujících skutečností v žalobě je zřejmé, že nejde o zcela jednoduchou věc nevyžadující rozsáhlejší přípravu ve smyslu usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 8. 2004, sp. zn. 21 Cdo 1109/2004, uveřejněné v časopisu Soudní judikatura, ročník 2004, pod č. 173.
 Uvádí-li dovolatelka judikaturu dovolacího soudu k odůvodněnosti výzvy dle § 114b odst. 1 o. s. ř., lze na tuto judikaturu odkázat. Rozhodovací praxe dovolacího soudu je ustálena v závěru, že kvalifikovaná příprava jednání je pravidlem, zatímco případy, kdy žaloba je zjevně bezdůvodná či věc


text:
je zcela jednoduchá, takže nevyžaduje přípravu jednání postupem podle § 114b odst. 1 o. s. ř., budou spíše výjimečné (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 20. 1. 2005, sp. zn. 26 Cdo 779/2004, usnesení Nejvyššího soudu ze dne 16. 2. 2006, sp. zn. 26 Cdo 1253/2005).
 Konečně dovolatelkou uváděné zdravotní obtíže či předvánoční stres nejsou ani dle dovolacího soudu závažnými důvody, které by jí znemožnily podat ve věci vyjádření. Podle ustálené rozhodovací praxe dovolacího soudu vážný důvod, který žalovanému zabránil, aby se ve věci písemně vyjádřil včas (ve lhůtě stanovené soudem), má ve smyslu ustanovení § 114b odst. 5 a § 153a odst. 3 o. s. ř. význam jen tehdy, jestliže žalovaný takový vážný důvod sdělil soudu ve lhůtě stanovené pro podání vyjádření nebo jestliže u něj šlo o tak vážný důvod, který mu neumožnil, aby soudu byť jen sdělil, že u něj nastal vážný důvod, který mu brání podat písemné vyjádření včas (rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 11. 5. 2005, sp. zn. 21 Cdo 2433/2004, Soubor C 3360).
 Dovolatelka v odvolání dokonce výslovně uvedla, že podání sepsala a chtěla odnést na podatelnu soudu, avšak pro bolesti v lýtku tak neučinila, což si následně neuvědomila. Z uvedeného je však zjevné, že se nejednalo o natolik závažný důvod, pro který nemohla objektivně výzvě vyhovět, ani uvědomit soud a požádat o prodloužení lhůty pro vyjádření. Dovolací soud zdůrazňuje, že dovolatelka je advokátka znalá práva, a tím spíše si měla být vědoma procesních důsledků nevyhovění výzvě k vyjádření.
 Jak vyplývá z výše uvedeného, dovolatelka nevymezila rozdílné rozhodování dovolacím soudem , a právní otázky, v jejichž řešení rozhodnutí odvolacího soudu spočívá, namítané dovolatelkou, byly odvolacím soudem vyřešeny v souladu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu, a dovolání tak není dle § 237 o. s. ř. přípustné. Nejvyšší soud je proto podle § 243c odst. 1 věty první o. s. ř. odmítl.
 Žalovaná, jejíž dovolání bylo odmítnuto, je povinna nahradit žalobcům účelně vynaložené náklady dovolacího řízení (§ 243c odst. 3, § 224 odst. 1, § 151 odst. 1 část věty před středníkem a § 146 odst. 3 o. s. ř.), k nimž patří odměna advokáta zastupujícího žalobce za podání vyjádření k dovolání ve výši 16.032 Kč (§ 7 bod 6, § 8 odst. 1, § 11 odst. 1 písm. k/ a § 12 odst. 4 vyhlášky č. 177/1996 Sb. ve znění pozdějších předpisů), paušální náhrada hotových výdajů advokáta 300 Kč (§ 13 odst. 3 citované vyhlášky) a a 21 % DPH ve výši ve výši 3.430 Kč, tj. celkem 19.762 Kč.


text:
Obchodní podmínky a souhlas s profilováním v souladu s GDPR - ALOXXI americká vlasová kosmetika
 BARVY NA VLASY ALOXXI
 Permanentní barva na vlasy CHROMA 6NN Tmavá intenzivní přírodní blond ALOXXI 60 g
 RRx Rekonstrukční hloubkové ošetření ALOXXI 15/30 ml
 Barva na vlasy semi-permanentní ULTRA HOTTM čistý lesk Aloxxi 125ml
 › Obchodní podmínky a souhlas s profilováním v souladu s GDPR
 obchodní společnosti: GET STYLE s.r.o.
 se sídlem Benediktská, 722/11, 110 00 PRAHA 1
 identifikační číslo:24773867
 zapsané v obchodním rejstříku vedeném u Městského soudu v Praze v oddílu C, vložce č. 173183
 pro prodej zboží ALOXXI prostřednictvím on-line obchodu umístěného na internetové adrese: https://eshop.aloxxi.cz/
 1.6. Souhlas s profilováním v souladu s GDPR
 5.3. Pro odstoupení od kupní smlouvy může kupující využit vzorový formulář poskytovaný prodávajícím, jenž tvoří přílohu obchodních podmínek. Odstoupení od kupní smlouvy může kupující zasílat na adresu provozovny, (výdejní místo) nebo osobně na tutéž adresu, která je uvedena. Pro doručování odstoupení od smlouvy platí ustanovení čl. 11 těchto obchodních podmínek.
 5.6. Nárok na úhradu škody vzniklé na zboží je prodávající oprávněn jednostranně započíst proti nároku kupujícího na vrácení kupní ceny. Zboží lze vrátit pouze neotevřené.
 12.5. Kontaktní údaje prodávajícího: adresa pro doručování , adresa elektronické pošty , telefon. U registrovaných právnických osob IČO.
 Shoptet GDPR
 GDPR článek 13
 Článek: 30
 => důvod: 60, 61, 62
 a) totožnost a kontaktní údaje správce a jeho případného zástupce;
 b) případně kontaktní údaje případného pověřence pro ochranu osobních údajů;
 c) účely zpracování, pro které jsou osobní údaje určeny, a právní základ pro zpracování;
 d) oprávněné zájmy správce nebo třetí strany v případě, že je zpracování založeno na čl. 6 odst. 1 písm. f);
 e) případné příjemce nebo kategorie příjemců osobních údajů;
 f) případný úmysl správce předat osobní údaje do třetí země nebo mezinárodní organizaci a existenci či neexistenci rozhodnutí Komise o odpovídající ochraně nebo, v případech předání uvedených v článcích 46 nebo 47 nebo čl. 49 odst. 1 druhém pododstavci, odkaz na vhodné záruky a prostředky k získání kopie těchto údajů nebo informace o tom, kde byly tyto údaje zpřístupněny. ,
 a) doba, po kterou budou osobní údaje uloženy, nebo není-li ji možné určit, kritéria použitá pro stanovení této doby;
 b) existence práva požadovat od správce přístup k osobním údajům týkajícím se subjektu údajů, jejich opravu nebo výmaz, popřípadě omezení zpracování, a vznést námitku proti zpracování, jakož i práva na přenositelnost údajů; , , , ,
 c) pokud je zpracování založeno na čl. 6 odst. 1 písm. a) nebo čl. 9 odst. 2 písm. a), existence práva odvolat kdykoli souhlas, aniž je tím dotčena zákonnost zpracování založená na souhlasu uděleném před jeho odvoláním; ,
 d) existence práva podat stížnost u dozorového úřadu;
 e) skutečnost, zda poskytování osobních údajů je zákonným či smluvním požadavkem, nebo požadavkem, který je nutné uvést do smlouvy, a zda má subjekt údajů povinnost osobní údaje poskytnout, a ohledně možných důsledků neposkytnutí těchto údajů;
 f) skutečnost, že dochází k automatizovanému rozhodování, včetně profilování, uvedenému v čl. 22 odst. 1 a 4, a přinejmenším v těchto případech smysluplné informace týkající se


text:
použitého postupu, jakož i významu a předpokládaných důsledků takového zpracování pro subjekt údajů. ,
 3. Pokud správce hodlá osobní údaje dále zpracovávat pro jiný účel, než je účel, pro který byly shromážděny, poskytne subjektu údajů ještě před uvedeným dalším zpracováním informace o tomto jiném účelu a příslušné další informace uvedené v odstavci 2.
 => Článek: 6, 14
 => důvod: 61, 62, ,
 GET STYLE s.r.o.
 Benediktská 722/11, 110 00 Praha 1
 IČO: 24773867
 DIČ:CZ24773867
 Výdejní místo / sklad
 Horní 183
 dne ......... jsem prostřednictvím vašeho eshopu www.eshop-sovte.cz s vámi uzavřel(a) kupní smlouvu, jejímž předmětem bylo dodání zboží
 druh zboží, značky, kód (identifikace zboží)...............................................................................
 Číslo objednávky: ...........................................................
 Číslo prodejního dokladu:................................................................
 Toto (zboží) jsem převzala dne ..................................................
 Podpis kupujícího spotřebitele/spotřebitelů (pouze pokud je tento formulář zasílán v listinné podobě):
 V..............dne................


text:
Úprava kontaktu s dětmi po rozchodu od počátku - Stránky 53 - Diskusní fórum
 Příspěvek od forU » 03 pro 2014 13:05
 katalyzator píše: Prosím o odpověď: těch 6:8 je vedeno formálně jako střídavá péče nebo výlučná? Díky.
 No v ty dohode bylo jasne napsano, ze rodice se v peci STRIDAJI. Nicmene soud to nakonec vysvetlil tak, ze prestoze pece otce byla od utery do nedele, tak dite pry bylo v peci matky. Odmitl ji tedy treba domerit vyzivne (to se vymeruje u stridave pece). Na druhou stranu z teto vylucne pece (jak to pochopil on) 6/8 udelal (odvolaci soud) stridavku 7/7. Muj nazor je, ze kdyz uz matce (proti jeji vuli a odporu) uz tu stridavku naridili, tak by asi bylo dost krute ji jeste domerit dluzne vyzivne...
 Martine, tohle jsi kdysi napsal v tomto vlákně. Chystám se teď podat návrh na vyměření výživného matce, která měla dítě v péči a já široký styk, fakticky taky 6:8, zatím jsem nenašel nic, co by tomu mělo bránit, aby rodič, který má dítě v péči, nemohl mít povinnost přispívat na výživu a výchovu dítěte rodiči, který má určen styk. Můžeš kouknout do tvého rozhodnutí o střídavce, jak tvá soudkyně odůvodnila to, že matce neurčila výživné zpětně? Jenom tím, že dítě bylo v péči matky? Nebo i tím, že při stanovení výše výživného tobě zohlednila poměr péče? Dík.
 Příspěvek od martin » 03 pro 2014 13:34
 Rozsudek teď u sebe nemám - soudkyně výživné ani nevyměřovala nějak exaktně zpětně - já platit průběžně dobrovolně a ona konstatovala, že dítě bylo doposud v péči matky (přestože naše dohoda uváděla, že rodiče se v péči STŘÍDAJÍ 6/8) a že dluh na výživném do doby vyhlášení rozsudku nevznikl (otec platil dobrovolně). Nijak zvlášť to tedy neřešila a já se v odvolání samozřejmě soustředil na střídavou péči, nikoliv na to, aby matce dovyměřili zpětně dluh.
 Jinak odvolací rozsudek je zde: http://www.stridavka.cz/i-spatne-rozhod ... dek.html#1 o výživném se tam píše na straně 3 a 5.
 Vyměřování nebrání nic, kromě toho, že soudy prostě rozhodují takto - výživné se vyměřuje při výhradní i střídavé (?) péči, ale nikoliv při péči výhradní rodiči, který má dítě v péči. Soud to zaobalí do fráze, že plní svoji část výživného "osobní péči" - kdo má v péči dítě, ten výživné prostě neplatí (viz i vyjádření odvolacího soudu v uvedeném rozsudku, přestože výživné nebylo předmětem odvolání).
 Příspěvek od forU » 03 pro 2014 14:15
 Díky, zajímavá věta je o tom, že když oba pečují stejně, že je třeba vyměřit oběma výživné, ale jen pro dobu péče druhého. Což ve vazbě na to, že zpětně fakticky lze doložit rozsah péče (dopředu nikoliv, díky tomu, že styk je právem a nikoliv povinností), pak by soud měl vycházet z reálného děje a nikoliv právní fikce, jako by druhý rodič o dítě vůbec nepečoval a výživné zpětně doměřit. No jsem na to zvědav, jak se s tím soudy popasují, chci to případně dotlačit až k vyjádření Ústavnímu soudu. Uvidíme, jestli když soud měl za pohodu, když jsem


text:
téměř dva roky měl (a ještě mám) příjem nižší než celkové alimenty při téměř půlce péče o dvě děti, tak jestli se pochlapí v tomhle zpětném vyměření.
 Šel bys do toho? A o co bys to opřel?
 Já mám tři verze:
 1) mé výživné bylo vyčlenění prostředků z mých příjmů na kompletní pokrytí potřeb dětí, tedy částka A. Matka ze svého příjmu by na pokrytí potřeb dětí měla vyčlenit částku B, což dohromady činí částku A+B. Z této by tedy matce mělo být doměřeno výživné v podílu mé péče, tedy 40% z A+B (to je asi nejspravedlivější rozdělení nákladů na péči)
 2) mnou uhrazené výživné se nevrací, neboť je spotřebované, tudíž varianta 1) je obcházení tohoto pravidla a je třeba vycházet pouze z příjmu matky. Takže výživným od otce bylo pokryto 50% péče o dítě, matka pečovala v 60%, otec 40%, tudíž z výživného matky by mělo 1/5 jít na pokrytí zbývajících 10% její péče a 4/5 na péči otce, výživné by tedy mělo být 80% z B
 3) zcela zapomeňme na to, co platil otec a co to pokrývalo, je tu částka B z příjmu matky na děti a z ní by měla uhradit 40% na péči v době, kdy děti byly u otce, takže výživné by mělo být 40% z B. Což je zřetelně nespravedlivé, protože matka by na 60% péče disponovala 100% A+60%B, kdežto otec na 40% péče pouze 40% z B.
 Ve spojitosti s tím, že pro střídavku se soudkyně nerozpakovala matce vyměřit výživné na mou půlku péče ve výši 1/2 z 10% jejího příjmu, tedy ještě pod tabulky Kovářové i průměrné výživné, tak pokud na ni bude nadále hodná, tak ve variantě 3) jí vyměří 4% příjmu, tj. 800 Kč na dítě, což je čtvrtina toho, co by odpovídalo poměrům příjmů, rozdělení péče a nákladů. Ale i tak by to byl jako prolomení principu úspěch.
 Celé bych to opřel o zákon o rodině a noz, že povinným z pohledu výživy jsou i při svěření dítěte do výchovy/péče zásadně oba rodiče, jak nepřímo vyplývá z dikce právní úpravy současné i dřívější. „Při hodnocení schopností, možností a majetkových poměrů povinného je ...... třeba přihlédnout k tomu, že povinný o oprávněného osobně pečuje, a k míře, v jaké tak činí“ dle §913 odst. 2), věta druhá občanského zákoníku, resp. „Při určení rozsahu jejich (tedy obou rodičů) vyživovací povinnosti přihlíží se k tomu, který z rodičů a v jaké míře o dítě osobně pečuje“ dle §85 odst. 3) z.o.r.
 Pokud bys měl nějaký nápad, čím se to dá podpořit, uvítám jej. Zejména pokud víš o něčem, co by podpořilo závěr, že povinným z hlediska výživy jsou oba rodiče bez ohledu na právní úpravu svěření do péče. Tohle ze zákona vyplývá jen nepřímo a potřeboval bych to něčím ještě podepřít.
 Příspěvek od martin » 03 pro 2014 14:30
 No je to tak - já dokonce podíl své péče počítal pro soud zcela exaktně, kdy jsem měl na to tabulku, která reflektovala i drobnosti změny času z letního na zímní a


text:
naopak. Tj. soud měl zcela přesně vyčíslený ty podíly (mám dojem, že to bylo okolo 40%), ale stejně konstatoval, že dítě bylo v péči matky a je správné výživné platit 5000/0. No a pak rozhodl o SP, kde je podíl přesně 50/50 a najednou bylo správné platit 3000/1000? Matematicky mi to teda moc nevychází... Jinak se nezměnilo nic - už předtím jsem si platil svojí školku, kompletně oblečení na dítě a další potřeby. Naopak matka se "předzásobila" tím, že ze společné domácnosti vystěhovala komplet všechno vybavení a já musel třeba zařizovat i celý dětský pokoj znovu.
 Způsob uvažování soudu jsem pochopil až o dva roky později, kdy jsem si požádal o snížení výživného z důvodu nástupu na rodičovskou. Místo značně nadprůměrného platu byl příjem prakticky nulový (matka studentka, rodičovská pár tisíc). Navíc další dvě vyživovací povinnosti (dítě a matka do dvou let). Přinesl jsem tedy papír od zaměstnavatele, kdy bylo za posledních 6 měsíců samá nula a výživné mi nechali vyměřené stejné, že prý to moje životní úroveň unese...
 Tím pádem bych se vůbec nevyčerpával nějakým A a B a exaktním výpočtem odvozeným z příjmů a podílů péče. Určuje se to prostě podle "ksichtu" a podle soudkyň má chlap má prostě platit a šmitec.
 Jinak samozřejmě to klidně k ústavnímu soudu dotáhni, ale i kdybys náhodou vyhrál, tak ten judikát bude ostatním k ničemu, protože tu nejsou žádná pravidla a každý soud tohle posuzuje individuálně. Už jsem viděl třeba z 20 000 platu vyměřené výživné ve střídavé péči 6 000,- a naopak z mého platu téměř trojnásobného mi vyměřili 3 000,-... Teď zrovna proběhl tiskem ten případ Kmonička, který dostal výživné 30 000,- snad taky dokládal své příjmy a soudy mu řekli, že je to nezajímá, že se má "víc snažit" nebo tak něco...
 Příspěvek od Michal24 » 03 pro 2014 14:42
 I já se obávám, že soudkyně takovým výpočtům nebudou rozumět, sama tato skutečnost je urazí a nechají to předkladateli takového návrhu "vyžrat", zasednou si na něho. Chápu naprosto ForU, sám jsem v podobné pozici ("dítě v péči matky", přitom moje péče je 42 %, matka 58 %, platím 4000 kč/měsíčně při příjmu 23 500 Kč). Ony ty soudkyně (mnohé z nich a i mnozí soudci) nemají intelekt a matematickou průpravu na to, aby byly schopny takového myšlení, jsou humanitně zaměřené. To je velký problém.
 Ale každopádně Ti, ForU držím palce. Sám vážně uvažuji podat podobný návrh.
 Příspěvek od martin » 03 pro 2014 14:47
 Michal24 píše: Ahojte.
 I já se obávám, že soudkyně takovým výpočtům nebudou rozumět, sama tato skutečnost je urazí a nechají to předkladateli takového návrhu "vyžrat", zasednou si na něho.
 Přesně tak - z toho důvodu jsem věc výživného při odvolání do výchovy nehrotil, protože prioritou byla SP. Soudkyně i sociální pracovnice jsou velmi citlivé, pokud se otec zaobírá tím, kolik by podle něj bylo spravedlivé platit. Navíc ještě tam dovymýšlet takové inovace, jak doměřit "chuděrce matce, které bereme dítě" zpětně dluh. Nejosvědčenější je, vyjádřit se, že to necháváte na rozhodnutí soudu, protože ty testovací