text:
(§ 5 odst.2 věta druhá), účast na důchodovém zabezpečení. Za výdělečnou činnost se považuje též činnost vykonávaná v zahraničí za účelem dosažení příjmu.
 b) jehož příjem z výdělečné činnosti (§ 10) přesáhne v kalendářním měsíci součin minimální mzdy pro zaměstnance v pracovním poměru odměňované měsíční mzdou, která platí k prvnímu dni tohoto měsíce, a koeficientu 1,00, nebo
 c) které je poživatelem invalidního důchodu z důchodového zabezpečení.
 a) studium na středních a vysokých školách v České republice [Zákon č.29/1984 Sb., o soustavě základních a středních škol(školský zákon), ve znění zákona č.188/1988 Sb. a zákonač.171/1990 Sb., zákona č.522/1990 Sb., zákona č.134/1993 Sb.,zákona č.190/1993 Sb., zákona č.331/1993 Sb., nálezu Ústavníhosoudu České republiky č.49/1994 Sb a zákona č.256/1994 Sb.
 Zákon č.172/1990 Sb., o vysokých školách, ve znění zákonač.216/1993 Sb., zákona č.46/1994 Sb. a zákona č.192/1994 Sb.],
 s výjimkou studia při zaměstnání a kombinovaného studia, je-li dítě v době takového studia výdělečně činno alespoň
 v rozsahu uvedeném v § 10 nebo pobírá-li hmotné zabezpečení uchazečů o zaměstnání,a studia po dobu výkonu vojenské základní (náhradní) služby, civilní služby nebo za trvání služebního poměru příslušníků ozbrojených sil,
 Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy v dohodě s Ministerstvem práce a sociálních věcí může stanovit vyhláškou, které další studium, popřípadě výuka, se pro účely státní sociální podpory považuje z důvodu svého rozsahu a úrovně za studium na středních nebo vysokých školách.
 (1) Za povinnou školní docházku [§ 34 zákona č.29/1984 Sb., o soustavě základních a středních škol (školský zákon), ve znění zákona č.171/1990 Sb. ] se pro účely tohoto zákona považuje též docházka do desátého ročníku speciální základní školy, zvláštní školy nebo pomocné školy.
 (2) Za povinnou školní docházku se považuje též období školních prázdnin navazujících na ukončení období školního
 vyučování školního roku, v němž dítě dovrší poslední rok povinné
 školní docházky, pokud v této době nezačalo vykonávat výdělečnou činnost v rozsahu uvedeném v § 10 ani nezačalo pobírat hmotné zabezpečení uchazečů o zaměstnání.
 Nárok na přídavek na dítě má nezaopatřené dítě, jestliže rozhodný příjem v rodině nepřevyšuje součin částky životního minima rodiny a koeficientu 1,80.
 Nárok na přídavek na dítě má ode dne podání žádosti též nezaopatřené dítě, které nesplňuje podmínky nároku na přídavek na dítě podle § 17, jestliže
 a) rozhodný příjem v rodině nepřevyšuje součin částky životního minima rodiny a koeficientu 1,60, a
 b) přídavek na dítě na toto dítě nenáležel nejméně po dobu kalendářního čtvrtletí po zániku nároku na přídavek na dítě
 nebo po zamítnutí žádosti o přídavek na dítě.
 Výše přídavku na dítě činí za kalendářní měsíc součin částky na osobní potřeby dítěte a koeficientu 0,33.
 (2) Přídavek na dítě náležející nezletilému nezaopatřenému dítěti se vyplácí osobě, která má dítě v přímém zaopatření. Je-li tato podmínka splněna u několika osob, vyplácí se přídavek na dítě osobě určené na základě dohody těchto osob. Nedohodnou-li se tyto osoby, určí okresní úřad a v Praze Magistrát hlavního města Prahy (dále jen "okresní úřad"), který o přídavku na dítě rozhoduje, které z těchto osob se bude přídavek na dítě vyplácet.
 (3) Je-li nezletilé nezaopatřené dítě v plném přímém zaopatření


text:
(§ 7 odst.3 věta druhá) ústavu (zařízení) pro péči o děti nebo mládež z jiných důvodů než z důvodu léčení, popřípadě z důvodu plnění povinné školní docházky nebo přípravy na budoucí povolání, vyplácí se přídavek na dítě, není-li stanoveno jinak, tomuto ústavu (zařízení). Je-li nezletilé nezaopatřené dítě v plném přímém zaopatření (§ 7 odst. 3 věta druhá) ústavu (zařízení) sociální péče [§ 61 a násl. vyhlášky Ministerstva práce a sociálních věcí České republiky č.182/1991 Sb., kterou se provádí zákon o sociálním zabezpečení a zákon České národní rady o působnosti orgánů České republiky v sociálním zabezpečení, ve znění zákona České národní rady č.482/1991 Sb., zákona České národní rady č. 582/1991 Sb., vyhlášky č. 28/1993 Sb. a vyhlášky č.137/1994 Sb.] pro péči o děti nebo mládež, vyplácí se přídavek na dítě tomuto ústavu (zařízení). Pokud doba pobytu nezaopatřeného dítěte v ústavu (zařízení) pro péči o děti nebo mládež, v němž je dítě v plném přímém zaopatření, byla v době školních prázdnin přerušena po celý kalendářní měsíc, platí pro výplatu přídavku na dítě v době takového přerušení odstavec 2.
 (1) Nárok na sociální příplatek má osoba pečující alespoň o jedno nezaopatřené dítě, s výjimkou dítěte svěřeného do pěstounské péče nebo nezaopatřeného dítěte, které je v plném přímém zaopatření ústavu (zařízení) pro péči o děti nebo mládež, jestliže rozhodný příjem v rodině nepřevyšuje součin částky životního minima rodiny stanovené též s přihlédnutím k § 23 odst.1 a 2 a koeficientu 1,60.
 (2) Pokud rozhodný příjem rodiny, z něhož se vychází při stanovení podílu podle odstavce 1, nedosahuje částky životního minima rodiny, započítává se pro stanovení výše sociálního příplatku jako rozhodný příjem rodiny částka odpovídající životnímu minimu této rodiny. Při stanovení životního minima podle předchozí věty se ke zvýšení částek podle § 23 odst.1 a 2 nepřihlíží.
 (3) Pokud rozhodný příjem rodiny, z něhož se vychází při stanovení podílu podle odstavce 1, převyšuje součin částky životního minima rodiny a koeficientu 1,60 , započítává se pro stanovení výše sociálního příplatku jako rozhodný příjem rodiny součin částky životního minima rodiny a koeficientu 1,60.
 (1) Při stanovení výše sociálního příplatku se částka na osobní potřeby nezaopatřeného dítěte uvedená v § 22 odst.1 a 3 násobí, jde-li o
 e) dítě, které se soustavně připravuje na budoucí povolání na vysoké škole mimo místo svého trvalého pobytu a nejde o případ uvedený v písmenu f), koeficentem 1,40,
 f) dítě, které se soustavně připravuje na budoucí povolání na vysoké škole v místě, které je od místa trvalého pobytu dítěte vzdáleno více než 60 km a nemá nárok na příspěvek na dopravu podle § 43 odst.1 písm.b), koeficientem 1,90,
 (2) Při stanovení výše sociálního příplatku se součet částek na osobní potřeby rozhodný pro stanovení životního minima rodiny uvedený v § 22 odst.1 a 3 násobí, jestliže
 (5) Do skutečného příjmu se započítávají příjmy uvedené v § 5 s tím, že u osob samostatně výdělečně činných se nepoužije § 5 odst.2.
 (6) Zúčtování sociálního příplatku za určené období se provede nejpozději do 31.srpna kalendářního roku, do něhož spadá konec určeného období.
 (7) Osoba, která

type: other


text:
v určeném období pobírala sociální příplatek, je povinna do 10. července kalendářního roku, do něhož spadá konec určeného období, předložit okresnímu úřadu, který sociální příplatek vyplácel, potvrzení o příjmech uvedených v § 5.
 a) do tří let věku, nebo
 b) do sedmi let věku, jde-li o dítě, které je dlouhodobě zdravotně postižené nebo dlouhodobě těžce zdravotně postižené,
 jestliže rozhodný příjem rodiny nepřevyšuje částku součinu životního minima rodiny a koeficientu 2,50.
 (2) Nárok na rodičovský příspěvek má ode dne podání žádosti též rodič, který nesplňuje podmínky nároku na rodičovský příspěvek podle odstavce 1, jestliže
 a) osobně celodenně a řádně pečuje alespoň o jedno dítě uvedené v odstavci 1 písm.a) a b),
 b) rozhodný příjem rodiny nepřevyšuje součin částky životního minima rodiny a koeficientu 1,60 a
 c) rodičovský příspěvek nenáležel nejméně po dobu kalendářního čtvrtletí po zániku nároku na rodičovský příspěvek nebo po zamítnutí žádosti o rodičovský příspěvek.
 (3) Na rodičovský příspěvek má rodič nárok, není-li dále stanoveno jinak, jen jestliže v době péče o dítě nemá v kalendářním měsíci nárok na příjem z výdělečné činnosti (§ 10), ani nepobírá peněžité dávky nemocenského pojištění (péče) nahrazující příjem z této výdělečné činnosti, hmotné zabezpečení uchazečů o zaměstnání4) nebo příspěvky náležející občanům se změněnou pracovní schopností v době jejich pracovní rehabilitace [§ 120 vyhlášky federálního ministerstva práce a sociálních věcí č. 149/1988 Sb., kterou se provádí zákon o sociálním zabezpečení, ve znění vyhlášky č.309/1993 Sb.].
 (4) Rodičovský příspěvek náleží i při příjmu z výdělečné činnosti v případě, že se jedná o příjem ze závislé činnosti [§ 6 zákona České národní rady č.586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění zákona č.157/1993 Sb., zákona č.323/1993 Sb. a zákona č. 259/1994 Sb.] sjednané nejvýše na dobu dvou hodin denně, nebo v případě, že příjem ze závislé činnosti po odpočtu daně z příjmu fyzických osob, pojistného na sociální zabezpečení a příspěvku na státní politiku zaměstnanosti a pojistného na všeobecné zdravotní pojištění nepřesahuje částku na osobní potřeby u tohoto rodiče. Rodičovský příspěvek náleží i při nároku na nemocenské a podporu při ošetřování člena rodiny z této činnosti, pokud dávka byla alespoň částečně vypočtena z příjmu uvedeného v předchozí větě.
 (5) Je-li dítě ze zdravotních důvodů v ústavním ošetřování déle než tři kalendářní měsíce, rodičovský příspěvek nenáleží od čtvrtého kalendářního měsíce trvání této skutečnosti.
 (2) Podmínka osobní celodenní péče o dítě se považuje za splněnou, pokud dítě není umístěno v jeslích, mateřské škole nebo jiném obdobném zařízení pro děti předškolního věku, a jde-li o případy uvedené v § 25 odst.4, pokud rodič v době, kdy je výdělečně činný, zajistil péči o dítě jinou zletilou osobou; tato podmínka se považuje za splněnou též, je-li rodičem žák nebo student soustavně se připravující na budoucí povolání (§ 12 až 15), s výjimkou studentů vojenských vysokých škol a studentů škol v zahraničí, pokud nejsou po dobu studia výdělečně činni (§ 10). Za umístění dítěte v jeslích, mateřské škole nebo jiném obdobném zařízení pro děti předškolního věku se nepovažuje pravidelná návštěva léčebně rehabilitačního zařízení, která nepřevyšuje čtyři hodiny denně, a jde-li o dítě dlouhodobě


text:
zdravotně postižené nebo dlouhodobě těžce zdravotně postižené ani pravidelná návštěva jeslí, mateřské školy nebo jiného obdobného zařízení pro děti předškolního věku, pokud nepřevyšuje čtyři hodiny denně.
 (2) Jestliže rodič v době, kdy pečuje o dítě uvedené v § 25 odst.1, pobírá peněžité dávky nemocenského pojištění (péče) nahrazující příjem z výdělečné činnosti, hmotné zabezpečení uchazečů o zaměstnání4) nebo příspěvky náležející občanům se změněnou pracovní schopností v době jejich pracovní rehabilitace13), jejichž výše je nižší než činí výše rodičovského příspěvku, poskytuje se rodičovský příspěvek ve výši rozdílu mezi tímto příspěvkem a uvedenými dávkami (příspěvky).
 (1) Nárok na příspěvek na bydlení má vlastník nebo nájemce bytu (obytné místnosti), který je v bytě hlášen k trvalému pobytu(§ 3), jestliže rozhodný příjem v rodině nepřevyšuje částku součinu životního minima rodiny a koeficientu 1,30.
 (2) Jde-li o byt (obytnou místnost), který je užíván na základě nájemní smlouvy, vzniká nárok na příspěvek na bydlení podle odstavce 1, jen jestliže je v rozhodném období řádně uhrazeno nájemné a služby poskytované v souvislosti s užíváním bytu; službami poskytovanými v souvislosti s užíváním bytu se rozumí služby uvedené v předpisech o nájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu. [§ 11 odst.1 vyhlášky ministerstva financí č.176/1993 Sb., onájemném z bytu a úhradě za plnění poskytovaná s užíváním bytu.] Jde-li o vlastníka bytu, za něhož se považuje i vlastník nemovitosti, ve které je byt, který vlastník užívá, vzniká nárok na příspěvek na bydlení podle odstavce 1, jen jestliže je za nejbližší předchozí zdaňovací období zaplacena daň z nemovitosti. [Zákon České národní rady č.338/1992 Sb., o dani z nemovitostí,ve znění zákona č.315/1993 Sb. a zákona č. 242/1994 Sb.]
 (3) Pokud rozhodný příjem rodiny, z něhož se vychází při stanovení podílu podle odstavce 1, převyšuje součin částky životního minima rodiny a koeficientu 1,30 , započítává se pro stanovení výše příspěvku na bydlení jako rozhodný příjem rodiny součin částky životního minima rodiny a koeficientu 1,30.
 (2) Po uplynutí období od 1. dubna kalendářního roku do 31. března následujícího kalendářního roku, ve kterém byl příspěvek na bydlení poskytován, se příspěvek na bydlení zúčtuje. Ustanovení § 24 odst.2 až 8 platí pro zúčtování obdobně.
 b) manželka vojáka, která pečuje o dítě ve věku do tří let, popřípadě o dítě ve věku do sedmi let, jde-li o dítě dlouhodobě zdravotně postižené nebo dlouhodobě těžce zdravotně postižené, nebo která je invalidní anebo z jiného vážného důvodu není výdělečně činná; za vážný důvod, pro který manželka vojáka nemůže být výdělečně činná, se považuje zejména soustavná příprava na budoucí povolání a péče o dítě předškolního věku starší tří let, pokud ji nelze zajistit jinak,
 (2) Zaopatřovací příspěvek podle odstavce 1 náleží, jestliže rozhodný příjem v rodině nepřevyšuje částku součinu životního minima rodiny a koeficientu 2,50.
 (3) Nárok na zaopatřovací příspěvek má ode dne podání žádosti též osoba uvedená v odstavci 1, pokud nesplňuje podmínky uvedené v odstavci 2, jestliže
 b) zaopatřovací příspěvek nenáležel nejméně po dobu kalendářního čtvrtletí po zániku nároku na zaopatřovací příspěvek nebo po zamítnutí žádosti o zaopatřovací příspěvek.
 (4) Pro nárok na zaopatřovací příspěvek


text:
platí ustanovení předchozích odstavců obdobně, koná-li žena vojenskou základní službu v Armádě České republiky.
 (1) Výše zaopatřovacího příspěvku náležejícího osobám uvedeným v § 31 odst.1 písm.a) a b) činí za kalendářní měsíc součin částky na osobní potřeby oprávněné osoby a koeficientu 0,67.
 (2) Výše zaopatřovacího příspěvku náležejícího osobě uvedené v § 31 odst.1 písm.c) činí za kalendářní měsíc částku výživného nebo příspěvku na výživu, na kterou má tato osoba vůči vojákovi nárok, nejvýše však součin částky na osobní potřeby oprávněné osoby a koeficientu 0,67.
 Pro výplatu zaopatřovacího příspěvku podle § 31 odst.1 písm.a) platí § 20 obdobně.


text:
Finance: Český účetní standard pro podnikatele č. 012 - Účetnictví - BusinessCenter.cz
 BusinessCenter.cz » Finance » Účetnictví » Český účetní standard pro podnikatele č. 012
 Změny vlastního kapitálu
 Cílem tohoto standardu je stanovit podle zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, (dále jen „zákon“) a vyhlášky č. 500/2002 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, pro účetní jednotky, které jsou podnikateli účtujícími v soustavě podvojného účetnictví, ve znění pozdějších předpisů, (dále jen „vyhláška“) základní postupy účtování změn vlastního kapitálu za účelem docílení souladu při používání účetních metod účetními jednotkami.
 Tento standard řeší některé případy změn vlastního kapitálu u obchodních korporací společností a družstev a kmenového jmění státních podniků a jejich účtování u zúčastněných účetních jednotek (tj. například akcionářů, společníků obchodní korporace). Při účtování případů neřešených tímto standardem se postupuje podle občanského obchodního zákoníku, zákona o obchodních korporacích, zákona a ostatních právních předpisů s přihlédnutím k účetním postupům stanoveným tímto standardem.
 3.1.Akciová společnost
 3.1.1.Vznik
 K datu zápisu do obchodního rejstříku (tj. vzniku) sestavuje akciová společnost (dále jen a. s.) zahajovací rozvahu, která obsahuje v aktivech splacené vklady, pohledávku ve výši nesplacených vkladů, v pasivech zapsaný kapitál v obchodním rejstříku, emisní ážio, fond ze zisku rezervní fond vytvořený dle zakládacích dokumentů, případně dluh závazekvůči vkladatelům vzniklý dle § 249 zákona o obchodních korporacích § 163a odst. 3 obchodního zákoníku.
 3.1.2.Zvyšování základního kapitálu
 O zvýšení zapisovaného základního kapitálu se účtuje až na základě zápisu v obchodním rejstříku na příslušný účet účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy vykazovaný v položce „A.I.1. Základní kapitál“.
 Zvýšení základního kapitálu, který ještě nebyl zapsán do obchodního rejstříku se účtuje ve prospěch příslušného účtu účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy vykazovaného v položce „A.I.3. Změny základního kapitálu“; okamžik uskutečnění účetního případu volí účetní jednotka v závislosti na způsobu zvyšování základního kapitálu s přihlédnutím k právní úpravě tohoto způsobu a to tak, aby bylo zajištěno správné vykázání struktury vlastních a cizích zdrojů, přičemž musí být vysoce pravděpodobné, že základní kapitál bude zvýšen.
 Při zvyšování základního kapitálu upsáním nových akcií účtuje a. s. vklady splacené před okamžikem účtování na příslušný účet účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy ve prospěch příslušného účtu účtové skupiny 37 – Jiné pohledávky a závazky na vrub účtu příslušného aktiva. V okamžiku účtování na příslušný účet účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy účtuje a. s. na vrub příslušného účtu účtové skupiny 35 – Pohledávky za společníky 35 – Pohledávky za společníky, za účastníky sdružení a za členy družstva vykazovaného v položce „A. Pohledávky za upsaný vlastní kapitál“ a ve prospěch příslušného účtu účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondyvykazovaného v položce „A.I.3. Změny základního kapitálu“ celkovou hodnotu upsaného vkladu. Ve stejném okamžiku se hodnota účtu vykazovaného v položce „A. Pohledávky za upsaný kapitál“ sníží o zůstatek analytického účtu účtové skupiny 37 – Jiné pohledávky a závazky (již převzatá aktiva). V okamžiku zápisu do obchodního rejstříku se účet vykazovaný v položce „A.I.3.


text:
Změny základního kapitálu“ vyrovná přeúčtováním na účet vykazovaný v položce „A.I.1. Základní kapitál“.
 3.1.3.Snižování základního kapitálu
 Na účet vykazovaný v položce „A.I.1. Základní kapitál“ účtuje a. s. při snížení základního kapitálu až v okamžiku zápisu do obchodního rejstříku. V případech, kdy podle obchodního zákoníku předložení, zrušení, zničení akcií nesmí předcházet dni zápisu výše základního kapitálu do obchodního rejstříku, zaúčtuje a. s. zápis do obchodního rejstříku na vrub účtu vykazovaného v položce „A.I.1. Základní kapitál“ a ve prospěch účtu vykazovaného v položce „A.I.3. Změny základního kapitálu“. Následné zrušení či zničení akcií zaúčtuje účetní jednotka ve prospěch účtu vykazovaného v položce „A.I.2. Vlastní akcie a vlastní obchodní podíly“ a na vrub účtu vykazovaného v položce „A.I.3. Změny základního kapitálu“. Rozdíl mezi pořizovací cenou a jmenovitou hodnotou akcií vypořádá a. s. s účtem vlastního kapitálu.
 Při snižování jmenovité hodnoty akcií a zatímních listů při úhradě ztráty akcionář neupravuje ocenění již dříve získaného cenného papíru (například pořizovací cenu). Při bezplatném vzetí akcií z oběhu účtuje akcionář ve prospěch příslušného účtu cenných papírů a podílů a na vrub příslušného účtu účtové skupiny 56 – Finanční náklady. Při úplatném vzetí akcií z oběhu a vzetí akcií z oběhu na základě losování účtuje akcionář o prodeji akcií. Při snížení jmenovité hodnoty akcií a zatímních listů s výplatou bude částka přijatá akcionářem zdaněná zvláštní sazbou daně zaúčtována v netto částce ve prospěch účtu finančních výnosů. Zbylá část částky k výplatě bude zaúčtována jako přímé snížení hodnoty cenných papírů a podílů. Bude-li tato částka vyšší než pořizovací cena, pak akcionář zaúčtuje tento rozdíl na účet finančních výnosů.
 3.1.4.Likvidace
 3.2.Společnost s ručením omezeným (dále jen s.r.o.) postupuje při vzniku, zvyšování základního kapitálu, účtování o obchodním podílu analogicky jako a. s. Při snižování základního kapitálu použije postup jako a. s. přiměřeně s ohledem na příslušná ustanovení zákona o obchodních korporacíchobchodního zákoníku.
 3.2.1.Příplatky společníků mimo základní kapitál na vytvoření vlastního kapitálu poskytované společníky společnosti s ručením omezeným podle § 162 a násl. zákona o obchodních korporacích § 121 obchodního zákoníku jsou zaúčtovány na vrub příslušných účtů aktiv a ve prospěch příslušného účtu účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy vykazovaného v položce „A.II.2. Ostatní kapitálové fondy“. Společník účtuje na vrub účtu příslušného podílu.
 3.2.2.Při úhradě nabytého uvolněného podílu nepeněžně se vypočítaná výše vypořádacího podílu vyúčtuje u s. r. o. jako dluh závazek vůči společníkovi na účet účtové skupiny 36 – Závazky ke společníkům 36 – Závazky ke společníkům, k účastníkům sdružení a ke členům družstvasouvztažně s příslušným účtem účtové skupiny 25 – Krátkodobé cenné papíry a podíly a pořizovaný krátkodobý finanční majetek vykazovaným v položce „A.I.2. Vlastní akcie a vlastní obchodní podíly“. Při nepeněžité úhradě vypořádá s.r.o. tento závazek přímo se zůstatkovou cenou odpisovaného dlouhodobého majetku, pořizovací cenou neodpisovaného dlouhodobého hmotného majetku, případně souvztažně s účtem jiného majetku. Rozdíl, který může vzniknout na účtu závazku, bude zaúčtován ve prospěch účtu ostatních finančních výnosů, případně na vrub účtu ostatních finančních nákladů. Společník odúčtuje podíl na vrub finančních nákladů a zároveň vyúčtuje pohledávku souvztažně s účtem finančních výnosů. Pořizovací cenou nabytého aktiva


text:
je hodnota vyúčtované pohledávky.
 3.3.Družstvo
 3.3.1.O zvýšení základního kapitálu na příslušném účtu účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy vykazovaném v položce „A.I.1. Základní kapitál“ se účtuje při přijetí nového člena, při upsání dalších vkladů, ke kterým se zavázali členové družstva a které nejsou určeny ke zvýšení zapsaného základního kapitálu do obchodního rejstříku, při zvýšení základního kapitálu z disponibilního zisku družstva na základě stanov, popřípadě dle rozhodnutí členské schůze.
 3.3.2.O snížení základního kapitálu na příslušném účtu účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy vykazovaném v položce „A.I.1. Základní kapitál“ se účtuje v případě vypořádacího podílu člena z vlastního kapitálu družstva (s výjimkou nedělitelného fondu, popřípadě s výjimkou dalších fondů, pokud je použití těchto dalších fondů upraveno ve stanovách), při úhradě ztráty pokud družstvo nemá ve stanovách zakotvenou uhrazovací povinnost členů nebo pokud stanovy neupravují jinak úhradu ztráty, a dále v případě snížení již upsaných členských vkladů.
 3.3.3.Pohyb základního a vlastního kapitálu družstva nevznikne při převodu členských práv nebo pokud se dědic stane členem družstva.
 3.3.4.Při účtování o zvyšování či snižování základního kapitálu nemá družstvo povinnost účtovat prostřednictvím příslušného účtu účtové skupiny 41 – Základní kapitál a kapitálové fondy vykazovaného v položce „A.I.3. Změny základního kapitálu“.
 3.3.5.Vypočítanou výši vypořádacího podílu účtuje družstvo analogicky jako u s.r.o.
 3.4.Komanditní společnost – při účtování operací se základním kapitálem se použijí výše uvedené postupy přiměřeně s ohledem na znění zákona o obchodních korporacích obchodního zákoníku.
 3.5.Státní podnik – v účetnictví státního podniku se postupuje při účtování o kmenovém jmění obdobně s přihlédnutím k ustanovení zvláštního právního předpisu (zákon č. 77/1997 Sb., o státním podniku, ve znění pozdějších předpisů).
 3.6.Převody zisku a úhrada ztráty na základě smlouvy o převodu zisku, popřípadě ovládací smlouvy - viz § 780 zákona o obchodních korporacích
 3.6.1.Řízená společnost vyúčtuje rozdělení zisku s tím, že zaúčtuje dluh závazek vůči řídící společnosti.
 3.6.2.Řídící společnost zaúčtuje převedený zisk do ostatních finančních výnosů podle příslušných ustanovení Českého účetního standardu pro podnikatele č. 019 Náklady a výnosy.
 3.6.3.V případě, že ze smlouvy vyplývá závazek řídící společnosti poskytnout přiměřené vyrovnání mimo stojícím společníkům, se tento závazek vůči mimo stojícím společníkům (a případně závazek odvést srážkovou daň z částky, která převyšuje částku převedeného zisku podléhající zvláštní sazby daně) vyúčtuje souvztažně s příslušným účtem účtové skupiny 56 – Finanční náklady, a sice podle výše závazků, případně v rozdělení na částky již zdaněné zvláštní sazbou daně z příjmu a částky, které podléhají této dani z příjmů.
 3.6.4.V případě, že hospodaření řízené společnosti skončilo ztrátou a řídící společnost má povinnost tuto ztrátu uhradit (viz příslušná ustanovení obchodního zákoníku), řídící společnost zaúčtuje hrazení ztráty do finančních nákladů běžného roku souvztažně s příslušným účtem dluhů závazkůvůči řízené společnosti. Řízená společnost nárok na úhradu ztráty zaúčtuje ve prospěch příslušné složky vlastního kapitálu s výjimkou základního kapitálu a zákonného rezervního fondu souvztažně s účtem pohledávek za řídící společností.


text:
STANOVISKO GENERÁLNÍHO ADVOKÁTA
 NIILA JÄÄSKINENA
 přednesené dne 25. června 2013(1)
 Věc C‐131/12
 [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Audiencia Nacional (Španělsko)]
 „World Wide Web (globální internetová síť) – Osobní údaje – Internetový vyhledávač – Směrnice 95/46 o ochraně údajů – Výklad čl. 2 písm. b) a čl. 2 písm. d), čl. 4 odst. 1 písm. a) a čl. 4 odst. 1 písm. c), čl. 12 písm. b) a čl. 14 písm. a) – Územní působnost – Pojem provozovna na území členského státu – Věcná působnost – Pojem zpracování osobních údajů – Pojem správce zpracování osobních údajů – Právo na výmaz a blokování údajů – ,Právo být zapomenutʻ – Listina základních práv Evropské unie – Články 7, 8, 11 a 16“
 I – Úvod
 1. Samuel D. Warren and Louis D. Brandeis si ve slavném článku zveřejněném v roce 1890 v Harvard Law Review a nazvaném „Právo na soukromí(2)“ postěžovali, že „[n]edávné vynálezy a obchodní metody“, jako například „[f]otografické momentky a tiskový průmysl, vstoupily do nedotknutelného prostoru soukromého a domácího života“. V tomtéž článku poukázali „na další krok, který musí být podniknut směrem k ochraně osobnosti“.
 2. V současnosti má ochrana osobních údajů a soukromí jednotlivce stále větší význam. Cokoli obsahuje osobní údaje, ať je to text nebo audiovizuální materiál, může být v digitální formě okamžitě a trvale celosvětově dostupné. Internet odstraněním technických a institucionálních překážek šíření a přijímání informací revolučním způsobem změnil naše životy a vytvořil prostor pro různé služby informační společnosti. Tyto služby jsou ku prospěchu spotřebitelům, podnikům a široké společnosti. V důsledku toho dochází k dosud neznámým situacím, v nichž je třeba vyvážit základní práva, jako je svoboda projevu, právo na informace a svoboda podnikání na jedné straně a ochrana osobních údajů a ochrana soukromí fyzických osob na druhé straně.
 3. V souvislosti s internetem je třeba rozlišovat tři druhy situací týkající se osobních údajů. První z nich je zveřejnění osobních údajů na nějaké internetové stránce(3) (dále jen „zdrojová internetová stránka(4)“). Druhou je situace, kdy internetový vyhledávač poskytuje výsledky vyhledávání, které uživatele internetu nasměrují na zdrojovou internetovou stránku. Třetí, méně viditelná možnost nastává, když uživatel internetu provede vyhledávání s použitím internetového vyhledávače a některé z jeho osobních údajů, jako je IP adresa, ze které je vyhledávání prováděno, jsou automaticky poskytnuty poskytovateli služeb internetového vyhledávače(5).
 4. Ohledně první z uvedených situací Soudní dvůr již ve věci Lindqvist rozhodl, že směrnice 95/46/ES(6) (dále jen „směrnice o ochraně údajů“ nebo „směrnice“) se na tuto situaci vztahuje. Třetí situace není předmětem tohoto řízení, přičemž na návrh vnitrostátních orgánů na ochranu údajů jsou vedena správní řízení s cílem objasnit rozsah použitelnosti unijních předpisů o ochraně údajů na uživatele internetových vyhledávačů(7).
 5. Projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká druhé situace. Byla podána Audiencia Nacional (nejvyšší soud Španělska) v rámci sporu mezi společnostmi Google Spain, S. L. a Google, Inc (dále jednotlivě nebo společně „Google“) na jedné straně a Agencia Española de Protección de Datos (dále jen „AEPD“) a Mariem Costeja Gonzálezem (dále jen „subjekt údajů“) na druhé straně. Řízení se


text:
týká uplatnění směrnice o ochraně údajů na internetový vyhledávač, který provozuje společnost Google jako poskytovatel služby. V původním řízení je nesporné, že některé osobní údaje týkající se subjektu údajů byly zveřejněny ve dvou tištěných vydáních španělských novin v roce 1998, která byla později zveřejněna v elektronické verzi a zpřístupněna na internetu. Subjekt údajů má nyní za to, že uvedené informace by při zadání jeho jména a příjmení nadále neměly být zobrazovány mezi výsledky vyhledávání zobrazenými internetovým vyhledávačem provozovaným společností Google.
 6. Otázky položené Soudnímu dvoru lze dělit do tří kategorií(8). První skupina otázek se týká územní působnosti unijních pravidel ochrany údajů. Druhá skupina se týká právního postavení poskytovatele služeb internetového vyhledávače(9) ve světle směrnice, zejména pokud jde o věcnou působnost. Konečně, třetí skupina se týká takzvaného práva být zapomenut a otázky, zda subjekty údajů mohou požadovat, aby některé nebo všechny výsledky vyhledávání, které se jich týkají, nebyly nadále dostupné prostřednictvím vyhledávače. Všechny tyto otázky, v nichž jde i o důležitá témata týkající se ochrany základních práv, jsou pro Soudní dvůr nové.
 7. Toto je zřejmě první případ, v němž má Soudní dvůr vykládat směrnici v souvislosti s internetovými vyhledávači; tato otázka je pro vnitrostátní orgány ochrany údajů a členské státy zjevně aktuální. Předkládající soud dokonce uvedl, že řeší několik podobných případů.
 8. Nejdůležitější věcí, kterou se Soudní dvůr dosud zabýval v oblasti ochrany údajů a internetu, byla věc Lindqvist(10). V dané věci se však nejednalo o internetové vyhledávače. Směrnice o ochraně údajů byla vykládána v mnoha případech. Zvláště významné jsou věci Österreichischer Rundfunk(11), Satakunnan Markkinapörssi a Satamedia(12) a Volker und Markus Schecke a Eifert(13). Soudní dvůr se v judikatuře rovněž zabýval úlohou internetových vyhledávačů v souvislosti s právy duševního vlastnictví a pravomocí soudů ve věcech Google France a Google, Portakabin, L’Oréal a další, Interflora a Interflora British Unit a Wintersteiger(14).
 9. Od přijetí směrnice bylo ustanovení o ochraně osobních údajů začleněno do článku 16 SFEU a článku 8 Listiny základních práv Evropské unie (dále jen „Listina“). Kromě toho v roce 2012 Komise vypracovala návrh všeobecného nařízení o ochraně údajů(15), které mělo nahradit směrnici. Projednávaný spor však musí být rozhodnut na základě stávající právní úpravy.
 10. Toto řízení o předběžné otázce je ovlivněno skutečností, že v roce 1990, když Komise připravovala návrh směrnice, internet v dnešním smyslu globální internetové sítě neexistoval ani nebyly žádné vyhledávače. V době, kdy byla směrnice v roce 1995 přijata, byl internet stále ještě v plenkách a začaly se objevovat první primitivní vyhledávače, avšak nikdo nemohl předvídat, jak zásadní revoluci to světu přinese. Dnes lze předpokládat o téměř každé osobě, která má chytrý telefon (smartphone) nebo počítač, že se účastní činností na internetu, na které by se směrnice mohla vztahovat.
 II – Právní rámec
 A – Směrnice o ochraně údajů
 11. Článek 1 směrnice ukládá členským státům v souladu s jejími ustanoveními zajistit ochranu základních práv a svobod fyzických osob, zejména jejich soukromí, v souvislosti se zpracováním osobních údajů.
 12. Článek 2 definuje mimo jiné pojmy „osobní údaje“ a „subjekt údajů“, „zpracování osobních údajů“, „správce“ zpracování osobních


text:
údajů a „třetí osoba“.
 13. Podle článku 3 se směrnice vztahuje na zcela nebo částečně automatizované zpracování osobních údajů, jakož i v některých případech na neautomatizované zpracování osobních údajů.
 14. Podle čl. 4 odst. 1 členský stát použije na zpracování osobních údajů vnitrostátní ustanovení, která přijme na základě této směrnice, pokud je zpracování prováděno v rámci činností provozovny správce na území tohoto členského státu, nebo pokud správce není usazen na území Unie a používá za účelem zpracování osobních údajů prostředků umístěných na území daného členského státu.
 15. Článek 12 směrnice přiznává subjektům údajů „právo na přístup“ k osobním údajům zpracovaným správcem a článek 14 přiznává subjektům údajů v určitých situacích „právo na námitku“ proti zpracování osobních údajů.
 16. Článek 29 směrnice zřizuje nezávislou poradní pracovní skupinu sestávající mimo jiné z orgánů pověřených členskými státy ochranou údajů (dále jen „pracovní skupina zřízená na základě článku 29“).
 B – Vnitrostátní právo
 17. Do španělského práva byla směrnice provedena zákonem č. 15/1999 o ochraně údajů(16).
 III – Skutkové okolnosti a předběžné otázky
 18. Začátkem roku 1998 byla v tištěné verzi španělských vysokonákladových novin zveřejněna dvě oznámení o dražbě zabavené nemovitosti v důsledku vymáhání dluhů na sociálním zabezpečení. Subjekt údajů byl uveden jako majitel. Vydavatel novin později zveřejnil elektronickou verzi novin na internetu.
 19. V listopadu 2009 subjekt údajů kontaktoval vydavatele uvedených novin s tvrzením, že při zadání jeho jména a příjmení do vyhledávač Google se objevuje odkaz na noviny s oznámením o dražbě nemovitosti. Tvrdil, že exekuční řízení v souvislosti s vymáháním dluhů ze sociálního zabezpečení skončilo před mnoha lety a v současnosti už není relevantní. Vydavatel odpověděl, že výmaz jeho údajů není opodstatněný, jelikož byly zveřejněny na základě příkazu ministerstva práce a sociálních věcí.
 20. V únoru 2010 subjekt údajů kontaktoval společnost Google Spain a požadoval, aby při zadání jeho jména a příjmení do internetového vyhledávače Google výsledky vyhledávání nezobrazovaly žádné odkazy na uvedené noviny. Společnost Google Spain předala žádost společnosti Google Inc., se sídlem v Kalifornii ve Spojených státech, s tím, že vyhledávací službu na internetu poskytuje tato společnost.
 21. Následně subjekt údajů podal stížnost k Agencia Española de Protección de Datos (dále jen „AEPD“) a požadoval, aby bylo vydavateli nařízeno odstranit nebo opravit zveřejněné informace tak, aby se jeho osobní údaje nezobrazovaly nebo aby použil nástroje, které poskytují vyhledávače, k ochraně jeho osobních údajů. Rovněž usiloval o to, aby společnosti Google Spain nebo společnosti Google byla uložena povinnost zrušit či skrýt jeho údaje tak, aby se přestaly objevovat ve výsledcích vyhledávání a přestaly být propojeny s odkazy na noviny.
 22. Rozhodnutím ze dne 30. července 2010 ředitel AEPD vyhověl stížnosti podané subjektem údajů proti společnostem Google Spain a Google Inc. a vyzval je, aby přijaly opatření nezbytná k odstranění údajů z jejich indexů a znemožnily přístup k těmto údajům v budoucnu, avšak zamítl stížnost proti vydavateli. Rozhodl tak proto, že zveřejnění údajů bylo právně odůvodněno. Společnosti Google Inc. a Google Spain podaly k předkládajícímu soudu dva opravné prostředky, v nichž požadují zrušení rozhodnutí AEPD.
 23. Vnitrostátní soud přerušil řízení a


text:
položil Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
 „1) Co se týče územní působnosti [směrnice], a v důsledku toho i španělské právní úpravy o ochraně údajů:
 1.1) Je třeba vykládat jako existenci ,provozovnyʻ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) [směrnice] situaci, kdy nastane některý nebo některé z těchto případů:
 – dodavatelská společnost internetového vyhledávače vytvoří v členském státě pobočku nebo dceřinou společnost určenou k podpoře prodeje a k prodeji reklamního prostoru internetového vyhledávače, který zaměřuje svou činnost na obyvatele tohoto státu,
 – mateřská společnost označí dceřinou společnost, která má provozovnu v tomto členském státě, jako zástupce a správce dvou konkrétních rejstříků vztahujících se k údajům o zákaznících, kteří uzavřeli smlouvu na reklamu s uvedeným podnikem,
 – pobočka či dceřiná společnost usazená v členském státě předává mateřské společnosti, která se nachází mimo Evropskou unii, žádosti a požadavky, které jí zasílají subjekty údajů a příslušné orgány v souvislosti s dodržováním práva na ochranu údajů, i když uvedená spolupráce se uskutečňuje dobrovolně?
 1.2) Je třeba vykládat čl. 4 odst. 1 písm. c) [směrnice] v tom smyslu, že dochází k ,používání prostředků umístěných na území zmíněného členského státuʻ,
 pokud vyhledávač používá k vyhledávání a indexování informací obsažených na webových stránkách umístěných na serverech tohoto členského státu roboty nebo ‚pavouky‘ (web crawlers)
 pokud využívá doménové jméno vlastní členskému státu a uzpůsobuje hledání a výsledky s ohledem na jazyk tohoto členského státu?
 1.3) Lze dočasné uložení informací indexovaných internetovými vyhledávači považovat za používání prostředků ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c) [směrnice]? V případě kladné odpovědi na tuto otázku, lze toto kolizní kritérium považovat za splněné, pokud podnik odmítá prozradit z konkurenčních důvodů místo, kde uchovává tyto indexy?
 1.4) Nezávisle na odpovědi na předchozí otázky a zejména pro případ, že by [soud] dospěl k závěru, že kolizní kritéria stanovená v článku 4 směrnice nejsou splněna:
 je s ohledem na článek 8 [Listiny] třeba uplatnit [směrnici] ve věcech ochrany údajů v členské zemi, kde se nachází těžiště střetu a kde lze účinněji chránit práva občanů Evropské unie?
 2) Co se týče činnosti vyhledávačů jako poskytovatelů obsahů v souvislosti se [směrnicí]:
 2.1) V souvislosti s internetovým vyhledávačem společnosti ,Googleʻ, který jako poskytovatel obsahů vykonává činnost, jež spočívá v tom, že vyhledává informace zveřejněné nebo uvedené na síti třetími osobami, automaticky je indexuje, dočasně je ukládá a nakonec je dává k dispozici uživatelům internetu v určitém preferenčním pořadí, i když zmíněné informace obsahují osobní údaje třetích osob,
 je třeba vykládat popsanou činnost tak, že spadá pod pojem ,zpracování údajůʻ uvedený v čl. 2 písm. b) [směrnice]?
 2.2) V případě kladné odpovědi na předcházející otázku a stále v souvislosti s výše popsanou činností, je třeba vykládat čl. 2 písm. d) [směrnice] v tom smyslu, že společnost, která spravuje vyhledávač ,Googleʻ, je třeba považovat za ,správceʻ osobních údajů obsažených na webových stránkách, které indexuje?
 2.3) V případě kladné odpovědi na předcházející otázku, může vnitrostátní orgán pro dohled nad údaji (v daném případě [AEPD]), když chrání práva obsažená v čl. 12 písm. b) a v čl. 14 písm. a) [směrnice], vyžadovat


text:
přímo po vyhledávači společnosti ,Googleʻ, aby odstranil svou indexaci u informací uveřejněných třetími osobami, aniž se předem nebo zároveň obrátí na majitele webových stránek, na nichž se zmíněná informace nachází?
 2.4) V případě kladné odpovědi na tuto poslední otázku, vyloučila by se povinnost vyhledávačů chránit tato práva, kdyby informace obsahující osobní údaje byly uveřejněny třetími osobami v souladu se zákonem a byly by ponechány na původních webových stránkách?
 3) Pokud jde o rozsah práva na odstranění a práva na námitku v souvislosti s ,derecho al olvidoʻ (právo být zapomenut), vyvstává tato otázka:
 3.1) Je třeba právo na výmaz údajů a právo na blokování údajů, upravená v čl. 12 písm. b), a právo na námitku upravené v čl. 14 písm. a) [směrnice] vykládat tak, že se subjekt údajů může obrátit na vyhledávače, aby zabránil indexaci informací týkajících se jeho osoby a uveřejněných na webových stránkách třetích osob, a domáhat se toho, aby tyto informace nebyly uživatelům internetu známy, pokud má za to, že ho tyto informace mohou poškodit, nebo pokud si přeje, aby byly zapomenuty, ačkoli se jedná o informace, které byly uveřejněny třetími osobami v souladu se zákonem?“
 24. Písemná vyjádření byla předložena společností Google, španělskou, řeckou, italskou, rakouskou a polskou vládou a Evropskou komisí. S výjimkou polské vlády se všichni výše uvedení účastnili jednání dne 26. února 2013, stejně jako zástupce subjektu údajů, a předložili ústní vyjádření.
 IV – Úvodní úvahy
 A – Úvodní poznámky
 25. Klíčovou otázkou v projednávané věci je, jak je třeba vykládat úlohu poskytovatele služeb internetového vyhledávače s ohledem na stávající unijní právní nástroje, a zejména na směrnici. Je tedy užitečné začít několika poznámkami týkajícími se vývoje ochrany údajů, internetu a internetových vyhledávačů.
 26. V době vyjednávání o směrnici a v době jejího přijetí, v roce 1995(17), byla směrnici dána široká věcná působnost. Cílem bylo přizpůsobit se vývoji technologií v oblasti zpracování dat správci, které bylo více decentralizované než archivační systémy založené na tradičních centralizovaných databázích a rovněž zahrnovalo nové druhy osobních údajů, například zobrazení a techniky zpracování, jako je vyhledávání volného textu(18).
 27. V roce 1995 byl všeobecný přístup k internetu novým jevem. Dnes, po téměř dvou desetiletích, se množství digitalizovaného obsahu dostupného online množí exponenciálně. Je snadno dostupný, lze si jej snadno prohlédnou a šířit prostřednictvím sociálních médií, jakož i stahovat ho na různá zařízení, například tablety (tablet computers), chytré telefony a laptopy (laptop computers). Je nicméně jasné, že zákonodárce Společenství nepředvídal rozvoj internetu do podoby komplexního celosvětového úložiště informací, ke kterému se lze dostat odkudkoli a prohlížet jej.
 28. Podstatou tohoto řízení o předběžné otázce je skutečnost, že internet rozšiřuje a usnadňuje šíření informací doposud nevídaným způsobem(19). Podobně jako vynález knihtisku v 15. století umožnil výrobu neomezeného počtu kopií, které bylo dříve třeba přepisovat ručně, umožňuje ukládání informací na internetu široký přístup k informacím, které bylo dříve možné nalézt jen po namáhavém hledání a jen na určitých místech. Všeobecný přístup k informacím na internetu je možný všude, s výjimkou zemí, kde veřejné orgány různými technickými prostředky (například elektronický firewall) omezily přístup k


text:
internetu, nebo zemí, kde je přístup k telekomunikacím kontrolovaný nebo velmi omezený.
 29. V důsledku tohoto vývoje má směrnice v moderním světě překvapivě širokou potenciální působnost. Představme si, že profesor evropského práva si z internetové stránky Soudního dvora stáhnul na svůj laptop základní judikaturu Soudního dvora. Z hlediska směrnice by bylo možné tohoto profesora považovat za „správce“ osobních údajů pocházejících od třetí osoby. Tento profesor má soubory obsahující osobní údaje, které jsou automaticky zpracovány za účelem vyhledávání a prohlížení v souvislosti s činnostmi, které nejsou jen osobní nebo domácí. Ve skutečnosti se zřejmě každý, kdo v současnosti čte noviny na tabletu nebo sleduje sociální sítě na chytrém telefonu, podílí na zpracování osobních údajů automatickými prostředky a potenciálně by mohl spadat do působnosti směrnice v rozsahu, v jakém tuto činnost nevykonává jen jako soukromá osoba(20). Navíc ze širokého výkladu základního práva na soukromí v oblasti ochrany dat provedeného Soudním dvorem vyplývá, že každou lidskou komunikaci elektronickými prostředky lze přezkoumat s odkazem na toto právo.
 30. Za současného stavu se široké definice osobních údajů, zpracování osobních údajů a správce mohou v důsledku technologického vývoje vztahovat na nevídaně široký okruh nových situací. Je tomu tak proto, že mnoho či dokonce většina internetových stránek a souborů, které jsou jejich prostřednictvím dostupné, zahrnují osobní údaje, jako například jména žijících fyzických osob. V důsledku toho musí Soudní dvůr při výkladu působnosti směrnice uplatnit zásadu zdravého rozumu, jinak zvanou zásadu proporcionality, s cílem zabránit nepřiměřeným a přehnaným právním následkům. Soudní dvůr už uplatnil tento umírněný přístup ve věci Lindqvist, kdy zamítl výklad, který by mohl vést k nepřiměřenému rozšíření působnosti článku 25 směrnice na přenos osobních údajů do třetích zemí v souvislosti s internetem(21).
 31. V projednávané věci tedy bude nutné nalézt správnou, rozumnou a přiměřenou rovnováhu, odpovídající zásadě proporcionality, mezi ochranou osobních údajů, soudržným výkladem cílů informační společnosti a oprávněnými zájmy hospodářských subjektů a uživatelů internetu obecně. Ačkoli směrnice nebyla od přijetí v roce 1995 změněna ani doplněna, její uplatnění na dříve neznámé situace je nevyhnutelné. Jde o složitou oblast, v níž právo naráží na nové technologie. Stanoviska přijatá pracovní skupinou zřízenou na základě článku 29 poskytují v této souvislosti užitečné informace(22).
 B – Internetové vyhledávače a ochrana údajů
 32. Při rozboru právního postavení internetového vyhledávače v souvislosti s předpisy o ochraně údajů je třeba uvést následující skutečnosti(23).
 33. Zaprvé internetový vyhledávač ve své základní formě v zásadě nevytváří nový nezávislý obsah. Ve své nejjednodušší formě pouze uvádí, kde lze nalézt již existující obsah zpřístupněný třetími osobami na internetu, a poskytuje hypertextový odkaz na internetovou stránku obsahující hledaná slova.
 34. Zadruhé výsledky vyhledávání zobrazené internetovým vyhledávačem nejsou výsledkem okamžitého prohledání celé globální internetové sítě, ale jsou sesbírané z obsahu, který internetový vyhledávač předtím zpracoval. To znamená, že internetový vyhledávač vybral obsah z existujících internetových stránek a zkopíroval jej na vlastní zařízení, kde jej analyzoval a indexoval. Tento obsah obsahuje osobní údaje, pokud je obsahuje některá ze zdrojových stránek.
 35. Zatřetí, aby výsledky byly uživatelsky přátelštější, internetové vyhledávače často zobrazují doplňující obsah spolu s odkazem na zdrojovou


text:
stránku. Mohou to být výňatky z textu, audiovizuální obsah nebo dokonce náhled zdrojových internetových stránek. Tyto přehledy mohou být přinejmenším zčásti zobrazeny ze zařízení poskytovatele služby internetového vyhledávače, a nikoli v reálném čase z původní internetové stránky. To znamená, že poskytovatel služby má ve skutečnosti takto zobrazované informace v držení.
 C – Regulace internetových vyhledávačů
 36. Evropská unie připisuje rozvoji informační společnosti velký význam. V této souvislosti byla zohledněna také úloha zprostředkovatelů informační společnosti. Tito zprostředkovatelé spojují poskytovatele obsahu s uživateli internetu. Zvláštní úloha zprostředkovatelů byla uznána například ve směrnici o ochraně údajů (bod 47 odůvodnění), ve směrnici 2000/31 o elektronickém obchodu(24) (čl. 21 odst. 2 a bod 18 odůvodnění), jakož i ve stanovisku č. 1/2008 pracovní skupiny zřízené na základě článku 29. Úloha poskytovatelů internetových služeb se považuje za klíčovou pro informační společnost a jejich odpovědnost za obsah pocházející od třetích osob, který přenášejí nebo uchovávají, byla omezena za účelem usnadnění jejich legitimní činnosti.
 37. Úloha a právní postavení poskytovatelů služeb internetového vyhledávače nejsou v unijních předpisech upraveny. „Nástroje na vyhledávání informací“ jako takové jsou „poskytovány na dálku, elektronicky a na základě individuální žádosti příjemce služeb“, a představují tedy služby informační společnosti spočívající v poskytování nástrojů, jež umožňují vyhledávání údajů, přístup k údajům a prohlížení údajů. Poskytovatelé služeb internetového vyhledávače, jako například společnost Google, kteří neposkytují své služby za odměnu od uživatelů internetu, však jako takoví nespadají do působnosti směrnice 2000/31 o elektronickém obchodu(25).
 38. Navzdory tomu je třeba analyzovat jejich postavení z hlediska právních zásad, na kterých jsou založena omezení odpovědnosti poskytovatelů internetových služeb. Jinými slovy je třeba přezkoumat, do jaké míry jsou činnosti vykonávané poskytovatelem služeb internetového vyhledávače z hlediska zásad odpovědnosti podobné službám uvedeným ve směrnici 2000/31 o elektronickém obchodu (přenos, jednoduché ukládání informací v paměti, uložení informací na hostitelském počítači) nebo službě přenosu zmíněné v bodě 47 odůvodnění směrnice, a do jaké míry poskytovatel služeb internetového vyhledávače jedná jako poskytovatel obsahu v pravém slova smyslu.
 D – Úloha a odpovědnost vydavatelů zdrojové internetové stránky
 39. Soudní dvůr v rozsudku Lindqvist konstatoval, že „za [zpracování osobních údajů] je třeba považovat i úkon spočívající v uvedení osobních údajů na internetové stránce(26)“. Kromě toho „uvedení informací na internetové stránce znamená dle současně používaných technických a počítačových postupů uložení této stránky na server a nezbytné úkony pro zpřístupnění této stránky osobám, které se připojily na internet. Tyto úkony se přinejmenším zčásti provádějí automatizovaně“. Soudní dvůr dospěl k závěru, že „úkon, který spočívá v tom, že se na internetové stránce odkáže na různé osoby, které jsou identifikovány buď svým jménem, nebo jinými prostředky, například telefonním číslem nebo údaji o pracovních poměrech a zálibách, je „zcela nebo částečně automatizovaným zpracováním osobních údajů“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 [směrnice]“.
 40. Z výše uvedených konstatování v rozsudku Lindqvist vyplývá, že vydavatel zdrojových internetových stránek obsahujících osobní údaje je správcem odpovědným za zpracování osobních údajů ve smyslu směrnice. Vydavatel je proto vázán všemi povinnostmi, které směrnice ukládá správcům.
 41. Zdrojové internetové stránky jsou uchovávány na hostitelských serverech připojených k internetu. Vydavatel zdrojových internetových


text:
stránek může při provozování internetových vyhledávačů použít „vylučovací kódy (exclusion codes)(27)“. Vylučovací kódy dávají vyhledávačům příkaz nezařazovat do indexu zdrojovou internetovou stránku, neuložit ji nebo ji nezobrazit ve výsledcích vyhledávání(28). Jejich používání svědčí o tom, že vydavatel nechce, aby určité informace uvedené na zdrojové internetové stránce byly vybrány k šíření prostřednictvím vyhledávačů.
 42. Proto má vydavatel z technického hlediska možnost zahrnout do svých internetových stránek vylučovací kódy omezující indexaci a archivaci stránky, a zlepšit tím ochranu osobních údajů. V krajním případě může vydavatel stránku z hostitelského serveru vymazat, znovu ji zveřejnit bez sporných osobních údajů a požadovat aktualizaci stránky ve vyrovnávací paměti vyhledávačů.
 43. Ten, kdo uveřejní obsah na zdrojové internetové stránce, je tedy jako správce odpovědný za osobní údaje uveřejněné na stránce a v této souvislosti má různé prostředky ke splnění svých povinností. Tato úprava právní odpovědnosti je v souladu se zásadami odpovědnosti vydavatele v kontextu tradičních médií(29).
 44. Tato odpovědnost vydavatele však nezaručuje, že problémy ochrany údajů lze definitivně vyřešit prostřednictvím správce zdrojových internetových stránek. Jak uvedl předkládající soud, je možné, že tytéž osobní údaje byly zveřejněny na nespočetných stránkách, což může ztížit až znemožnit vyhledání všech příslušných vydavatelů a navázání kontaktu s nimi. Kromě toho může vydavatel mít sídlo ve třetí zemi a dotčené internetové stránky nemusí spadat do působnosti unijních předpisů o ochraně údajů. Rovněž mohou existovat právní překážky, jako v projednávané věci, pokud je ponechání původního obsahu na internetu považováno za legální.
 45. Všeobecná dostupnost informací na internetu je ve skutečnosti založená na internetových vyhledávačích, jelikož nalezení relevantních informací by bez nich bylo příliš komplikované a obtížné a přinášelo by omezené výsledky. Jak správně poznamenal předkládající soud, za účelem získání informací o oznámeních o nuceném prodeji majetku subjektu údajů by v minulosti bylo třeba navštívit novinové archivy. V současnosti lze tuto informaci získat zadáním jeho jména do internetového vyhledávače, což značně zvyšuje účinnost šíření takých informací a zároveň zintenzivňuje zásah do práv subjektu údajů. Internetové vyhledávače lze použít k vytvoření podrobných profilů fyzických osob prostřednictvím vyhledávání a sběru jejich osobních údajů. Právě obava spojená s vytvářením profilů fyzických osob však byla podnětem k přijetí moderních předpisů o ochraně údajů(30).
 46. Z těchto důvodů je nutné zkoumat odpovědnost poskytovatelů služeb internetového vyhledávače ve vztahu k osobním údajům uveřejněným na zdrojových internetových stránkách třetích osob, které jsou dostupné prostřednictvím vyhledávačů uvedených poskytovatelů. Jinými slovy, Soudní dvůr má v projednávané věci posoudit otázku „sekundární odpovědnosti“ této kategorie poskytovatelů služeb informační společnosti, která je podobná otázce, kterou se zabýval v judikatuře týkající se ochranných známek a internetových obchodů(31).
 E – Činnosti poskytovatele služeb internetového vyhledávače
 47. Poskytovatel služeb internetového vyhledávače může vykonávat různé druhy činností. Povaha a posouzení těchto činností se z hlediska ochrany údajů mohou lišit.
 48. Poskytovatel služeb internetového vyhledávače může automaticky získávat osobní údaje týkající se jeho uživatelů(32), tedy osob, které zadávají vyhledávaná slova do vyhledávače. Tyto automaticky přenášené údaje mohou zahrnovat jejich IP adresu, uživatelské preference (jazyk apod.) a samozřejmě sama vyhledávaná slova, která v případě takzvaného egosurfingu (když uživatel uvede jako vyhledávané slovo své


text:
vlastní jméno) lehce odhalí totožnost uživatelů. Kromě toho, pokud jde o osoby, které mají uživatelské účty, a tedy se registrovaly samy, jejich osobní údaje, jako jsou jména, e‐mailové adresy a telefonní čísla, téměř vždy skončí v rukou poskytovatele služeb internetového vyhledávače.
 49. Příjmy poskytovatelů služeb internetového vyhledávače nepocházejí od uživatelů, kteří zadávají vyhledávaná slova do vyhledávače, ale od inzerentů, kteří si zakoupí vyhledávaná slova jako klíčová slova, aby se jejich inzerce zobrazovala současně s výsledky vyhledávání tohoto klíčového slova(33). Je zjevné, že se osobní údaje týkající se zákazníků reklamních služeb mohou dostat do držení poskytovatele služby.
 50. Toto řízení o předběžné otázce se však týká společnosti Google jen jako poskytovatele služeb internetového vyhledávače v souvislosti s údaji, včetně osobních údajů, zveřejněnými na zdrojových internetových stránkách třetích osob, které vyhledávač společnosti Google zpracovává a indexuje. Proto problémy uživatelů a zákazníků reklamních služeb, na jejichž údaje se směrnice nepochybné vztahuje v souvislosti s jejich vztahem ke společnosti Google, nemají vliv na analýzu druhé skupiny předběžných otázek. Pokud však jde o otázky týkající se pravomoci v první skupině předběžných otázek, mohou být tyto skupiny zákazníků relevantní.
 V – První skupina otázek týkající se územní působnosti směrnice
 A – Úvod
 51. První skupina předběžných otázek se týká výkladu článku 4 směrnice, pokud jde o kritéria určující územní působnost vnitrostátních prováděcích předpisů.
 52. Vnitrostátní soud rozdělil předběžné otázky týkající se územní působnosti španělských předpisů o ochraně údajů na čtyři podotázky. První otázka se týká pojmu „provozovna“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice a druhá se týká okolností, za kterých dochází k „používá[ní] [...] prostředků [...] umístěných na území [...] členského státu“ ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice. Třetí podotázka se týká toho, zda lze považovat za používání prostředků dočasné uchování informací zařazených do indexu internetovými vyhledávači, a v případě kladné odpovědi na tuto otázku, zda lze předpokládat existenci tohoto spojujícího faktoru v případě, že podnik odmítne uvést místo, kde indexy ukládá. Čtvrtou podotázkou se vnitrostátní soud táže, zda se právní předpisy provádějící směrnici musí uplatnit s ohledem na článek 8 Listiny ve členském státě, kde se nachází těžiště sporu a kde je možná účinnější ochrana práv občanů Evropské unie.
 53. Nejdříve se budu věnovat poslední podotázce, kterou vnitrostátní soud položil „[n]ezávisle na odpovědi na předchozí otázky a zejména pro případ, že by Soudní dvůr dospěl k závěru, že kolizní kritéria stanovená v článku 4 směrnice nejsou splněna“.
 B – Zeměpisné těžiště sporu samo o sobě nedostačuje k uplatnění směrnice
 54. V ustanovení čl. 51 odst. 2 Listiny se uvádí, že tato Listina nerozšiřuje oblast působnosti práva Unie nad rámec pravomocí Unie, nevytváří žádnou novou pravomoc či úkol pro Unii ani nemění pravomoc a úkoly stanovené ve Smlouvách(34). Tato zásada se vztahuje také na článek 8 Listiny týkající se ochrany osobních údajů. Proto z výkladu směrnice v souladu s Listinou nemohou vyplynut žádné nové skutečnosti, které by přistupovaly ke skutečnostem uvedeným v čl. 4 odst. 1 směrnice, a mohly mít za následek územní působnost vnitrostátních předpisů přijatých k provedení směrnice.


text:
Článek 8 Listiny musí přirozeně být vzat v úvahu při výkladu pojmů použitých v čl. 4. odst. 1 směrnice, ale kritéria vymezená unijním zákonodárcem nelze nahradit zcela novým kritériem na základě tohoto základního práva(35).
 55. Pracovní skupina zřízená podle článku 29 správně zdůraznila, že územní působnost směrnice a vnitrostátních prováděcích předpisů vyplývá buď z umístnění provozovny správce, nebo z umístění prostředků nebo zařízení, které se používá, když je správce usazen mimo EHP. Státní příslušnost nebo místo obvyklého pobytu subjektu údajů ani fyzické umístnění osobních údajů není rozhodující(36).
 56. Pracovní skupina zřízená podle článku 29 navrhla, aby se v budoucích předpisech zohlednilo příslušné zaměření na jednotlivce v souvislosti se správci, kteří nejsou usazeni v Unii(37). Podle návrhu všeobecného nařízení o ochraně údajů z roku 2012 předloženého Komisí(38) má být nabídka zboží nebo služeb subjektům údajů s bydlištěm v Unii faktorem, který má za následek použitelnost unijních předpisů o ochraně údajů na správce ze třetích zemí. Tento přístup, který spojuje územní působnost unijních předpisů s veřejností, na kterou je činnost zaměřená, je v souladu s judikaturou Soudního dvora týkající se použitelnosti směrnice 2000/31 o elektronickém obchodu(39), nařízení č. 44/2001(40) a směrnice 2001/29(41) na přeshraniční situace.
 57. Naproti tomu kritérium veřejnosti, na kterou je činnost zaměřená, a kterou v projednávané věci tvoří španělští uživatelé internetového vyhledávače společnosti Google, u kterých mohlo v důsledku sporných oznámení dojít ke zhoršení pověsti subjektu údajů, podle všeho není faktorem zakládajícím územní působnost směrnice a vnitrostátních předpisů k jejímu provedení.
 58. Proto skutečnost, že se těžiště sporu nachází ve Španělsku, nelze doplnit ke kritériím uvedeným v čl. 4 odst. 1 směrnice, který podle mého názoru zcela harmonizuje územní působnost předpisů členských států týkajících se ochrany údajů. To platí bez ohledu na to, zda je takovým těžištěm státní příslušnost nebo bydliště konkrétního subjektu údajů, umístění osobních údajů na internetové stránce novin nebo skutečnost, že španělská internetová stránka společnosti Google byla zvlášť zaměřená na španělskou veřejnost(42).
 59. Proto navrhuji, aby Soudní dvůr v případě, že usoudí, že je třeba na tuto otázku odpovědět, na čtvrtou podotázku odpověděl záporně.
 C – Použitelnost kritéria „provozovny v EU“ na poskytovatele služeb internetového vyhledávače
 60. Podle čl. 4 odst. 1 směrnice je primárním faktorem, který zakládá územní působnost vnitrostátních předpisů týkajících se ochrany údajů, zpracování osobních údajů vykonávané v kontextu činností provozovny správce na území členského státu. Kromě toho, pokud správce není usazený na území Unie, ale na zpracování osobních údajů používá prostředky nebo zařízení(43) umístěné na území členského státu, uplatní se předpisy tohoto členského státu, pokud se takové zařízení nebo prostředky nepoužívají pouze pro účely tranzitu přes území Unie.
 61. Jak bylo uvedeno výše, k přijetí směrnice a jejího článku 4 došlo před rozmachem poskytování internetových on-line služeb. Navíc je znění daného ustanovení v této souvislosti nekonzistentní a neúplné(44). Není překvapující, že odborníci na ochranu údajů mají značné potíže při jeho výkladu v souvislosti s internetem. Příkladem těchto problémů jsou skutkové okolnosti projednávané věci.
 62. Google Inc. je kalifornská společnost s pobočkami v různých členských státech Evropské unie. Její činnost v Evropě do


text:
určité míry koordinuje její irská dceřiná společnost. V současnosti má datová centra přinejmenším v Belgii a Finsku. Informace o přesném umístění nástrojů souvisejících s jejím vyhledávačem nejsou známy. Společnost Google tvrdí, že ve Španělsku nedochází v souvislosti s jejím vyhledávačem k žádnému zpracování osobních údajů. Společnost Google Spain jedná jako obchodní zástupce společnosti Google pro reklamní činnost. V tomto postavení převzala společnost Google Spain odpovědnost za zpracování osobních údajů týkajících se jejích španělských inzerentů. Společnost Google popírá, že by její vyhledávač vykonával jakékoli operace na hostitelských serverech zdrojových internetových stránek, nebo že by shromažďoval informace prostřednictvím souborů „cookies“ od neregistrovaných uživatelů jejího vyhledávače.
 63. Za těchto skutkových okolností není znění čl. 4 odst. 1 směrnice velmi nápomocné. Společnost Google má na území Evropské unie několik provozoven. Tato skutečnost by podle doslovného výkladu vylučovala použitelnost podmínky týkající se zařízení stanovené v čl. 4 odst. 1 písm. c) směrnice. Na druhé straně není jasné, do jaké míry a kde v rámci jejích poboček v Evropské unii dochází ke zpracování osobních údajů subjektů údajů s bydlištěm v Evropské unii.
 64. Podle mého názoru by Soudní dvůr měl přistupovat k otázce územní působnosti z hlediska podnikatelského modelu poskytovatelů služeb internetového vyhledávače. Jak jsem uvedl, tento model je zpravidla založený na reklamě na základě klíčových slov, která je zdrojem příjmů, a je tedy jako taková ekonomickým důvodem bezplatného poskytování nástroje na vyhledávání informací v podobě vyhledávače. Subjekt odpovědný za reklamu na základě klíčových slov (v judikatuře Soudního dvora označovaný jako „poskytovatel služby odkazů(45)“), je propojený s internetovým vyhledávačem. Tento subjekt musí být zastoupen na vnitrostátních reklamních trzích. Z tohoto důvodu společnost Google založila v mnohých členských státech pobočky, která jsou jednoznačně provozovnami ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice. Společnost Google má také vnitrostátní internetové domény, jako například google.es nebo google.fi. Činnost vyhledávače různými způsoby zohledňuje tyto vnitrostátní aspekty při zobrazování výsledků vyhledávání, protože v běžném modelu financování reklamy na základě klíčových slov závisí cena reklamy od počtu kliknutí (zásada „pay-per-click(46)“).
 65. Proto se připojuji k závěru pracovní skupiny zřízené podle článku 29, že podnikatelský model poskytovatele služeb internetového vyhledávače musí být zohledněn v tom smyslu, že jeho provozovna má důležitou úlohu při zpracování osobních údajů, pokud je spojena se službou, v jejímž rámci se prodává cílená reklama obyvatelům tohoto členského státu(47).
 66. Ačkoli je dále článek 4 směrnice založen na jednotném pojmu „správce“, pokud jde o hmotněprávní ustanovení, domnívám se, že pro účely rozhodnutí o předběžné otázce územní působnosti je hospodářský subjekt třeba považovat za jedinou jednotku, a tudíž jej v tomto stadiu analýzy nelze rozdělit na základě jeho individuálních činností týkajících se správy osobních údajů nebo různých skupin subjektů údajů, kterých se jeho činnosti týkají.
 67. Z toho plyne, že ke zpracování osobních údajů dochází v rámci provozovny správce, pokud tato provozovna slouží jako překlenutí mezi službou odkazů a reklamním trhem tohoto členského státu, i kdyby k technickým operacím zpracování údajů docházelo v jiných členských státech nebo třetích zemích.
 68. Proto navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na první skupinu předběžných otázek


text:
v tom smyslu, že ke zpracování osobních údajů dochází v kontextu činností „provozovny“ správce ve smyslu čl. 4 odst. 1 písm. a) směrnice, pokud společnost, která je poskytovatelem vyhledávače, zřídí ve členském státu pobočku nebo dceřinou společnost za účelem podpory a prodeje reklamního prostoru vyhledávače, která zaměřuje svoji činnost na obyvatele tohoto státu.
 VI – Druhá skupina otázek týkající se věcné působnosti směrnice
 69. Druhá skupina otázek se týká právního postavení poskytovatele služeb internetového vyhledávače, který poskytuje přístup k internetovému vyhledávači, z hlediska ustanovení směrnice. Vnitrostátní soud tyto otázky formuloval tak, že se týkají pojmů „zpracování“ osobních údajů (otázka 2.1) a „správce“ (otázka 2.2), pravomocí vnitrostátního orgánu na ochranu údajů ukládat povinnosti přímo poskytovatelovi služeb internetového vyhledávače (otázka 2.3) a možného vyloučení ochrany osobních údajů poskytovatelem služeb internetového vyhledávače v souvislosti s informacemi legálně zveřejněnými třetími osobami na internetu (otázka 2.4). Tyto dvě poslední podotázky jsou relevantní, pouze pokud lze vycházet z toho, že poskytovatel služeb internetového vyhledávače zpracovává osobní údaje uvedené na zdrojových internetových stránkách třetích osob nebo že je správcem, který za ně odpovídá.
 A – Zpracování osobních údajů internetovým vyhledávačem
 70. První podotázka v této skupině se týká použitelnosti pojmů „osobní údaje“ a jejich „zpracování“ na poskytovatele služeb internetového vyhledávače, jako je společnost Google, za předpokladu, že nejde o osobní údaje uživatelů nebo inzerentů, ale o osobní údaje zveřejněné na zdrojových internetových stránkách třetích osob, které byly zpracovány internetovým vyhledávačem provozovaným poskytovatelem služby. Vnitrostátní soud popisuje toto zpracování tak, že sestává z vyhledávání informací, které na internetu zveřejnily nebo umístily třetí osoby, jejich automatického zpracování do indexu, jejich dočasného uložení a posléze jejich zpřístupnění uživatelům internetu v určitém preferenčním pořadí.
 71. Podle mého názoru kladná odpověď na tuto podotázku nevyžaduje rozsáhlý rozbor. Pojem „osobní údaje“ je v směrnici široce vymezený; tuto širokou definici použila pracovní skupina zřízená podle článku 29 a potvrdil ji též Soudní dvůr(48).
 72. Pokud jde o „zpracování“, zdrojové internetové stránky mohou zahrnovat a často také zahrnují jména, obrázky, adresy, telefonní čísla, popisy a další informace, na jejichž základě lze identifikovat fyzickou osobu. Skutečnost, že poskytovatel služeb internetového vyhledávače, jehož vyhledávač funguje bez jakéhokoli lidského zásahu do údajů shromažďovaných, indexovaných a zobrazovaných pro účely vyhledávání, „neví“, že jde o osobní údaje, nemá na toto konstatování vliv(49). Týká se to také skutečnosti, že výskyt osobních údajů na zdrojových internetových stránkách je pro poskytovatele služeb internetového vyhledávače v jistém smyslu náhodný, jelikož pro poskytovatele služby, nebo přesněji pro vyhledávací, analytickou a indexační funkci vyhledávače zaměřeného na všechny internetové stránky dostupné na internetu, nemusí existovat žádný technický nebo provozní rozdíl mezi zdrojovou internetovou stránkou obsahující osobní údaje a jinou zdrojovou internetovou stránkou, která takové údaje neobsahuje(50). Podle mého názoru by však tyto skutečnosti měly mít vliv na výklad pojmu „správce“.
 73. Prohlížecí funkce vyhledávače společnosti Google nazývaná „googlebot“ soustavně a systematicky prohlíží internet a vyžaduje od navštívených internetových stránek, aby jí zaslaly kopii navštívené podstránky, přičemž přechází z jedné zdrojové internetové stránky na druhou na základě hypertextových spojení mezi stránkami(51). Kopie takových zdrojových internetových stránek analyzuje indexační


text:
nástroj společnosti Google. Řetězce znaků (klíčová slova a vyhledávaná slova) nalezené na stránkách jsou zaznamenány do indexu vyhledávače(52). Složitý vyhledávací mechanismus společnosti Google posuzuje také relevanci výsledků vyhledávání. Kombinace těchto klíčových slov s adresami URL, kde lze tato slova nalézt, tvoří index vyhledávače. Vyhledávání zahájené uživateli probíhá v rámci indexu. Pro účely indexace a zobrazování výsledků vyhledávaní je kopie stránek uložena do vyrovnávací paměti vyhledávače(53).
 74. Když uživatel zahájí vyhledávání, lze zobrazit kopii hledané zdrojové internetové stránky uloženou ve vyrovnávací paměti. Uživatel však může vstoupit na původní stránku, například pokud chce zobrazit obrázky nacházející se na zdrojové internetové stránce. Vyrovnávací paměť se často aktualizuje, ale může dojít k situacím, kdy stránka zobrazená vyhledávačem neodpovídá zdrojovým internetovým stránkám na hostitelském serveru, jelikož byla změněná nebo vymazaná(54).
 75. Operace popsané v předchozích bodech se samozřejmě považují za „zpracování“ osobních údajů uvedených na zdrojových internetových stránkách, které vyhledávač kopíruje, indexuje, ukládá do vyrovnávací paměti a zobrazuje. Konkrétně dochází ke sběru, záznamu, organizaci a ukládání takových osobních údajů a může dojít také k jejich používání, odhalení při přenosu, šíření nebo zpřístupnění jiným způsobem a ke kombinování osobních údajů ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice.
 B – Pojem „správce“
 76. Správce(55) je podle článku 2 písm. d) směrnice „fyzická nebo právnická osoba [...], kter[á] s[ama] nebo společně s jinými určuje účel a prostředky zpracování osobních údajů“. Podle mého názoru je podstatou projednávané věci otázka, zda a do jaké míry se tato definice vztahuje na poskytovatele služeb internetového vyhledávače.
 77. Všichni účastníci řízení kromě společnosti Google a řecké vlády navrhují odpovědět na tuto otázku kladně, což lze snadno obhájit jako logický závěr plynoucí z doslovného a možná též teleologického výkladu směrnice, jelikož základní definice směrnice byly formulovány komplexně s cílem zohlednit nové trendy. Podle mého názoru by však takový přístup představoval metodu zcela ignorující skutečnost, že v době přípravy směrnice nebylo možné zohlednit vznik internetu a různé nové jevy s tím spojené.
 78. V době přijetí směrnice byla globální internetová síť ještě v plenkách a vyhledávače teprve vznikaly. Ustanovení směrnice jednoduše nezohledňují skutečnost, že obrovské množství decentralizovaně umístněných elektronických dokumentů a souborů je dostupné ze kteréhokoli místa na světě a že jejich obsah mohou kopírovat, analyzovat a šířit osoby, které nemají nic společného s jejich autory, nebo s osobami, které je uložily na hostitelský server připojený k internetu.
 79. Připomínám, že v rozsudku Lindqvist Soudní dvůr nezaujal maximalistický přístup navrhovaný Komisí v souvislosti s výkladem pojmu přenos údajů do třetích zemí. Soudní dvůr konstatoval, že „[v]zhledem ke stavu rozvoje internetu v době vypracování směrnice [...] a dále k tomu, že kapitola IV této směrnice neobsahuje kritéria platná pro používání internetu, se nelze domnívat, že by zákonodárce Společenství měl v úmyslu výhledově zahrnout pod pojem ,předávání údajů do třetí zeměʻ i zařazení údajů na internetovou stránku osobou nacházející se v situaci B. Lindqvist, i když jsou tyto údaje takto zpřístupněny osobám ze třetích zemí majícím technické prostředky k získání přístupu k těmto údajům(56)“. Podle mého názoru z toho vyplývá, že při výkladu směrnice ve vztahu k


text:
novým technickým jevům je třeba zohlednit zásadu proporcionality, cíle směrnice a prostředky k jejich dosažení ve směrnici s cílem dosáhnout vyváženého a přiměřeného výsledku.
 80. Podle mého názoru je jednou z klíčových otázek v projednávané věci, zda je důležité, že definice správce uvedená ve směrnici označuje správce za osobu, která „určuje účel a prostředky zpracování osobních údajů“ (kurziva provedena autorem tohoto stanoviska). Účastníci řízení, kteří se domnívají, že společnost Google je správcem, zakládají tento závěr na nezpochybnitelné skutečnosti, že poskytovatel služby, který provozuje internetový vyhledávač, určuje účely a prostředky zpracovaní údajů pro vlastní účely.
 81. Mám však pochybnosti, zda to vede ke správnému výkladu směrnice v situaci, kdy předmět zpracování sestává ze souborů obsahujících osobní údaje a jiné neuspořádané, nerozlišené a náhodné údaje. Určuje profesor evropského práva, o kterém jsem hovořil v příkladu v bodě 29 tohoto stanoviska, účely a prostředky zpracování osobních údajů zahrnutých v rozsudcích Soudního dvora, které si stáhl do laptopu? Konstatování pracovní skupiny zřízené podle článku 29, že „uživatelé služby vyhledávačů by se přísně vzato mohli také považovat za [správce]“, svědčí o iracionalitě nekritického doslovného výkladu směrnice v kontextu internetu(57). Soudní dvůr by neměl přijmout výklad, podle kterého je správcem odpovědným za zpracování osobních údajů zveřejněných na internetu v podstatě každý, kdo vlastní chytrý telefon, tablet nebo laptop.
 82. Podle mého názoru celková systematika směrnice, většina jazykových znění a individuální povinnosti, které směrnice ukládá správci, jsou založeny na myšlence odpovědnosti správce za zpracovávané osobní údaje v tom smyslu, že správce ví o existenci určité vymezené kategorie informací, které představují osobní údaje, a zpracovává tyto údaje s určitým záměrem, který se týká jejich zpracování jako osobních údajů(58).
 83. Pracovní skupina zřízená podle článku 29 správně poznamenává, že „pojem správce je funkční pojem, jehož cílem je přidělit odpovědnost tam, kde existuje skutečný vliv, a proto se zakládá spíše na faktické než formální analýze(59)“. Tato pracovní skupina dále uvádí, že „správce musí určit, které údaje budou zpracovány pro plánované účely(60)“. Hmotněprávní ustanovení směrnice, konkrétně její články 6, 7 a 8, jsou podle mého názoru založena na domněnce, že správci je jasné, jak nakládá s dotčenými osobními údaji, v tom smyslu, že ví, jaký druh osobních údajů zpracovává a proč to dělá. Jinými slovy, musí mu být jasné, že zpracování údajů je zpracováním osobních údajů, tedy „informace, která se týká identifikované nebo identifikovatelné fyzické osoby“ sémanticky relevantním způsobem, a nikoli pouze jako počítačový kód(61).
 C – Poskytovatel služeb internetového vyhledávače není „správcem“ odpovědným za osobní údaje uvedené na zdrojových internetových stránkách třetích osob
 84. Poskytovatel služeb internetového vyhledávače, který pouze poskytuje nástroj k vyhledání informací, nemá vliv na osobní údaje uvedené na internetových stránkách třetích osob. Poskytovateli služby je „známa“ existence osobních údajů pouze v tom smyslu, že je statisticky pravděpodobné, že internetové stránky budou obsahovat osobní údaje. V průběhu zpracování zdrojových internetových stránek pro účely vyhledávání, analýzy a indexace se osobní údaje nezobrazují odlišně.
 85. Z tohoto důvodu považuji za přiměřený přístup pracovní skupiny zřízené podle článku 29, jelikož jeho cílem je odlišit úplně pasivní a zprostředkující funkce vyhledávačů


text:
od situací, kdy činnost vyhledávačů představuje skutečnou kontrolu nad zpracovávanými osobními údaji(62). Pro úplnost je třeba dodat, že otázka, zda byly osobní údaje zveřejněny(63) nebo legálně odhaleny na zdrojových internetových stránkách třetích osob, není relevantní pro uplatnění směrnice(64).
 86. Poskytovatel služeb internetového vyhledávače nemá nic společného s obsahem zdrojových internetových stránek třetích osob, na kterých mohou být uvedeny osobní údaje. Kromě toho, jelikož vyhledávač funguje na základě kopií zdrojových internetových stránek, které vybraly a zkopírovaly jeho vyhledávací programy, poskytovatel služby nemá možnost změnit informace na hostitelských serverech. Poskytování nástroje k vyhledávání informací neznamená kontrolu nad obsahem. Dokonce to ani neumožňuje poskytovateli služeb internetového vyhledávače rozlišit osobní údaje ve smyslu směrnice, které se týkají identifikovatelné žijící fyzické osoby, od jiných údajů.
 87. Zde bych rád poukázal na zásadu vyjádřenou v bodě 47 odůvodnění směrnice. V tomto bodu odůvodnění se uvádí, že správcem odpovědným za zprávy obsahující osobní údaje, přenášené prostřednictvím telekomunikací nebo pomocí elektronické pošty je původce správy, a nikoli osoba, která nabízí služby přenosu. Tento bod odůvodnění, jakož i výjimky z odpovědnosti stanovené ve směrnici 2000/31 o elektronickém obchodu (články 12, 13 a 14), se zakládají na právní zásadě, že automatizované, technické a pasivní vztahy k elektronicky ukládanému nebo přenášenému obsahu nezakládají kontrolu tohoto obsahu nebo odpovědnost za něj.
 88. Pracovní skupina zřízená podle článku 29 zdůraznila, že účelem pojmu „správce“ je v první řadě určit, kdo má nést odpovědnost za dodržování pravidel ochrany údajů, a přiřadit tuto odpovědnost k místu skutečného vlivu(65). Podle pracovní skupiny „pokud poskytovatel vyhledávače jedná výlučně jako zprostředkovatel, nemůže se – kvůli zásadě proporcionality – považovat za hlavního [správce], pokud jde o obsah týkající se zpracování osobních údajů, k němuž dochází. V tomto případě jsou hlavními [správci] osobních údajů poskytovatelé informací(66)“.
 89. Podle mého názoru poskytovatel služeb internetového vyhledávače nemůže právně nebo fakticky splnit povinnosti správce uvedené v článcích 6, 7 a 8 směrnice v souvislosti s osobními údaji uvedenými na zdrojových internetových stránkách umístněných na hostitelských serverech třetích osob. Proto z přiměřeného výkladu směrnice vyplývá, že poskytovatele služeb nelze obecně považovat za správce(67).
 90. Opačný názor by znamenal, že internetové vyhledávače jsou neslučitelné s unijním právem, což je závěr, který považuji za absurdní. Konkrétně, pokud by poskytovatelé služeb internetového vyhledávače byli považováni za správce osobních údajů uvedených na zdrojových internetových stránkách třetích osob, a pokud by některá z těchto stránek obsahovala „zvláštní kategorie údajů“ uvedené v článku 8 směrnice (například osobní údaje prozrazující politické názory nebo náboženské přesvědčení nebo údaje týkající se zdraví nebo sexuálního života jednotlivců), činnost poskytovatele služeb internetového vyhledávače by se automaticky stala nezákonnou, pokud by nebyly splněny přísné podmínky stanovené v tomto článku pro zpracování takových údajů.
 D – Okolnosti, za kterých je poskytovatel služeb internetového vyhledávače „správce“
 91. Poskytovatel služeb internetového vyhledávače jednoznačně odpovídá za index vyhledávače, který spojuje klíčová slova s relevantními adresami URL. Poskytovatel služby určuje strukturu indexu a může technicky zablokovat určité výsledky vyhledávání, například tím, že ve výsledcích vyhledávání nebude zobrazovat adresy URL z určitých zemí nebo domén(68). Kromě toho poskytovatel služeb internetového vyhledávače odpovídá


text:
za svůj index v tom smyslu, že rozhoduje, zda vylučovací kódy(69) na zdrojové internetové stránce mají nebo nemají být respektovány.
 92. Naproti tomu nelze vycházet z toho, že poskytovatel služby odpovídá za obsah vyrovnávací paměti internetového vyhledávače, jelikož vyrovnávací paměť je výsledkem výlučně technických a automatizovaných procesů, které vytvářejí zrcadlový obraz textových údajů prohledávaných internetových stránek, s výjimkou údajů vyloučených z indexace a archivace. Je zajímavé, že některé členské státy zřejmě stanoví zvláštní horizontální výjimky týkající se odpovědnosti vyhledávačů, které jsou podobné výjimce stanovené ve směrnici 2000/31 o elektronickém obchodu pro některé poskytovatele služeb informační společnosti(70).
 93. Pokud však jde o obsah vyrovnávací paměti, rozhodnutí nerespektovat vylučovací kódy(71) uvedené na určité internetové stránce podle mého názoru zakládá odpovědnost za tyto osobní údaje ve smyslu směrnice. To samé platí v případech, kdy poskytovatel služeb internetového vyhledávače neaktualizuje internetovou stránku ve své vyrovnávací paměti navzdory výzvě, kterou dostal od internetové stránky.
 E – Povinnosti poskytovatele služby internetového vyhledávače jako „správce“
 94. Je zřejmé, že pokud lze poskytovatele služeb internetového vyhledávače možno považovat za „správce“, musí tento poskytovatel dodržovat povinnosti stanovené směrnicí.
 95. Pokud jde o podmínky, za kterých je zpracování údajů bez souhlasu subjektu údajů přípustné [čl. 7 písm. a) směrnice], poskytování služeb internetového vyhledávače podle všeho jako takové slouží legitimním zájmům [čl. 7 písm. f) směrnice], kterými jsou i) zlepšení dostupnosti informací pro uživatele internetu; ii) zefektivnění šíření informací uložených na internetu a iii) umožnění různých služeb informační společnosti poskytovaných poskytovatelem služeb internetového vyhledávače, které se poskytují jako doplňující služby k vyhledávači, jako například poskytování reklamy na základě klíčových slov. Tyto tři účely se týkají tří základních práv chráněných Listinou, konkrétně práva na informace a svobody projevu (obě jsou zakotvena v článku 11) a svobody podnikání (článek 16). Proto poskytovatel služeb internetového vyhledávače sleduje při zpracování údajů zpřístupněných na internetu, včetně osobních údajů, legitimní zájmy ve smyslu čl. 7 písm. f) směrnice.
 96. Poskytovatel služeb internetového vyhledávače jako správce musí respektovat požadavky stanovené v článku 6 směrnice. Osobní údaje musí být zejména přiměřené, relevantní, a nikoli nepřípustné ve vztahu k účelům, pro které jsou shromažďovány, musí být aktuální, a ne příliš staré pro účely, pro které jsou shromažďovány. Kromě toho zájmy „správce“ nebo třetích osob, v zájmu kterých ke zpracování dochází, a zájmy subjektu údajů musí být vyváženy.
 97. V původním řízení se subjekt údajů domáhá, aby společnost Google ze svého indexu odstranila indexaci jeho jména a příjmení s adresami URL stránek novin, které obsahují osobní údaje, jejichž zveřejnění chce subjekt údajů zabránit. Jména osob se skutečně používají jako vyhledávaná slova a jsou zaznamenána v indexech vyhledávačů jako klíčová slova. Jméno jako takové však zpravidla nestačí k přímé identifikaci fyzické osoby na internetu, jelikož na světě existuje více, nebo dokonce tisíce nebo miliony osob se stejným jménem nebo kombinací křestního jména nebo jmen a příjmení(72). Navzdory tomu vycházím z předpokladu, že kombinace křestního jména a příjmení jako vyhledávaného slova ve většině případů umožňuje nepřímou identifikaci fyzické osoby ve smyslu čl. 2 písm. a) směrnice, jelikož výsledek vyhledávání v indexu vyhledávače obsahuje


text:
pouze určitý počet spojení, která umožňují uživatelům internetu rozlišit osoby s tímtéž jménem.
 98. V indexu vyhledávače jsou jména a jiné identifikátory používané jako vyhledávaná slova přiřazeny k jednomu nebo více spojením na internetové stránky. Pokud je spojení adekvátní v tom smyslu, že údaje odpovídající vyhledávanému slovu se skutečně objevují nebo objevily na propojených internetových stránkách, je index podle mého názoru v souladu s požadavky adekvátnosti, relevantnosti, přiměřenosti, přesnosti a úplnosti uvedenými v čl. 6 písm. c) a d) směrnice. Pokud jde o časové aspekty uvedené v čl. 6 písm. d) a e) (osobní údaje mají být udržovány aktuální a nemají být uchovávány déle, než je nezbytné), tyto otázky je také třeba posoudit z hlediska předmětného zpracování, tedy z hlediska poskytování služby vyhledávání informací, a nikoli jako otázku týkající se obsahu zdrojových internetových stránek(73).
 F – Předběžný závěr ohledně druhé skupiny otázek
 99. Na základě těchto úvah se domnívám, že vnitrostátní orgán na ochranu údajů nemůže od poskytovatele služeb internetového vyhledávače vyžadovat, aby odstranil informace ze svého indexu, s výjimkou případů, kdy tento poskytovatel služby nerespektoval vylučovací kódy(74) nebo když nevyhověl výzvě k aktualizaci vyrovnávací paměti od internetové stránky. O takový případ podle všeho v projednávané věci nejde. Na případný „postup oznámení a výmazu(75)“ týkající se spojení na zdrojové internetové stránky s nelegálním nebo nevhodným obsahem se vztahuje občanskoprávní odpovědnost podle vnitrostátního práva založená na jiných důvodech, než je ochrana osobních údajů(76).
 100. Proto navrhuji, aby Soudní dvůr odpověděl na druhou skupinu otázek v tom smyslu, že za okolností uvedených v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce poskytovatel služeb internetového vyhledávače osobní údaje „zpracovává“ ve smyslu čl. 2 písm. b) směrnice. Poskytovatele služby však nelze považovat za „správce“ odpovědného za zpracování takých osobních údajů ve smyslu čl. 2 písm. d) směrnice, s výjimkou uvedenou výše.
 VII – Třetí otázka týkající se možného práva subjektu údajů být zapomenut
 101. Třetí předběžná otázka je relevantní, pouze pokud Soudní dvůr zamítne závěr, ke kterému jsem dospěl výše, že společnost Google nemá být obecně považována za „správce“ podle čl. 2 písm. d) směrnice, nebo pokud přijme můj názor, že existují případy, kdy poskytovatele služeb internetového vyhledávače, jako je společnost Google, lze považovat za takového správce. Jinak je následující část zbytečná.
 102. Vnitrostátní soud se v každém případě třetí otázkou táže, zda práva na výmaz a blokování údajů upravená v čl. 12 písm. b) směrnice a právo na námitku upravené v čl. 14 písm. a) směrnice mají být vykládána v tom smyslu, že se subjekt údajů může sám obrátit na poskytovatele služeb internetového vyhledávače s cílem zabránit indexaci informací týkajících se jeho osoby, které byly zveřejněné na internetových stránkách třetích osob. Subjekt údajů tím chce zabránit, aby tyto potenciálně škodlivé informace byly známy uživatelům internetu, nebo vyjadřuje vůli, aby se na tyto informace zapomenulo, i když jde o informace, které legálně zveřejnily třetí osoby. Jinými slovy, podstatou otázky vnitrostátního soudu je, zda lze z čl. 12 písm. b) a čl. 14 písm. a) směrnice vyvodit „právo být zapomenut“. To je problematika, kterou je třeba se


text:
zabývat v následující analýze jako první, přičemž tato analýza bude založená na znění a cílech uvedených ustanovení.
 103. Pokud dospěji k závěru, že čl. 12 písm. b) směrnice a jej čl. 14 písm. a) směrnice samy o sobě tuto ochranu neposkytují, následně posoudím, zda je takový výklad slučitelný s Listinou(77). K tomu účelu bude třeba posoudit právo na ochranu osobních údajů upravené v článku 8, právo na respektování soukromého a rodinného života upravené v článku 7, svobodu projevu a právo na informace upravené v článku 11 (v obou případech v souvislosti se svobodou projevu vydavatelů internetových stránek a právem uživatelů internetu přijímat informace) a svobodu podnikání upravenou v článku 16. Práva subjektů údajů uvedená v článcích 7 a 8 bude totiž třeba vyvážit s právy osob, které chtějí šířit údaje nebo k nim získat přístup, která jsou chráněna články 11 a 16.
 B – Rovnají se práva na opravu, výmaz, blokování údajů a právo na námitku stanovená ve směrnici právu subjektu údajů „být zapomenut“?
 104. Práva na opravu, výmaz a blokování údajů upravené v čl. 12 písm. b) směrnice se týkají údajů, jejichž zpracování neodpovídá ustanovením směrnice, zejména z důvodu neúplné nebo nepřesné povahy údajů (kurziva provedena autorem tohoto stanoviska).
 105. Vnitrostátní soud v žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce uznává, že informace, které se objevují na předmětných internetových stránkách, nelze považovat za neúplné nebo nepřesné. Už vůbec se netvrdí, že index nebo obsah vyrovnávací paměti společnost Google obsahující takové údaje lze označit za neúplný nebo nepřesný. Právo na opravu, výmaz nebo zablokování uvedené v čl. 12 písm. b) směrnice proto vznikne, pouze pokud zpracování osobních údajů ze zdrojových internetových stránek třetích osob, které společnost Google provádí, je se směrnicí neslučitelné z jiných důvodů.
 106. Článek 14 písm. a) směrnice ukládá členským státům povinnost přiznat subjektu údajů právo kdykoli z naléhavých legitimních důvodů týkajících se jeho konkrétní situace vznést námitku proti zpracování údajů, které se ho týkají, pokud vnitrostátní předpisy nestanoví něco jiného. To platí zejména v případech uvedených v čl. 7 písm. e) a f) směrnice, tedy pokud je zpracování nezbytné pro vykonání úkolu ve veřejném zájmu nebo pro uskutečnění oprávněných zájmů správce nebo třetí osoby. Kromě toho podle čl. 14 písm. a) „[j]e-li námitka oprávněná, nesmí se zpracování zahájené správcem těchto údajů nadále týkat“.
 107. V případech, kdy jsou poskytovatelé služeb internetového vyhledávače považováni za správce odpovědné za zpracování osobních údajů, ukládá jim čl. 6 odst. 2 směrnice povinnost vyvážit zájmy správce odpovědného za údaje nebo zájmy třetích osob, v jejichž zájmu je zpracování prováděno, se zájmy subjektu údajů. Jak Soudní dvůr poznamenal v rozsudku ASNEF a FECEMD, toto vyvážení se může lišit v závislosti na skutečnosti, zda jsou dotčené údaje již uvedeny ve veřejně přístupných zdrojích, či nikoli(78).
 108. Stejně jako téměř všichni účastníci, kteří v projednávané věci předložili písemná vyjádření, mám za to, že směrnice neupravuje všeobecné právo být zapomenut v tom smyslu, že subjekt údajů má nárok na omezení nebo ukončení šíření osobních údajů, které jsou podle jeho názoru škodlivé, nebo odporují jeho zájmům. Kritérii,