text:
25 Cdo 1174/2003
 Dotčené předpisy: § 435 předpisu č. 40/1964Sb.
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Vojtka a soudkyň JUDr. Marty Škárové a JUDr. Olgy Puškinové v právní věci žalobce Ing. P. T., správce konkursní podstaty úpadce Y. I., spol. s r. o., zastoupeného advokátem, proti žalované Č. s. l., s. p., o 519.223,- Kč s příslušenstvím, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 14 C 265/2000, o dovolání žalované proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 31. května 2002, č. j. 18 Co 126/2002-61, takto:
 Rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 31. května 2002, č. j. 18 Co 126/2002-61, se zrušuje a věc se vrací Městskému soudu v Praze k dalšímu řízení.
 Žalobkyně Y. I., spol. s r. o., se domáhala náhrady škody ve výši 519.223,- Kč s příslušenstvím, která jí měla vzniknout odcizením osobního motorového vozidla Audi A6, z placeného a kamerovým systémem střeženého parkoviště provozovaného na letišti P. žalovanou v době od 1. do 4. 2. 2000. Výše škody je představována obecnou cenou vozidla 1.397.660,- Kč po odečtení pojistného plnění ve výši 880.437,- Kč a vynaloženými náklady na znalečné ve výši 2.000,- Kč.
 Žalovaná nesouhlasila s tím, že by za vzniklou škodu odpovídala objektivně podle ustanovení § 435 obč. zák., neboť jí provozované parkoviště nebylo parkovištěm hlídaným. Ve vyjádření k žalobě uvedla, že parkoviště je vybaveno automatizovaným systémem vjezdu a placení parkovného u výjezdu, přičemž kamery umístěné u vjezdu a výjezdu parkoviště monitorují situaci, umožňují řešit potíže zákazníků s obsluhou systému, zabraňují tvoření front a celkově zrychlují provoz, čímž přispívají k bezpečnosti letového provozu. V minulosti bylo placení na parkovišti zajišťováno pomocí pracovníků letiště, po změně postupu při vybírání parkovného sice ztratily budky umístěné na parkovišti smysl, avšak nebyly odstraněny. Podle žalované se nejedná o stanoviště ostrahy a přítomnost pracovníka letiště v budkách v době zjištění krádeže měla zajistit pouze kontrolu placení parkovného za účelem bezproblémového provozu. Zákazníci jsou ostatně o charakteru parkoviště informováni jak na tabulích u vjezdu, tak na lístcích vydávaných u závory.
 Obvodní soud pro Prahu 6 rozsudkem ze dne 8. 11. 2001, č. j. 14 C 265/2000-32, žalobu zamítl a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Vyšel ze zjištění, že dne 1. 2. 2000 odstavil jednatel žalobkyně Ing. P. L. osobní automobil Audi A6, na placeném parkovišti před terminálem Sever letiště R. provozovaném žalovanou a že po návratu z pracovní cesty dne 4. 2. 2000 zjistil, že se vozidlo na parkovišti již nenalézá; automobil byl zaparkován u budky, kde byly umístěny kamery. Na přední straně parkovacího lístku přitom bylo výslovně uvedeno, že odstavné plochy nejsou hlídaným parkovištěm , na zadní straně pak, že nájemné za odstavení vozidla se má platit v automatických pokladnách umístěných u výjezdu z odstavných ploch . Soud dospěl k závěru, že parkoviště provozované žalovanou před terminálem Sever letiště R. není hlídaným parkovištěm a že proto není dána její odpovědnost za škodu ve smyslu ustanovení § 435 obč. zák., která vznikla žalobkyni v souvislosti s odcizením vozidla Audi A6. Ustanovení


text:
§ 435 obč. zák. neklade důraz na oddělenost či uzavřenost parkovací plochy na rozdíl od ustanovení § 433 odst. 1 obč. zák., a proto parkoviště nemusí být oploceno či obestavěno; aby však provozování parkoviště bylo možno považovat za jiný podnik podobného druhu ve smyslu uvedeného ustanovení, musí jít o činnost kvalifikovanou, tj. takovou, při níž jsou zaparkované dopravní prostředky provozovatelem střeženy (tzv. hlídaná parkoviště). Za provozovatele hlídaného parkoviště je podle názoru soudu třeba považovat toho, kdo objektivně disponuje k tomu způsobilým zařízením a kdo zároveň za použití takového zařízení fakticky vyvíjí kvalifikovanou činnost spočívající v umístění a následném zabezpečení věci. Vedle posouzení technických parametrů takového zařízení je rozhodující i zjištění, zda v konkrétním případě šlo právě o výkon činnosti nesoucí rysy provozu hlídaného parkoviště či obdobného zařízení, anebo zda žalovaná nabízela pouze možnost zaparkování na ploše k tomu vyhrazené. Žalobkyně podle soudu neprokázala, že parkoviště, na kterém bylo odcizeno jeho vozidlo, bylo parkovištěm hlídaným, neboť z informačních tabulí umístěných při vjezdu na parkoviště a při výjezdu z parkoviště a dále z údajů na parkovacím lístku vyplývalo, že parkoviště v rozhodné době střeženo nebylo, přestože zde byly umístěny kamery a budky u vjezdu a výjezdu; ty však měly sloužit pouze k zajištění plynulosti provozu a placení parkovného prostřednictvím automatu. Žalovaná nijak nezpochybňovala tvrzení žalobkyně o tom, že do konce roku 1998, kdy došlo ke změně režimu parkoviště, se jednalo o parkoviště hlídané, ale tato skutečnost nemůže mít vliv na to, zda v rozhodné době bylo hlídaným parkovištěm nebo ne, s ohledem na výše uvedené charakteristické rysy tzv. hlídaného parkoviště. Odpovědnost žalované podle soudu nelze dovodit ani z vyhlášky č. 108/1997 Sb., která ukládá pouze povinnost zabezpečit parkování vozidel (nikoliv povinnost zřídit hlídané parkoviště), ani podle § 433 odst. 1 obč. zák., neboť vozidlo nemělo charakter věci vnesené, nebo konečně § 420 obč. zák., když nebylo tvrzeno konkrétní protiprávní jednání žalovaného. Soud uzavřel, že vztah mezi žalobkyní a žalovanou je vztahem nájemním ve smyslu ustanovení § 663 obč. zák., když žalovaná dala žalobkyni do nájmu na určitou odstavnou plochu pro zaparkování automobilu - poplatky za odstavení vozidel jsou tedy koncipovány jako nájemné.
 K odvolání žalobkyně Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 31. 5. 2002, č. j. 18 Co 126/2002-61, rozsudek soudu prvního stupně změnil tak, že žaloba je co do základu v plném rozsahu po právu s tím, že o výši nároku a nákladech řízení bude rozhodnuto v konečném rozhodnutí. Podle odvolacího soudu nebylo mezi účastníky sporu o tom, že parkoviště, kde došlo ke krádeži automobilu, je zabezpečeno dvěma kamerami, které směřují k závorám umístěným v prostoru vjezdu a výjezdu z parkoviště. V blízkosti parkoviště je kromě toho umístěna budka pro pracovníka žalovaného podniku a parkoviště je mechanicky uzavřeno tak, že do něho nelze vjet a vyjet z něho jiným způsobem než přes závory. Veřejnost může do prostoru parkoviště volně přicházet přes vybudované chodníky. Z provedeného dokazování podle odvolacího soudu vyšlo najevo, že žalovaná je provozovatelem předmětného parkoviště a v souvislosti s ochranou mezinárodního civilního letectví před protiprávními činy je podle

type: other


text:
zprávy ministerstva dopravy a spojů ze dne 8. 10. 2001 provozovatel mezinárodního letiště povinen kontrolovat veřejné prostory, jimiž je i veřejně přístupné parkoviště přesto, že rozsah a způsob kontroly není blíže právním předpisem upraven, neboť spadá do bezpečnostního programu provozovatele letišť, který není zveřejnitelný. Soudní praxe dovodila, že parkovištěm, které lze z hlediska ustanovení § 433 odst. 1 obč. zák. považovat za prostory určené k uložení věcí, je uzavřené prostranství. Pokud ubytovatel parkovištěm tohoto druhu nedisponuje, odpovídá za škodu podle § 435 obč. zák. v případě, že provozování parkoviště představuje činnost kvalifikovanou, tedy takovou, při níž jsou zaparkované dopravní prostředky provozovatelem střeženy. Předmětné parkoviště provozované žalovanou tyto znaky splňuje, neboť je situováno v uzavřeném prostranství, automobil do něho může vjet a vyjet z něho výlučně jen přes uzavíratelnou závoru a nadto je střeženo a monitorováno kamerovým systémem, umístěným v bezprostřední blízkosti obou závor. Z tohoto pohledu je pak podle odvolacího soud nerozhodné, zda v prostoru pro hlídače byl v době krádeže hlídač skutečně přítomen, a nemůže jít k tíži poškozeného, že žalovaná kamerový záznam neuchovává pro další bezpečnostní využití.
 Proti tomuto rozsudku podala žalovaná dovolání, které odůvodňuje podle ustanovení § 241a odst. 2 písm. a) a b) o.s.ř. Namítá, že v celém průběhu řízení opakovaně vysvětlovala, že smyslem celého zařízení parkoviště je pouze zabezpečit řádné placení nájemného za parkovací místo a zajistit plynulý provoz na komunikaci. Účel a zařízení kamer instalovaných a namířených na vjezd a výjezd parkoviště, stejně jako budka pro bývalou obsluhu, je zcela jiný a tato zařízení ani - objektivně posuzováno - nemohou plnit úlohu nutnou pro střežení parkoviště. Kamery jsou na celém rozsáhlém parkovišti skutečně právě jen dvě a závory sice zabraňují v použití vjezdu a výjezdu parkoviště, nicméně jedinou podmínkou překonání této překážky je řádné zaplacení nájemného za užívání parkovacího místa (když nelze vyloučit ani opuštění parkoviště jiným způsobem). Při vjezdu na parkoviště si každý řidič musí z automatu vyzvednout lístek s vyznačeným časem vjezdu, před odjezdem na jeho základě v letištní hale zaplatit příslušnou částku a do stanovené doby poté týž lístek vložit do automatu u výjezdu. Jediným signálem pro otevření jedné či druhé závory je tedy odebrání resp. vložení parkovacího lístku. Pokud někdo na parkoviště vjede s jedním vozidlem a po řádném zaplacení vyjede s jiným, které si tam např. zaparkoval již dříve, automat tuto změnu nezaregistruje a výjezd bude řidiči umožněn. Jediným smyslem celého zařízení je totiž právě to, aby bylo zaplaceno nájemné za jedno parkovací místo, které vyjíždějící automobil po určitou dobu zabíral. Budka bývalé obsluhy parkoviště není užívána k jeho střežení a pokud zde pobývá některý ze zaměstnanců, nečiní při vjezdu ani výjezdu vozidel žádné úkony. Úvaha, že by takto byla prováděna ostraha parkoviště, je tedy jen stěží představitelná. Toto vybavení parkoviště a jeho fungování jsou pro každého řidiče patrné na první pohled, kromě toho jsou řidiči na jasně čitelných informačních tabulích u vjezdu na parkoviště a na parkovacích lístcích výslovně upozorňováni, že parkoviště není hlídané. Parkoviště není nijak, osobně, mechanicky, ani monitorováním střeženo a tedy i ve světle příslušné


text:
judikatury je tato činnost žalované pouhým poskytováním parkovací plochy bez jakýchkoli dalších služeb a nesplňuje proto znaky kvalifikované činnosti - provozování hlídaného parkoviště. K tomu je třeba dodat, že při střežení ve smyslu ustanovení § 435 obč. zák. nejde pouze o sledování, zda s vozidly opouštějí parkoviště oprávněné osoby, ale jde též o zajištění bezpečnosti vozidel a jejich příslušenství po celou dobu, po kterou na parkovišti stojí, přičemž rozhodující je skutečný (objektivní) stav. Na povaze parkoviště přitom nemůže nic změnit fakt, že parkování je v něm umožněno za úplatu, neboť pro takový výklad neexistuje opora v zákoně ani v judikatuře. Dovolatelka proto navrhla, aby dovolací soud napadený rozsudek odvolacího soudu zrušil a vrátil věc odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
 Žalobkyně ve vyjádření namítá, že provozování parkoviště tak, jak je provádí žalovaná, je činností natolik kvalifikovanou, že se jedná o podnik podobného druhu jako garáž a žalovaný nese odpovědnost za škodu vzniklou žalobci odcizením vozidla. Navrhla, aby bylo dovolání zamítnuto.
 Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a o.s.ř.) po zjištění, že dovolání bylo proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu podáno ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o.s.ř., přezkoumal věc podle § 242 o.s.ř. Protože v průběhu dovolacího řízení byl usnesením Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 15. srpna 2003, č. j. 48 K 39/2003-12, prohlášen konkurs na majetek žalobkyně - obchodní společnosti Y. I., spol. s r. o., a ustaven konkursní správce (účinky konkursu nastaly dne 15. srpna 2003 vyvěšením usnesení na úřední desce soudu) došlo podle ustanovení § 14 odst. 1 písm. c) zákona č. 328/1991 Sb., o konkursu a vyrovnání v rozhodném znění, tj. ve znění zákonů č. 122/1993 Sb., č. 42/1994 Sb., č. 74/1994 Sb., č. 117/1994 Sb., č. 156/1994 Sb., č. 224/1994 Sb., č. 84/1995 Sb., č. 94/1996 Sb., č. 151/1997 Sb., č. 12/1998 Sb., č. 27/2000 Sb., č. 30/2000 Sb., č. 105/2000 Sb., č. 214/2000 Sb., č. 368/2000 Sb., č. 370/2000 Sb., č. 120/2001 Sb., č. 125/2002 Sb., č. 403/2002 Sb., č. 101/2003 a č. 210/2003 Sb. ze zákona k přerušení řízení; poté, co správce konkursní podstaty podal návrh na pokračování v řízení, dovolací soud v řízení pokračoval s tím, že správce konkursní podstaty se stal účastníkem řízení místo úpadce. Dovolací soud dospěl k závěru, že dovolání, které je přípustné podle ustanovení § 237 odst. 1 písm. a) o.s.ř., je důvodné.
 Podle ustanovení § 433 odst.1 obč. zák. provozovatel poskytující ubytovací služby odpovídá za škodu na věcech, které byly ubytovanými fyzickými osobami nebo pro ně vneseny, ledaže by ke škodě došlo i jinak. Vnesené jsou věci, které byly přineseny do prostor, které byly vyhrazeny k ubytování nebo k uložení věcí, anebo které byly za tím účelem odevzdány provozovateli nebo některému z pracovníků provozovatele.
 Podle ustanovení § 435 obč. zák. stejně jako provozovatel poskytující ubytovací služby odpovídají i provozovatelé garáží a jiných podniků podobného druhu, pokud jde o dopravní prostředky v nich umístěné a jejich příslušenství.
 Za provozovatele garáže či jiného podniku podobného druhu, tedy takového zařízení, kde umísťování dopravních prostředků vyplývá


text:
z povahy a obsahu závazkového vztahu mezi provozovatelem a zákazníkem (např. hlídaná parkoviště, úschovny, apod.), je třeba považovat toho, kdo objektivně disponuje k tomu způsobilým zařízením a kdo zároveň za použití takového zařízení fakticky vyvíjí kvalifikovanou činnost spočívající v umístění a následném zabezpečení věcí před ztrátou či poškozením. Vedle posouzení technických parametrů takového zařízení (zpravidla půjde o parkoviště, které je buď oploceno či obestavěno anebo, jde-li o nechráněnou plochu, je osobně, monitorováním či jiným technickým způsobem střeženo), je rozhodující i zjištění, zda v konkrétním případě šlo právě o výkon činnosti nesoucí rysy provozu hlídaného parkoviště či obdobného zařízení nebo zda provozovatelem byla pouze nabízena možnost zaparkování na vyhrazené ploše.
 Argumentu odvolacího soudu, že v dané věci předmětné parkoviště splňuje znaky hlídaného parkoviště kromě jiného i proto, že je situováno v uzavřeném prostranství tak, aby do něj bylo možno s vozem vjet pouze přes uzavíratelnou závoru, nelze přisvědčit. Ustanovení § 435 obč. zák., jímž se jedině objektivní odpovědnost žalované za škodu může řídit, totiž důraz na oddělenost či uzavřenost parkovací plochy neklade (nepoužívá na rozdíl od ustanovení § 433 odst. 1 obč. zák. pojmu prostory), a proto je třeba dojít k závěru, že parkoviště nemusí být nutně oploceno, obestavěno či jinak zabezpečeno proti vstupu neoprávněných osob, aby bylo možno provozovat je jako parkoviště hlídané. Na druhé straně ani případná uzavřenost parkovací plochy sama o sobě charakter hlídaného parkoviště nezakládá. Rozhodující je, jaké rysy má provozovatelem fakticky vykonávaná činnost, tedy jaké služby za poplatek zákazníkům nabízí. Aby provozování parkoviště bylo možno považovat za jiný podnik podobného druhu ve smyslu citovaného ustanovení, musí jít o činnost kvalifikovanou - takovou, při níž jsou zaparkované dopravní prostředky provozovatelem střeženy, tedy za pomoci personálu, technického vybavení či kombinace těchto prostředků chráněny před neoprávněným vniknutím a odcizením či poškozením.
 V posuzovaném případě vyšel odvolací soud ze zjištění (jeho správnost není předmětem dovolacího přezkumu), že vozidlo bylo odcizeno z parkoviště, které jak na informačních tabulích, tak na lístku vydávaném automatem při vjezdu na parkoviště za účelem úhrady parkovného, žalovaná označovala za parkoviště nehlídané a které bylo umístěno na volně přístupném prostranství, přičemž vjezd a výjezd vozidel byl uzavřen závorou sloužící k automatickému výběru parkovného a byl za tímto účelem monitorován kamerovým systémem; obsluha parkoviště měla za úkol zabezpečit jeho plynulé fungování a výběr parkovného, nikoliv střežení zaparkovaných vozů. Za tohoto skutkového stavu je zřejmé, že umožněním vjezdu na parkoviště a vystavením lístku k následné úhradě parkovného byla mezi účastníky řízení uzavřena dohoda o pronájmu parkovacího místa, nikoliv dohoda o umístění vozu na hlídané parkoviště se závazkem žalované jej po dobu umístění střežit. S provozováním nehlídaného parkoviště však ustanovení § 435 obč. zák. objektivní odpovědnost provozovatele za škodu nespojuje, proto rozsudek odvolacího soudu spočívá na nesprávném právním posouzení věci.
 Dovolací důvod podle § 241 odst. 3 písm. d) o.s.ř. je tedy naplněn, a proto Nejvyšší soud České republiky soud rozsudek odvolacího soudu zrušil a věc mu vrátil k dalšímu řízení (§ 243b odst. 1, 2 o.s.ř.).
 Právní názor vyslovený v tomto rozsudku je závazný. Soud v novém rozhodnutí o


text:
Kompetenční spory: vázanost soudu žalobním petitem; nicotnost ... | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
 Kompetenční spory: vázanost soudu žalobním petitem; nicotnost rozhodnutí správního orgánu
 Ej 131/2008
 k § 97 a násl., § 100 odst. 2 soudního řádu správního
 I. V řízení o kompetenční žalobě (§ 97 a násl. s. ř. s.) je soud vázán toliko vymezením kompetenčního sporu v žalobě; petitem žaloby vázán není. Navrhuje-li tedy žalobce, aby soud rozhodl, že žalovaný je správním orgánem, který má pravomoc vydat rozhodnutí, a soud dospěje k opačnému závěru, žalobu nezamítne, ale rozhodne, že správním orgánem, který má pravomoc vydat rozhodnutí, je žalobce.
 II. Ustanovení § 100 odst. 2 s. ř. s. opravňuje soud vyslovit nicotnost kteréhokoli rozhodnutí správního orgánu v posuzované věci, které je v rozporu s výrokem o určení pravomoci, tedy i rozhodnutí vydaného jiným správním orgánem než účastníkem řízení o kompetenční žalobě. Této pravomoci však soud využije jen tam, kde nejsou k dispozici právní prostředky umožňující se s případnou nicotností vypořádat.
 (Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 22. 2. 2008, čj. Komp 4/2006-103)
 srov. nález Ústavního soudu č. 50/1994 Sb. ÚS; č. 1518/2008 Sb. NSS.
 Ministerstvo vnitra proti Ministerstvu dopravy, za účasti akciové společnosti Dopravního podniku Ústeckého kraje, o určení pravomoci mezi správními úřady.
 Krajský úřad Ústeckého kraje rozhodnutím dne 7. 8. 2006 uložil Dopravnímu podniku Ústeckého kraje, a.s., povinnost zachovat do 8. 9. 2006 na linkách v rozhodnutí uvedených provoz spojů linkové osobní dopravy v souladu se schválenými jízdními řády.
 Dopravní podnik se proti tomuto rozhodnutí odvolal. Krajský úřad toto odvolání předložil k rozhodnutí Ministerstvu vnitra, které odvolání usnesením ze dne 25. 9. 2006 postoupilo Ministerstvu dopravy. Ministerstvo dopravy pak unesením ze dne 24. 10. 2006 odvolání dopravního podniku vrátilo Ministerstvu vnitra.
 Ministerstvo vnitra jako žalobce v kompetenční žalobě mimo jiné zpochybnilo příslušnost krajského úřadu k vydání rozhodnutí o zachování závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě. Tvrdí, že smlouva podle § 19 zákona č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě (dále jen "zákon o silniční dopravě"), není smlouvou podle čl. 14 odst. 1 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69, o postupu členských států ohledně závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách (dále jen "nařízení"), a proto orgán příslušný k uzavření smlouvy podle § 19 zákona o silniční dopravě nelze ztotožňovat s orgánem příslušným podle čl. 14 odst. 1 nařízení. Krajský úřad v daném případě svoji věcnou příslušnost vydávat rozhodnutí podle čl. 14 odst. 5 nařízení zřejmě dovodil ze své odpovědnosti za zajišťování dopravní obslužnosti na území kraje, což ale neodpovídá § 10 zákona 500/2004 Sb., správní řád (dále jen "správní řád"), podle kterého jsou správní orgány věcně příslušné jednat a rozhodovat ve věcech, které jim byly svěřeny zákonem nebo na základě zákona. Rozhodnutí krajského úřadu je proto pro nedostatek věcné příslušnosti k jeho vydání nicotné. Orgánem příslušným k vyslovení nicotnosti je pak Ministerstvo dopravy, a to na základě § 133 odst. 1 správního řádu, neboť Ministerstvo dopravy je ústředním správním úřadem, do jehož působnosti rozhodovaná věc náleží.
 Žalované Ministerstvo dopravy ve


text:
svém vyjádření nesouhlasilo s odlišováním smlouvy o závazku veřejné služby ve smyslu § 19 zákona o silniční dopravě a smlouvy o veřejné službě ve smyslu čl. 14 odst. 1 nařízení. Rovněž odmítlo odlišovat příslušný orgán členského státu ve smyslu čl. 14 odst. 1 nařízení od příslušného orgánu členského státu ve smyslu 14 odst. 5 nařízení. Rozhodnutí podle čl. 14 odst. 5 se po obsahové stránce týká zajišťování základní dopravní obslužnosti území kraje. Tato oblast je dle § 19 a násl. zákona o silniční dopravě svěřena do pravomoci krajů, kterým proto náleží i pravomoc vydávat rozhodnutí podle čl. 14 odst. 5 nařízení. V těchto případech (rozhodování o dopravní obslužnosti) se pak vždy jedná o výkon samostatné působnosti; do ní náleží i stanovení rozsahu základní dopravní obslužnosti území kraje, uzavírání smluv o závazku veřejné služby i vydávání rozhodnutí podle čl. 14 odst. 5 nařízení. Tato pravomoc plyne z § 14 odst. 1 zákona č. 129/2000 Sb., o krajích (krajské zřízení), neboť se jedná o záležitost v zájmu kraje a jeho občanů. Toto ustanovení nelze chápat jenom jako ustanovení obecně definující samostatnou působnost kraje, ale je třeba na ně nahlížet jako na ustanovení kompetenční.
 Ministerstvo vnitra v replice mimo jiné zdůraznilo, že Ministerstvo dopravy je příslušné k rozhodnutí o odvolání i v případě, že krajský úřad rozhodoval v samostatné působnosti. Zde je totiž zapotřebí vycházet z § 178 odst. 1 ve spojení s § 34 odst. 1 zákona o silniční dopravě. Vztah odstavce 1 a odstavce 2 ustanovení § 178 je pak vztahem subsidiárním, kdy odstavec 2 lze užít jen v případě, kdy není možné nadřízený orgán určit podle odstavce 1; to mj. koncepčně odpovídá zásadě subsidiarity správního řádu vyjádřené v jeho § 1 odst. 2. Opačný závěr (tedy vztah speciality odstavce 2 vůči odstavci 1) by vedl k
 situaci, v níž by o odvolání proti všem rozhodnutím vydaným krajem v samostatné působnosti v rozporu s principem věcné příslušnosti rozhodovalo Ministerstvo vnitra. Zvláštním zákonem ve vztahu k § 178 odst. 1 správního řádu pak nemůže být § 94 odst. 1 krajského zřízení, které je obdobně jako § 178 správního řádu procesní úpravou instančních vztahů ve správním řízení. Pro vztah těchto dvou ustanovení proto platí pravidlo
 posterir derogat legi priori
 . Zvláštním zákonem ve vztahu k § 178 odst. 1 správního řádu je tak § 34 odst. 1 zákona o silniční dopravě, podle kterého vykonává státní odborný dozor v silniční dopravě mj. Ministerstvo dopravy (konkrétně také dozor nad financováním dopravní obslužnosti). To vedle toho podle odstavce 4 citovaného ustanovení vykonává i vrchní státní dozor, a to ve všech věcech silniční dopravy.
 Nejvyšší správní soud rozhodl, že příslušné vydat rozhodnutí o odvolání proti rozhodnutí Krajského úřadu Ústeckého kraje ze dne 7. 8. 2006 je Ministerstvo vnitra.
 žaloby je nezbytnou náležitostí i kompetenční žaloby, neboť i pro toto řízení o platí § 37 odst. 3 s. ř. s., tj. že
 "z každého podání musí být zřejmé, čeho se týká, kdo jej činí, proti komu směřuje, co navrhuje".
 musí odpovídat § 100 odst. 2 s. ř. s.,


text:
tzn. že žalobce musí navrhnout, aby soud určil, který ze správních orgánů má pravomoc vydat rozhodnutí ve věci uvedené v žalobě. Obecně formulovaný
 přitom postačí. Nevyžaduje se, aby žalobce
 formuloval konkrétním označením správního orgánu (patrně vždy žalovaného), jehož pravomoc má být určena, byť to bude v řadě případů nasnadě. Takovým konkretizovaným petitem však nebude soud beze zbytku vázán. Kompetenční žalobu, kterou se žalobce domáhal určení, že žalovaný je správním orgánem, který má pravomoc vydat rozhodnutí, soud v případě, že dospěje k opačnému závěru, nezamítne, ale bez dalšího rozhodne, že správním orgánem, který má pravomoc vydat rozhodnutí, je žalobce. Soudní řád správní ostatně ani nepočítá s tím, že by kompetenční žaloba měla být zamítnuta, jak je tomu v jiných žalobních řízeních podle tohoto zákona (srov. např. § 78 odst. 7, § 81 odst. 3, § 87 odst. 3). Možnost zamítat žalobu je přitom mj. spjata právě s vázaností soudu petitem této žaloby; soud nemůže být vázán petitem žaloby, jestliže nemůže žalobu zamítat.
 Skutečnost, že v řízení o kompetenční žalobě soud není vázán petitem, jednoznačně vyplývá také z § 98 odst. 3 s. ř. s., který soudu stanoví povinnost přibrat do řízení jako dalšího žalovaného správní orgán, v jehož pravomoci podle předběžné úvahy soudu může být vedení řízení a vydání rozhodnutí a který přitom není v žalobě jako účastník řízení označen. Dojde-li k situaci, kdy soud přibere do řízení jako dalšího žalovaného jiný správní orgán, a následně určí, že tento další žalovaný má pravomoc vydat rozhodnutí, je zřejmé, že původní žalobní
 nemohl být správný. Zamítnutí žaloby by v takovém případě bylo zcela v rozporu s zákonem, který naopak ukládá soudu, aby z úřední povinnosti
 "opravil
 " okruh žalovaných. (...)
 V posuzované věci je předmětem sporu otázka pravomoci rozhodnout o odvolání, které proti rozhodnutí krajského úřadu podal dopravní podnik. Jakkoli se žalobce i žalovaný vyjadřují k otázce, zda byl krajský úřad vůbec příslušný k vydání rozhodnutí, které dopravní podnik posléze napadl odvoláním, a tedy k vyslovení jeho případné nicotnosti, není tato otázka předmětem souzeného kompetenčního sporu. Vyslovení nicotnosti předmětného rozhodnutí se dosud nikdo u žádného správního orgánu nedomáhal; navíc i kdyby tomu tak bylo, jednalo by se v takovém případě toliko o podnět, o němž by správní orgán nerozhodoval, ale na jehož základě by toliko uvážil, zda jsou důvody k zahájení řízení z moci úřední o prohlášení nicotnosti (§ 78 odst. 1 správního řádu).
 K návrhu žalobce, aby soud sám vyslovil nicotnost rozhodnutí krajského úřadu, je třeba ještě poznamenat, že takový návrh je v zásadě možný. Soudní řád správní počítá s tím, že soud současně s výrokem o určení pravomoci vysloví nicotnost všech rozhodnutí správních orgánů nebo jejich jednotlivých výroků, pokud budou s určením pravomoci v rozporu (§ 100 odst. 2 s. ř. s.). Takový výrok soud učiní i bez návrhu (§ 76 odst. 2 s. ř. s. tu platí obdobně).
 Toto ustanovení pak nemíří jen na ta rozhodnutí správních orgánů, která byla vydána účastníky řízení o kompetenční žalobě, jak je tomu např. v řízení podle zákona č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých


text:
kompetenčních sporů (srov. § 5 odst. 2 citovaného zákona), ale skutečně soud opravňuje vyslovit nicotnost kteréhokoli rozhodnutí správního orgánu, které shledá být v rozporu s výrokem o určení pravomoci. Této pravomoci ovšem soud využije jen tam, kde nebudou k dispozici žádné regulérní mechanismy umožňující vypořádat se s případnou nicotností rozhodnutí správního orgánu. V souzené věci ovšem potřebný mechanismus existuje, neboť správní řád v § 77 a následujících podmínky a postup při vyslovení nicotnosti výslovně upravuje.
 Jelikož podle těchto ustanovení nicotnost z důvodu nedostatku věcné příslušnosti správního orgánu zjišťuje a prohlašuje správní orgán nadřízený správnímu orgánu, který nicotné rozhodnutí vydal, odpoví soud fakticky i na otázku, který správní orgán je příslušný k prohlášení nicotnosti rozhodnutí krajského úřadu, protože týž orgán bude příslušný k rozhodnutí o odvolání. Samostatným výrokem o této otázce však rozhodovat nebude, neboť - jak již bylo řečeno - otázka příslušnosti krajského úřadu k vydání rozhodnutí není předmětem souzeného kompetenčního sporu.
 Tímto předmětem je jen otázka, kdo je v dané věci nadřízeným správním orgánem, který má rozhodnout o odvolání; zde soud vycházel z argumentace obsažené v rozsudku ze dne 31. 12. 2007, čj. Komp 1/2007-54*), ve kterém řešil obdobný kompetenční spor vzniklý mezi týmiž stranami. (...)
 Podle § 94 odst. 1 krajského zřízení platí, že
 "je-li orgánům kraje svěřeno rozhodování o právech a povinnostech fyzických a právnických osob ve věcech patřících do samostatné působnosti kraje, k řízení je příslušný krajský úřad; na jeho rozhodování se vztahuje, pokud není stanoveno jinak, správní řád. K přezkoumávání těchto rozhodnutí je příslušné ministerstvo; odvolací orgán nemůže rozhodnutí změnit".
 Problematikou, která byla předmětem rozhodování, je fakticky otázka uzavírání, resp. dodržování smluv, o závazku veřejné služby podle § 19 zákona o silniční dopravě, která spadá do samostatné působnosti krajů. Tento závěr přímo vyplývá z § 4 krajského zřízení, podle něhož
 "pokud zvláštní zákon upravuje působnost krajů a nestanoví, že jde o přenesenou působnost, platí, že jde vždy o činnosti patřící do samostatné působnosti krajů"
 . Jelikož zákon o silniční dopravě ani jiný zákon nestanoví, že by problematika, jíž se rozhodnutí týkalo, spadala do přenesené působnosti krajů, je nutné dojít k závěru, že i řízení, v němž bylo vydáno rozhodnutí krajského úřadu, probíhalo v samostatné působnosti kraje.
 Dále je nutné se vyslovit k tomu, podle kterého zákonného ustanovení má být určeno, kdo je v tomto případě nadřízeným správním orgánem. Podle § 10 správního řádu jsou totiž
 "správní orgány věcně příslušné jednat a rozhodovat ve věcech, které jim byly svěřeny zákonem nebo na základě zákona"
 . Podle § 89 odst. 1 stejného zákona pak platí, že
 "nestanoví-li zákon jinak, je odvolacím správním orgánem nejblíže nadřízený správní orgán"
 . Nadřízený správní orgán je pak nutno určit postupem podle § 178 správního řádu. Právě v náhledu na vztah odstavců 1 a 2 tohoto ustanovení panuje mezi Ministerstvem vnitra a Ministerstvem dopravy rozpor, k jehož vyřešení byl nyní povolán Nejvyšší správní soud.
 Nejvyšší správní soud vychází předně z toho, že při stanovení, kdo je nadřízeným správním orgánem, postupuje správní řád v odstavcích 1 a 2 citovaného § 178 od pravidla


text:
obecnějšího k pravidlu konkrétnějšímu. Nejprve totiž stanoví, že
 "nadřízeným správním orgánem je ten správní orgán, o kterém to stanoví zvláštní zákon"
 . Pokud nelze nadřízený správní orgán zjistit tímto postupem, použije se pro jeho určení věta druhá odst. 1, podle
 "které neurčuje-li jej zvláštní zákon, je jím správní orgán, který podle zákona rozhoduje o odvolání, popřípadě vykonává dozor"
 . Ustanovení odst. 1 jsou tedy obecná a aplikují se na všechny správní orgány, pokud není ve speciálním ustanovení uvedeno jinak.
 návaznost úpravy obsažené v ustanovení odst. 2 na úpravu zakotvenou v odst. 1. V tomto směru je tedy třeba přisvědčit Ministerstvu dopravy. Ustanovení odst. 2 navíc neobsahuje ani náznak toho, že by měl být použit pouze doplňkově (subsidiárně) tehdy, pokud nelze nadřízený správní orgán určit podle odst. 1, jak tvrdí Ministerstvo vnitra. (...)
 Vzhledem k výše uvedenému je konečně potřeba zodpovědět otázku, zda existuje ustanovení zvláštního zákona, které by stanovilo, že nadřízeným správním orgánem je v této věci někdo jiný než Ministerstvo vnitra. Mezi účastníky není sporu o tom, že takové ustanovení není obsaženo v krajském zřízení. Podle názoru Ministerstva vnitra je však takovým § 34 odst. 1 a 4 zákona o silniční dopravě.
 Tomuto názoru nicméně Nejvyšší správní soud nemůže přisvědčit. Argumentace Ministerstva vnitra totiž stojí na premise, že § 178 odst. 1 je speciálním ustanovením k odst. 2. Pokud by tomu tak bylo, pak by podle § 178 odst. 1 věty druhé skutečně postačovalo, aby bylo ve zvláštním zákoně stanoveno, že určitý orgán vykonává dozor. S otázkou speciality a subsidiarity obou odstavců se však soud již shora vypořádal. Bylo tak řečeno, že specialita ustanovení zvláštního zákona by musela vyplývat přímo z jeho povahy, a nikoliv zprostředkovaně z § 178 odst. 1. Nyní je tedy otázkou, zda to, že podle § 34 odst. 4 zákona o silniční dopravě vykonává Ministerstvo dopravy vrchní dozor, implikuje, že Ministerstvo dopravy je nadřízeným správním orgánem i v oblasti samostatné působnosti. Je nejprve nutné vzít v úvahu, že faktický rozsah dozoru prováděného Ministerstvem dopravy je stanoven nařízením vlády č. 493/2004 Sb. Existence omezeného dozoru není skutečností, která by bez dalšího znamenala, že orgán dozor provádějící je nadřízeným správním orgánem ve smyslu § 178 správního řádu. K tomu by totiž bylo potřeba, aby zvláštní zákon jasně stanovil, že jde o nadřízený správní orgán, anebo aby se tak stalo prostřednictvím § 178 odst. 1 správního řádu. Jak však již bylo uvedeno, úprava nadřízeného správního orgánu pro řízení ve věcech v samostatné působnosti kraje je úpravou, která je ve vztahu k § 178 odst. 1 správního řádu speciální.
 Závěr, že z toho, že Ministerstvo dopravy vykonává podle § 34 odst. 4 zákona o silniční dopravě dozor, automaticky neplyne, že by zároveň bylo nadřízeným správním orgánem ve smyslu § 178 správního řádu, je ostatně podpořen i významem dělení působnosti obce na přenesenou a samostatnou. Dělení působnosti krajů na samostatnou a přenesenou má své opodstatnění a je nutné k němu přihlížet. Zatímco v přenesené působnosti vystupuje orgán kraje jako klasický správní orgán, vykonávající státní moc, v samostatné působnosti jde o


text:
výkon práva na samosprávu, konstituovaného již v čl. 8 Ústavy a rozvedeného v dalších ustanoveních Ústavy, ústavních zákonů i běžných zákonů. Jedním z projevů respektování práva na územní samosprávu je pak nutně i to, že odvolací správní orgán, jímž je ohledně věcí spadajících do samostatné působnosti Ministerstvo vnitra, podle § 94 odst. 1 krajského zřízení i podle § 90 odst. 1 písm. c) správního řádu nemůže ve správním řízení rozhodnutí krajského úřadu jako orgánu I. stupně ve věcech samostatné působnosti kraje změnit. Pokud by tomu tak nebylo, rozhodování v oblasti samosprávy a samostatné působnosti by mohlo být nahrazeno státní správou. V pochybnostech je tedy třeba dát přednost řešení, které lépe zajistí respektování práva na územní samosprávu. Ostatně i ze znění § 4 krajského zřízení vyplývá, že přenesená působnost je výjimkou z pravidla. Není tedy možné přisvědčit Ministerstvu vnitra, které tvrdí, že
 "působnost Ministerstva dopravy (...) je dána bez ohledu na působnost kraje (samostatnou či přenesenou), v níž bylo napadené usnesení vydáno"
 . Řešením, které právo na územní samosprávu respektuje, je proto v nyní projednávaném případě to, které povede k vyslovení příslušnosti Ministerstva vnitra. (...)


text:
(EU) 2020/887 - Prováděcí nařízení Komise (EU) 2020/887... | Esipa.cz
 (EU) 2020/887Prováděcí nařízení Komise (EU) 2020/887 ze dne 26. června 2020, kterým se mění prováděcí nařízení (EU) 2019/66, pokud jde o kontroly rostlin k pěstování prováděné po dovozu
 Publikováno: Úř. věst. L 205, 29.6.2020, s. 16-17 Druh předpisu: Prováděcí nařízení
 PROVÁDĚCÍ NAŘÍZENÍ KOMISE (EU) 2020/887
 kterým se mění prováděcí nařízení (EU) 2019/66, pokud jde o kontroly rostlin k pěstování prováděné po dovozu
 Prováděcí nařízení Komise (EU) 2019/66 (2) stanoví pravidla pro jednotná praktická opatření pro provádění úředních kontrol rostlin, rostlinných produktů a jiných předmětů. Uvedená pravidla zahrnují kontroly v provozovnách profesionálních provozovatelů na místech produkce rostlin k pěstování.
 Rostliny k pěstování ve vegetačním klidu, kromě semen, mohou představovat jednotná nebezpečí a rizika pro zdraví rostlin, protože při jejich kontrole na stanovištích hraniční kontroly nebo na kontrolních místech nemusí být možné zjistit výskyt nebo příznaky škodlivých organismů. Avšak okamžitě po uvedených kontrolách jsou uvedené rostliny k pěstování propuštěny do volného oběhu, doprovázeny rostlinolékařským pasem pro přemísťování na území Unie.
 Z tohoto důvodu a pro účely reakce na uvedená rizika je vhodné po dovozu provádět fyzické kontroly v prostorách provozovatelů alespoň během prvního vegetačního období, aby bylo možné s vyšší mírou jistoty zjistit výskyt karanténního škodlivého organismu pro Unii, karanténního škodlivého organismu pro chráněné zóny nebo škodlivého organismu podléhajícího opatřením přijatým podle čl. 30 odst. 1 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/2031 (3). Aby příslušné orgány mohly provádět uvedené kontroly co nejúčinnějším a nejpřiměřenějším způsobem, měly by stanovit četnost uvedených kontrol a rostliny k pěstování podléhající uvedeným kontrolám na základě plánu kontrol vypracovaného v souladu s určitými kritérii.
 Aby byly kontroly účinnější a zaměřily se na největší rizika pro zdraví rostlin, je vhodné, aby vycházely z historie záchytů příslušných škodlivých organismů s přihlédnutím k příslušným třetím zemím původu, výskytu prioritních škodlivých organismů v uvedených zemích a dostupným informacím v systému pro správu informací o úředních kontrolách (IMSOC). Členské státy mohou za uvedené kontroly vybírat poplatky, jak je stanoveno v článku 80 nařízení (EU) 2017/625.
 Pokud uvedené kontroly prokáží výskyt karanténního škodlivého organismu nebo škodlivého organismu podléhajícího opatřením přijatým podle čl. 30 odst. 1 nařízení (EU) 2016/2031, příslušné orgány by měly zaznamenat výsledky kontrol v systému IMSOC do odpovídajícího finalizovaného společného zdravotního vstupního dokladu uvedeného v článku 56 nařízení (EU) 2017/625, kdykoliv je možné zpětně vysledovat napadenou rostlinu k dovezené zásilce.
 Článek 1 prováděcího nařízení (EU) 2019/66 se nahrazuje tímto:
 1. Příslušné orgány provádějí úřední kontroly v provozovnách a případně na jiných místech využívaných profesionálními provozovateli, kteří jsou oprávněni vydávat rostlinolékařské pasy v souladu s čl. 84 odst. 1 nařízení (EU) 2016/2031, alespoň jednou ročně.
 2. Tyto kontroly zahrnují kontroly a v případě podezření na rizika pro zdraví rostlin vzorkování a testování podle čl. 92 odst. 1 nařízení (EU) 2016/2031.
 3. Tyto kontroly se provádějí v nejvhodnější dobu s ohledem na možnost zjistit výskyt příslušných škodlivých organismů nebo jeho známky či příznaky.
 4. Kromě kontrol uvedených v odstavcích 1 až 3 provádějí příslušné orgány fyzické kontroly rostlin k pěstování, kromě semen, včetně


text:
hlíz, cibulí a oddenků, které byly do Unie dovezeny ve fázi vegetačního klidu. Příslušné orgány provádějí uvedené kontroly během prvního vegetačního období po dovozu u některých uvedených rostlin identifikovaných na základě plánu kontrol uvedeného v odstavci 5.
 5. Příslušné orgány stanoví četnost kontrol uvedených v odstavci 4 na základě plánu kontrol, který se vypracuje tak, aby byl přinejmenším v souladu se všemi těmito kritérii:
 historie a míra karanténních škodlivých organismů pro Unii zachycených a nahlášených členskými státy v souladu s čl. 11 písm. c) nařízení (EU) 2016/2031, jejichž výskyt byl zjištěn u dovezených rostlin, rostlinných produktů či jiných předmětů;
 výskyt prioritního škodlivého organismu ve smyslu článku 6 nařízení (EU) 2016/2031 v příslušné třetí zemi původu, podle dostupných technických a vědeckých informací;
 informace zpřístupněné prostřednictvím systému pro správu informací o úředních kontrolách (IMSOC) nebo jakékoliv jiného úředního varování;
 biologie hostitele a škodlivých organismů a další příslušné podmínky pro účinné zjištění výskytu karanténního škodlivého organismu nebo škodlivého organismu podléhajícího opatřením přijatým podle čl. 30 odst. 1 nařízení (EU) 2016/2031.
 6. Pokud kontroly uvedené v odstavci 4 prokáží výskyt karanténního škodlivého organismu nebo škodlivého organismu podléhajícího opatřením přijatým podle čl. 30 odst. 1 nařízení (EU) 2016/2031, příslušné orgány zaznamenají výsledky kontrol v systému IMSOC do odpovídajícího finalizovaného společného zdravotního vstupního dokladu uvedeného v článku 56 nařízení (EU) 2017/625, kdykoliv je možné zpětně vysledovat napadenou rostlinu až k dovezené zásilce.“
 (2) Prováděcí nařízení Komise (EU) 2019/66 ze dne 16. ledna 2019 o pravidlech pro jednotná praktická opatření pro provádění úředních kontrol rostlin, rostlinných produktů a jiných předmětů s cílem ověřit soulad s předpisy Unie o ochranných opatřeních proti škodlivým organismům rostlin, které se na toto zboží vztahují (Úř. věst. L 15, 17.1.2019, s. 1).
 (3) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/2031 ze dne 26. října 2016 o ochranných opatřeních proti škodlivým organismům rostlin, o změně nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 228/2013, (EU) č. 652/2014 a (EU) č. 1143/2014 a o zrušení směrnic Rady 69/464/EHS, 74/647/EHS, 93/85/EHS, 98/57/ES, 2000/29/ES, 2006/91/ES a 2007/33/ES (Úř. věst. L 317, 23.11.2016, s. 4).


text:
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 6 Tdo 1245/2008 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
 Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 6 Tdo 1245/2008
 Nejvyšší soud České republiky projednal v neveřejném zasedání konaném dne 29. října 2008 dovolání, které podal obviněný M. O., proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 19. 12. 2007, sp. zn. 61 To 537/2007, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 3 T 10/2007, a rozhodl t a k t o :
 Podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. se dovolání obviněného M. O. o d m í t á .
 Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 2. 5. 2007, sp. zn. 3 T 10/2007, byl obviněný M. O. uznán vinným, že
 dne 4. 4. 2006 kolem 21.45 hod. v P., před domem společně s dosud neztotožněným spolupachatelem napadli poškozenou Mgr. M. K., tak, že po společném příchodu na místo přepadení jí obžalovaný M. O. chytil zezadu rukou, do oblasti pravé tváře a za pravé ucho jí přiložil zapnutý elektrický paralyzér, kterým ji omráčil, až ztratila na nezjištěnou dobu vědomí, přičemž jí vzali tašku, kterou nesla na rameni, v hodnotě 100,- Kč, obsahující fotoaparát Olympus C 4000 s dvěma paměťovými kartami v hodnotě celkem 10.390,- Kč, flash disk o velikosti 1 Gb v hodnotě 1.490,- Kč, peněženku v hodnotě 350,- Kč s finanční hotovostí nejméně 500,- Kč, občanský průkaz, řidičský průkaz a další doklady, učebnici němčiny v hodnotě 150,- Kč, manikúru v hodnotě 290,- Kč, sluneční brýle v hodnotě 50,- Kč, které měla na hlavě, poté jí jeden z pachatelů řekl, že mu má dát mobil, který držela v ruce, a když mu poškozená vydala mobilní telefon Nokia se SIM kartou v hodnotě 1.090,- Kč, z místa činu utekli.
 Takto popsané jednání soud prvního stupně právně kvalifikoval jako trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. Za tento trestný čin a za sbíhající trestný čin loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. z rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 26. 7. 2006, sp. zn. 2 T 134/2006, který nabyl právní moci dne 19. 9. 2006, byl obviněný odsouzen podle § 234 odst. 1 tr. zák. za použití § 35 odst. 2 tr. zák. k souhrnnému trestu odnětí svobody v trvání šesti let, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 2 písm. c) tr. zák. zařazen do věznice s ostrahou. Podle § 57 odst. 1, 2 tr. zák. byl obviněnému uložen trest vyhoštění na dobu neurčitou. Podle § 55 odst. 1 písm. a) tr. zák. mu byl uložen trest propadnutí věci, a to l ks elektrického paralyzéru zn. POWER Max, se dvěma kusy baterií zn. Energizer 9 V.
 Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byla obviněnému uložena povinnost nahradit poškozené Mgr. M. K., škodu ve výši 13.910,- Kč. Podle § 229 odst. 2 tr. ř. byla jmenovaná poškozená odkázána se zbytkem nároku na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Proti konstatovanému rozsudku podal obviněný M. O. odvolání.


text:
Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 19. 12. 2007, sp. zn. 61 To 537/2007, byl napadený rozsudek podle § 258 odst. 1 písm. d), odst. 2 tr. ř. zrušen toliko ve výroku o uložených trestech a ve výroku o náhradě škody. Dále odvolací soud podle § 259 odst. 3 tr. ř. nově rozhodl a obviněného M. O. při nezměněném výroku o vině trestným činem loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. odsoudil podle § 234 odst. 1 tr. zák. za použití § 35 odst. 2 tr. zák. k souhrnnému trestu odnětí svobody v trvání šesti roků, pro jehož výkon jej podle § 39a odst. 2 písm. c) tr. zák. zařadil do věznice s ostrahou. Podle § 57 odst. 1, 2 tr. zák. byl obviněnému uložen trest vyhoštění na dobu neurčitou. Podle § 55 odst. 1 písm. a) tr. zák. mu byl uložen trest propadnutí l ks elektrického paralyzéru zn. POWER Max, se dvěma kusy baterií zn. Energizer 9 V. Podle § 35 odst. 2 tr. zák. byl zrušen výrok o trestu z rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 5 ze dne 26. 7. 2006, sp. zn. 2 T 234/2006, jakož i všechna další rozhodnutí na tento výrok obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu.
 Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byla obviněnému uložena povinnost nahradit poškozené Mgr. M. K., škodu ve výši 12.820,- Kč. Podle § 229 odst. 2 tr. ř. byla poškozená odkázána se zbytkem nároku na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Citované rozhodnutí odvolacího soudu, a to ve všech výrocích, napadl obviněný prostřednictvím obhájkyně dovoláním, které opřel o dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g), h) tr. ř. Podle jeho názoru rozhodnutí soudů obou stupňů spočívají na nesprávném právním posouzení skutku a uložený trest je nepřiměřený vybočující z mezí ústavně zaručené proporcionality.
 V podání obviněný připomněl dosavadní průběh trestního řízení před soudy obou stupňů. Pokud jde o dovolací důvod zakotvený v § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. namítl, že napadená rozhodnutí spočívají na nesprávné právní kvalifikaci skutku jako trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák., neboť zjištěný skutkový stav vyvozovaný z provedených důkazů nelze posuzovat jako uvedený trestný čin. Zdůraznil, že soudy obou stupňů neprokázaly naplnění jeho skutkové podstaty, a pokud jej takto kvalifikovaly, dopustily se porušení zásady „in dubio pro reo“. Odvolacímu soudu obviněný vytkl, že řádně nepřezkoumal rozsudek prvostupňového soudu a řízení mu předcházející, a to z hlediska vad vytýkaných v odvolání. Taktéž se nezabýval jeho tvrzením, že svědecká výpověď poškozené Mgr. M. K. není s ohledem na její duševní rozpoložení v době spáchání předmětného trestného jednání věrohodná, kdy dokonce omdlela a po dobu násilného jednání vůbec nevěděla, co se děje. Podle obviněného nelze tvrzení jmenované brát v potaz, jelikož její schopnost správně a úplně vnímat, zapamatovat si nebo reprodukovat rozhodné skutečnosti byla silně ovlivněna, jak vyplývá i ze skutečností uvedených v úředním záznamu o podaném vysvětlení, který bohužel nebylo možné ve smyslu § 158 odst. 5 tr. ř. použít


text:
jako obhajobu. Podotkl, že jeho vinu nelze dovozovat ze závěru odborného vyjádření z oboru metody pachové identifikace, jelikož z něj nelze jednoznačně a bez důvodných pochybností dovodit, že se trestného činu dopustil. Toto nevyplývá ani z ostatních důkazů provedených soudem. Obviněný uvedl, že si je sice vědom toho, že v rámci dovolacího řízení lze ve smyslu § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. přezkoumávat jen právní kvalifikaci skutku nebo jiné hmotně právní posouzení učiněné soudy nižších stupňů. Současně vyjádřil přesvědčení, že by bylo nepřípustně restriktivním zúžením jeho práva na soudní ochranu, pokud by nebylo možné v rámci systému vyšších opravných prostředků napadnout mimo čistě právního posouzení též skutkový základ, z něhož právní posouzení vychází, popř. vady řízení, které mu předcházely.
 Dále obviněný konstatoval, že je namístě přezkoumat i trest, který mu byl napadeným rozsudkem uložen. Podotkl, že si je vědom toho, že při výkladu ustanovení § 265b odst. 1 písm. h) tr. ř. by bylo možno přezkoumávat pouze zákonnost druhu uloženého trestu, popř. jeho rozpor s výměrou uvedenou v aplikovaném ustanovení trestního zákona. S poukazem na nálezy Ústavního soudu (např. sp. zn. III. ÚS 715/06, sp. zn. I. ÚS 603/06) uvedl, že dovolání lze podat, neboť uložený trest v daném případě vybočuje z mezí přiměřenosti podle norem ústavních. Za situace, kdy mu byl uložen jednak trest odnětí svobody v trvání šesti let se zařazením do věznice s ostrahou, tj. trest v horní polovině trestní sazby a jednak trest vyhoštění na dobu neurčitou, má za to, že trest z mezí ústavnosti pro nepřiměřenost vybočuje. Současně obviněný odkázal na judikaturu Ústavního soudu. Zdůraznil, že základní práva a svobody jsou pod ochranou soudní moci (čl. 4. Ústavy), a proto jsou obecné soudy povolány k tomu, aby poskytovaly právní ochranu nejenom na podústavní úrovni, ale i na úrovni ústavního pořádku. Pokud se jedná o uložení nepodmíněného trestu odnětí svobody, je vždy třeba zkoumat, zda zásah do osobní svobody jedince, obecně ústavním pořádkem předvídaný, je proporcionální. Je třeba zkoumat vztah veřejného statku, který je představován účelem trestu a základním právem na osobní svobodu, které je omezitelné jen zákonem a dále za předpokladu, že jde o opatření v demokratické společnosti nezbytné a nelze-li sledovaného cíle dosáhnout mírnějšími prostředky. Podle obviněného i zákonem předvídané omezení základních práv je třeba interpretovat ústavně konformním způsobem tak, aby jejich aplikace obstála v testu proporcionality. V souvislosti s tím dospěl k názoru, že uložený trest je natolik nepřiměřeně přísný, že vybočuje z naznačených ústavně přípustných mezí proporcionality.
 Závěrem dovolání obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil napadený rozsudek odvolacího soudu a podle § 265l tr. ř. tomuto soudu věc vrátil k novému projednání a rozhodnutí.
 K podanému dovolání se ve smyslu ustanovení § 265h odst. 2 věty první tr. ř. písemně vyjádřil státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství. Uvedl, že podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., které obviněný uplatnil, lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Konstatoval, a to s poukazem


text:
na příslušné pasáže mimořádného opravného prostředku, jež citoval, že obviněný v rozporu s hmotně právní povahou dovolacího důvodu brojí proti skutkovému stavu zjištěnému soudem prvního stupně a verifikovanému soudem odvolacím i způsobu, jakým soudy obou stupňů shromážděné důkazy hodnotily. Ve své podstatě v dovolání tvrdí, že soud druhého stupně při hodnocení důkazů nepostupoval v souladu s ustanoveními § 2 odst. 5, 6 tr. ř. a domáhá se toho, aby dovolací soud hodnotil důkazy jiným (pro jeho osobu příznivějším způsobem) a polemizuje s tím, jak soudy některé skutkové okolnosti posuzovaly. Podle státního zástupce nelze takové výhrady pod uplatněný dovolací důvod podřadit. V této souvislosti podotkl, že z vymezení obsahu dovolání v § 265f odst. 1, 2 tr. ř. a zejména ze znění ustanovení § 265b odst. 1 tr. ř. je třeba dovodit, že z hlediska znění § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. nepostačuje pouhé formální uvedení některého z důvodů vymezených v § 265b odst. 1 písm. a) až l) tr. ř. odkazem na toto zákonné ustanovení, ale tento důvod musí být skutečně v podaném dovolání tvrzen a odůvodněn [srov. přiměřeně např. rozhodnutí Ústavního soudu sp. zn. I. ÚS 412/02, sp. zn. III. ÚS 732/02 a sp. zn. III. ÚS 282/03]. Zdůraznil, že uplatněné námitky by mohly mít z hlediska dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. význam pouze v případě, pokud by bylo možné dospět k závěru o existenci extrémního nesouladu mezi zjištěnými skutkovými okolnostmi a právními závěry učiněnými soudy obou stupňů činnými v předmětné trestní věci, a pokud by obviněný takový extrémní nesoulad odůvodněně namítl, což neučinil.
 Dále státní zástupce uvedl, že z obsahu mimořádného opravného prostředku je zřejmé, že obviněný rovněž brojí proti pravomocnému výroku o trestu z rozsudku soudu druhého stupně. I v případě této argumentace však dospěl k názoru, že jde o námitky, které nelze subsumovat pod žádný z dovolacích důvodů zakotvených v § 265b tr. ř. Ve vztahu k výroku o uloženém trestu, který obviněný napadl, sice přichází v úvahu ustanovení § 265b odst. 1 písm. h) tr. ř., které se však týká uložení nepřípustného druhu trestu nebo uložení přípustného druhu trestu mimo zákonnou trestní sazbu. Státní zástupce podotkl, že tento dovolací důvod není naplněn námitkami v tom smyslu, že uložený nepodmíněný trest je nepřiměřený, a to i z hlediska ústavního rámce, jak tvrdí obviněný. I v případě, že by výrokem o trestu byla porušena ustanovení § 23 odst. 1 tr. zák. (o účelu trestu) a § 31 odst. 1, 2 tr. zák. (o obecných zásadách pro ukládání trestu), není to dovolacím důvodem, pokud byl uložen přípustný druh trestu, a pokud jeho výměra byla stanovena v rámci zákonné trestní sazby, jak je tomu u obviněného. Námitky vůči pravomocnému výroku o trestu nelze uplatnit ani v rámci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. jako „jiné nesprávné hmotně právní posouzení“, tj. jiné než je právní kvalifikace skutku. Jelikož zákon ve vztahu k výroku o trestu výslovně stanoví jen dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. h)


text:
tr. ř., resp. podle § 265b odst. 1 písm. i) tr. ř. (upuštění od potrestání) nebo podle § 265b odst. 2 tr. ř. (uložení trestu na doživotí), znamená to „a contrario“ tolik, že z jiných než těchto důvodů nelze výrok o trestu dovoláním napadat. Pokud obviněný v souvislosti s dovolacím důvodem podle § 265b odst. 1 písm. h) tr. ř. zmiňuje nálezy Ústavního soudu ze dne 10. 5. 2007, sp. zn. III. ÚS 715/2006, a ze dne 12. 4. 2007, sp. zn. I. ÚS 603/2006, státní zástupce zdůraznil, že tyto odkazy postrádají v daných souvislostech právní relevanci, protože zmíněné nálezy sice řešily problematiku přiměřenosti trestu, avšak výlučně vzhledem ke zjištěné délce řízení, kdy je třeba způsob rozhodování o trestu podrobit tzv. testu proporcionality, což však není případ aplikovatelný v předmětné trestní věci.
 V návaznosti na výše uvedené skutečnosti státní zástupce uzavřel, že obviněný napadenému rozsudku soudu druhého stupně, jakož i řízení, jež jeho vydání předcházelo, nevytkl žádnou vadu, která by zakládala některý z taxativně stanovených důvodů dovolání zakotvených v § 265b odst. 1 tr. ř. včetně těch, o které své dovolání opřel. Proto navrhl, aby Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. dovolání odmítl, neboť bylo podáno z jiných důvodů, než jsou uvedeny v § 265b tr. ř. a podle § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. rozhodnutí učinil v neveřejném zasedání. Pro případ, že by dovolací soud dospěl k závěru, že je namístě rozhodnout jiným způsobem, než je specifikován v ustanoveních § 265r odst. 1 písm. a), b) tr. ř., vyslovil souhlas s projednáním věci v neveřejném zasedání.
 Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 265c tr. ř.) předně shledal, že dovolání obviněného M. O. je přípustné [§ 265a odst. 1, 2 písm. a) tr. ř.], bylo podáno oprávněnou osobou [§ 265d odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. ř.], v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit (§ 265e odst. 1, 3 tr. ř.).
 Protože dovolání je možné podat jen z důvodů uvedených v § 265b tr. ř., bylo dále nutno posoudit, zda obviněným vznesené námitky naplňují jím uplatněné zákonem stanovené dovolací důvody.
 Podle § 265b odst. 1 písm. g), h) tr. ř. dovolání lze podat, jen je-li tu některý z následujících důvodů
 V rámci citovaného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. je možno namítat, že skutek, jak byl v původním řízení soudem zjištěn, byl nesprávně kvalifikován jako určitý trestný čin, ačkoliv šlo o jiný trestný čin nebo nešlo o žádný trestný čin. Vedle těchto vad, které se týkají právního posouzení skutku, lze vytýkat též jiné nesprávné hmotně právní posouzení, jímž se rozumí zhodnocení otázky nespočívající přímo v právní kvalifikaci skutku, ale v právním posouzení jiné skutkové okolnosti mající význam z hlediska hmotného práva (např. občanského, obchodního, trestního apod.). Z dikce předmětného ustanovení přitom plyne, že ve vztahu ke zjištěnému skutku je možné dovoláním namítat pouze vady právní (srov. např. názor vyslovený v usnesení Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 73/03, sp. zn. II. ÚS 279/03, sp.


text:
zn. IV. ÚS 449/03). Nejvyšší soud není oprávněn v dovolacím řízení přezkoumávat úplnost dokazování a posuzovat postup při hodnocení důkazů soudy obou stupňů. Při rozhodování vychází z konečného skutkového zjištění soudu prvního eventuálně druhého stupně a v návaznosti na tento skutkový stav posuzuje správnost aplikovaného hmotně právního posouzení, přičemž skutkové zjištění nemůže změnit, a to jak na základě případného doplnění dokazování, tak i v závislosti na jiném hodnocení v předcházejícím řízení provedených důkazů. Těžiště dokazování je v řízení před prvostupňovým soudem a jeho skutkové závěry může doplňovat, popřípadě korigovat jen odvolací soud (§ 259 odst. 3, § 263 odst. 6, 7 tr. ř.). Dovolací soud není obecnou třetí instancí zaměřenou k přezkoumávání všech rozhodnutí soudů druhého stupně a není oprávněn přehodnocovat provedené důkazy, aniž by je mohl podle zásad ústnosti a bezprostřednosti v řízení o dovolání sám provádět nebo opakovat (srov. omezený rozsah dokazování v dovolacím řízení podle § 265r odst. 7 tr. ř.).
 Podle názoru Nejvyššího soudu obviněný M. O. uplatňuje v dovolání výhrady, které jím deklarovaný dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. a ani žádný jiný v zákoně taxativně zakotvený důvod dovolání obsahově nenaplňují. Obviněný uvádí, že prvostupňový soud nedostatečně zjistil skutkový stav věci, na jehož základě vyvodil nesprávné právní závěry a vydal i nesprávné rozhodnutí ve věci samé. Zpochybňuje názor odvolacího soudu, pokud shledal závěry soudu prvního stupně správnými. Konstatuje, že výpověď poškozené není věrohodná s ohledem na její omezenou schopnost správně a úplně vnímat, zapamatovat si nebo reprodukovat rozhodné skutečnosti, neboť omdlela a po dobu násilného jednání vůbec nevěděla, co se děje. Vytýká, že jeho vinu nelze bez důvodných pochybností dovozovat ze závěru odborného vyjádření z oboru metody pachové identifikace. Nutno zdůraznit, že všechny vznesené námitky, které jsou v dovolání podrobněji rozvedeny, primárně zpochybňují správnost soudy učiněných skutkových zjištění včetně úplnosti dokazování a hodnocení provedených důkazů. Přitom z tvrzených procesních nedostatků (nedodržení ustanovení § 2 odst. 5, 6, § 254 tr. ř.) a vlastní verze celé události obviněný dovozuje vady ve smyslu uplatněného důvodu dovolání, tj. že svým jednáním nenaplnil znaky trestného činu, jímž byl uznán vinným. Jak již bylo výše řečeno, ve vytýkaném směru nelze v dovolacím řízení napadená rozhodnutí přezkoumávat. V posuzované trestní věci je pro dovolací soud rozhodující zjištění, podle něhož obviněný předmětný skutek spáchal tak, jak je popsán ve výroku o vině v rozsudku Obvodního soudu pro Prahu 6 a rozveden v odůvodnění rozhodnutí soudů obou stupňů.
 Z odůvodnění rozsudku prvostupňového soudu plyne, jaké skutečnosti soud vzal za prokázané, o které důkazy svá skutková zjištění opřel a jakými úvahami se při hodnocení provedených důkazů řídil, zejména pokud si vzájemně odporovaly. Z odůvodnění rozhodnutí je rovněž patrno, jak se soud vypořádal s obhajobou obviněného a jakými právními úvahami se řídil, když posuzoval prokázané skutečnosti podle příslušných ustanovení zákona. S těmito závěry se ztotožnil, popřípadě některé i rozvedl Městský soud v Praze, který rozhodoval o odvolání obviněného. V odůvodnění napadeného rozsudku k jednání obviněného M. O. mimo jiné konstatoval: „...je zcela bezpečně usvědčován výpovědí poškozené K., která jej bezpečně


text:
poznala jako pachatele, otiskem své pachové stopy na jejím oděvu i okolností, že za tři dny po činu dle kupní smlouvy použité rovněž k důkazu prodal mobilní telefon poškozené do bazaru. Nelze přehlédnout také úplně stejný způsob spáchání trestného činu loupeže provedené obžalovaným o osm dní později za užití paralyzéru, jakož i skutečnosti plynoucí z rozsáhlého šetření policie – několik minut po přepadení poškozené a odcizení jejího mobilního telefonu byla totiž do něho vložena SIM karta užívaná obžalovaným a následně z něho byly posílány desítky SMS zpráv do L. (viz např. úřední záznam č. l. 55 spisu). Proto výrok o vině jako zákonný a dostatečně odůvodněný v odvolacím řízení obstál (vše na str. 3 rozsudku soudu druhého stupně).
 Nejvyšší soud konstatuje, že námitky obviněného M. O., které prostřednictvím důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. uplatnil, směřují výlučně vůči konečným skutkovým zjištěním, na jejichž podkladě Obvodní soud pro Prahu 6 (následně i Městský soud v Praze) učinil právní závěr, že svým jednáním naplnil všechny zákonné znaky trestného činu loupeže podle § 234 odst. 1 tr. zák. Přitom pouze v případě, kdy jsou právní závěry soudu v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními anebo z nich v žádné možné interpretaci odůvodnění soudního rozhodnutí nevyplývají, nutno takovéto rozhodnutí považovat za stojící v rozporu s čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod, jakož i s čl. 90 Ústavy (viz usnesení Ústavního soudu ze dne 3. 2. 2005, sp. zn. III. ÚS 578/04). Současně je zjevné, že v předmětné trestní věci se o takovou situaci nejedná. V této části bylo dovolání podáno z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř.
 Námitky vůči druhu a výměře uloženého trestu s výjimkou trestu odnětí svobody na doživotí lze v dovolání úspěšně uplatnit pouze v rámci zákonného důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. h) tr. ř., tj. jen tehdy, jestliže obviněnému byl uložen takový druh trestu, který zákon nepřipouští, nebo mu byl uložen trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou v trestním zákoně na trestný čin, jímž byl uznán vinným. Jiná pochybení soudu spočívající v nesprávném druhu či výměře uloženého trestu, zejména nesprávné vyhodnocení kritérií uvedených v § 31 až § 34 tr. zák. a v důsledku toho uložení nepřiměřeně přísného nebo naopak mírného trestu, nelze v dovolání namítat prostřednictvím tohoto ani jiného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 tr. ř. Za jiné nesprávné hmotně právní posouzení, na němž je založeno rozhodnutí ve smyslu důvodu uvedeného v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., je možno, pokud jde o výrok o trestu, považovat jen jiné vady tohoto výroku záležející v porušení hmotného práva, než jsou otázky druhu a výměry trestu, jako je např. pochybení soudu v právním závěru o tom, zda měl či neměl být uložen souhrnný trest nebo úhrnný trest, popř. společný trest za pokračování v trestném činu (viz rozhodnutí č. 22/2003 Sb. rozh. tr.).
 Obviněný M. O. vznáší v mimořádném opravném prostředku námitky, jež uplatněný důvod dovolání podle § 265b odst. 1


text:
písm. h) tr. ř. a ani jiný zákonný dovolací důvod obsahově nenaplňují. V dovolání obviněný nesouhlasí s uložením nepodmíněného trestu odnětí svobody v trvání šesti let a trestu vyhoštění na dobu neurčitou. Vytýká, že trest vybočuje z mezí přiměřenosti podle norem ústavních, přičemž odkazuje na judikaturu Ústavního soudu. Nutno zdůraznit, že zmíněné námitky se ve své podstatě týkají nesprávného vyhodnocení kritérií pro ukládání trestu stanovených zejména v § 23 odst. 1, § 31 odst. 1 a § 58 odst. 1 tr. zák. a nikoliv, že by obviněnému byl uložen trest, který zákon nepřipouští, nebo trest ve výměře mimo trestní sazbu stanovenou v trestním zákoně na trestný čin, jímž byl uznán vinným. V tomto směru nelze v rámci dovolání napadený rozsudek přezkoumávat.
 Městský soud v Praze v odůvodnění napadeného rozsudku k trestu uloženému obviněnému mimo jiné uvedl: „Jde o trest souhrnný, zahrnující v sobě potrestání za dva mimořádně závažné trestné činy loupeže za užití paralyzéru schopného značně ohrozit oběť přepadení na zdraví, byť v daném případě jen zřejmě náhodou kontaktní elektrody elektrického paralyzéru obžalovaný přiložil do oblasti obličeje, kde se bezprostředně nenacházely životně důležité orgány... Současně odvolací soud zdůraznil: „V důsledku jednání obžalovaného v přesile s dalším mužem dokonce na čas poškozená ztratila vědomí a měla silný strach o život. Při přepadení ztratila řadu velmi cenných osobních věcí včetně výsledků dlouhodobé pracovní činnosti. Proto trest odnětí svobody uložený v polovině zákonné trestní sazby jistě není nepřiměřeně přísný. Výrok o trestu vyhoštění, kterým se má především docílit ochrana občanů České republiky před obžalovaným páchajícím na jejím území závažnou násilnou trestnou činnost, i výrok o trestu propadnutí věci byly v rámci řešení vztahu souhrnnosti odůvodněny již předchozím odsouzením obžalovaného“ (vše na str. 3 a 4 rozsudku soudu druhého stupně).
 Pokud obviněný v dovolání poukazuje na nálezy Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 715/06, a sp. zn. I. ÚS 603/06, tak je potřebné uvést, že tato rozhodnutí, se týkají zohlednění průtahů v trestním řízení při úvaze soudu o trestu u obviněné osoby, a tudíž na předmětnou věc nedopadají, jak důvodně uvádí i státní zástupce Nejvyššího státního zastupitelství ve vyjádření k mimořádnému opravnému prostředku.
 Vzhledem k popsaným skutečnostem Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. dovolání obviněného M. O. odmítl, neboť bylo podáno z jiných důvodů, než jsou uvedeny v § 265b tr. ř. Proto nebyl oprávněn postupovat podle § 265i odst. 3 tr. ř. (věc meritorně přezkoumat), přičemž rozhodnutí učinil v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. v neveřejném zasedání.


text:
1Afs91/2009
 1 Afs 91/2009-60
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátu slo3⁄4eném z pøedsedkynì JUDr. Marie ®i1kové a soudcù JUDr. Lenky Kaniové a JUDr. Zdeòka Kühna v právní vìci 3⁄4alobkynì M. D., zastoupené Mgr. Miroslavem Krutinou, advokátem se sídlem Vy1ehradská 423/27, 128 00 Praha 2, proti 3⁄4alovanému Magistrátu hlavního mìsta Prahy, se sídlem Mariánské nám. 2, 110 01 Praha 1, proti rozhodnutí 3⁄4alovaného ze dne 19. 4. 2007, è. j. S-MHMP 5950/2007, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobkynì proti rozsudku Mìstského soudu v Praze ze dne 11. 6. 2009, è. j. 8 Ca 186/2007-36,
 Rozsudek Mìstského soudu v Praze ze dne 11. 6. 2009, è. j. 8 Ca 186/2007-36, se z r u 1 u j e a vìc s e v r a c í tomuto soudu k dal1ímu øízení.
 Dne 11. 6. 2004 vydal Úøad mìstské èásti Praha 18 (dále jen správce poplatku ) platební výmìr, è. j. 5009/2004/EO/Bro, jím3⁄4 podle § 11 zákona è. 565/1990 Sb., o místních poplatcích a vyhlá1ky hlavního mìsta Prahy è. 25/2003, o místním poplatku, a podle § 44 zákona è. 337/1992 Sb., o správì daní a poplatkù (dále jen daòový øád ), stanovil 3⁄4alobkyni podle pomùcek poplatek ze vstupného na veletrh MADI Travel Market konaný ve dnech 4. a3⁄4 6. 11. 2003 ve vý1i 128 766 Kè. Odvolání 3⁄4alobkynì 3⁄4alovaný zamítl rozhodnutím ze dne 5. 10. 2004, è. j. 97122/2004; rozhodnutí 3⁄4alovaného v1ak bylo k 3⁄4alobì 3⁄4alobkynì zru1eno rozsudkem Mìstského soudu v Praze ze dne 7. 12. 2005, è. j. 7 Ca 227/2004. ®alovaný následnì rozhodnutím ze dne 22. 2. 2006, è. j. MHMP 97122/2004, zru1il platební výmìr vydaný správcem poplatku s tím, 3⁄4e nebyly splnìny podmínky pro u3⁄4ití pomùcek.
 Správce poplatku vydal dne 6. 9. 2006 nový platební výmìr, è. j. 7213/2/2006/EO/Bro, na poplatek ze vstupného opìt znìjící na èástku 128 766 Kè. Odvolání 3⁄4alobkynì bylo 3⁄4alovaným zamítnuto rozhodnutím ze dne 19. 4. 2007, è. j. MHMP 5950/2007. ®alobu podanou proti rozhodnutí 3⁄4alovaného pak zamítl Mìstský soud v Praze rozsudkem ze dne 11. 6. 2009, è. j. 8 Ca 186/2007-36.
 Proti rozsudku mìstského soudu brojila 3⁄4alobkynì vèasnou kasaèní stí3⁄4ností. V prvé øadì namítala, 3⁄4e 3⁄4alovaný zru1il pùvodní platební výmìr správce poplatku, a vìc tak byla s koneènou platností rozhodnuta. V souladu s ustálenou judikaturou Nejvy11ího správního soudu nelze takovou vìc zákonným zpùsobem opìtovnì projednávat a rozhodovat: vydá-li správce poplatku po zru1ení platebního výmìru v odvolacím øízení znovu platební výmìr, jedná se o rozhodnutí nezákonné. Nezákonnost tohoto rozhodnutí musí být v øízení pøed soudem namítána, co3⁄4 3⁄4alobkynì v 3⁄4alobì uèinila, av1ak mìstský soud se s touto námitkou nikterak nevypoøádal.
 ®alobkynì dále sporovala podøazení registraèního poplatku za úèast na veletrhu MADI Travel Market v roce 2003 pod termín vstupné ve smyslu § 6 zákona o místních poplatcích. Zejména mìstskému soudu vytýkala nesprávné u3⁄4ití § 2 odst. 7 daòového øádu, odkaz na nepøiléhavou judikaturu Ústavního soudu a nesprávnou interpretaci zákonného pojmu vstupné. Rovnì3⁄4 namítala neurèitost výzvy správce poplatku ze dne 4. 5. 2006, který po3⁄4adoval pouze vyjádøení k údajùm uvedeným v dopisu 3⁄4alobkynì ze dne


text:
20. 5. 2004 a souhlas s jeho zpùsobem výpoètu poplatku, nikoliv dolo3⁄4ení tam uvedených výdajù na slu3⁄4by poskytnuté za registraèní poplatek. Za nedostatek odùvodnìní rozsudku pova3⁄4uje 3⁄4alobkynì rovnì3⁄4 konstatování soudu, 3⁄4e 3⁄4alobkynì nepøedlo3⁄4ila jediný dùkaz k prokázání svých tvrzení o poskytování jiných slu3⁄4eb v roce 2003 ne3⁄4 tomu bylo na veletrhu v roce 2002. ®alobkynì naopak tvrdí, 3⁄4e v roce 2003 byly poskytovány zhruba stejné slu3⁄4by jako v pøedchozím roce a 3⁄4e tyto slu3⁄4by byly øádnì popsány a vyèísleny, av1ak správce poplatku a 3⁄4alovaný to nebrali do úvahy.
 Z tìchto dùvodù 3⁄4alobkynì navrhla, aby Nejvy11í správní soud napadený rozsudek Mìstského soudu v Praze zru1il a vìc mu vrátil k dal1ímu øízení a pøiznal 3⁄4alobkyni náhradu nákladù soudního øízení.
 ®alovaný ve svém vyjádøení oznaèil kasaèní stí3⁄4nost 3⁄4alobkynì za nedùvodnou a úèelovou, nepøiná1ející 3⁄4ádné nové skuteènosti. Pokud podle 3⁄4alobkynì spoèívá nezákonnost napadeného rozsudku v nesprávném posouzení právní otázky v pøedcházejícím øízení, pak z argumentace 3⁄4alobkynì není zøejmé, o jakou právní otázku se jedná a které øízení má na mysli. V pøípadì øízení zapoèatého platebním výmìrem ze dne 6. 9. 2006 3⁄4alovaný odkazuje na kasaèní stí3⁄4ností napadený rozsudek Mìstského soudu v Praze (resp. na jeho závìr na str. 6), v pøípadì øízení zahájeného platebním výmìrem ze dne 11. 6. 2004 3⁄4alovaný upozoròuje na to, 3⁄4e navazující soudní øízení bylo pravomocnì ukonèeno rozsudkem Mìstského soudu v Praze ze dne 7. 12. 2005 a touto cestou nelze zpochybòovat jeho rozhodnutí. ®alobkyní uvádìné rozsudky Nejvy11ího správního soudu se týkají jiné problematiky, mají v detailech odli1nou podstatu sporu a na projednávaný pøípad je nelze aplikovat. ®alovaný naopak poukazuje na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 24. 7. 2006, è. j. 8 Afs 123/2005-160, z jeho3⁄4 odùvodnìní vyplývá opaèný názor k postupu podle § 50 odst. 5 daòového øádu. K tvrzeným vadám øízení 3⁄4alovaný konstatuje, 3⁄4e 3⁄4alobkynì opìt neuvádí konkrétní poru1ení zákonù. ®alovaný je pøesvìdèen, 3⁄4e v prùbìhu øízení byl øádnì prokázán skuteèný stav vìci a nebyla poru1ena procesní ustanovení daòového øádu. Tvrzení 3⁄4alobkynì o nepøezkoumatelnosti rozsudku týkající se námitky, 3⁄4e zru1ením rozhodnutí správce poplatku nemohla být vìc opìtovnì rozhodována, je podle 3⁄4alovaného v rozporu s daòovým øádem a zákonem o místních poplatcích. Podle 3⁄4alovaného ani po zru1ení platebního výmìru ze dne 11. 6. 2004 nezaniklo právo správce poplatku místní poplatek vybrat a vymìøit, a to s odvoláním na § 12 zákona o místních poplatcích a § 43, § 46 a § 47 daòového øádu. ®alovaný uzavøel, 3⁄4e finanèní èástka vybraná 3⁄4alobkyní je v dané situaci jednoznaènì vstupným, z nìho3⁄4 se vybírá místní poplatek (v podrobnostech se odvolal na svá stanoviska ve spisu), a navrhl, aby Nejvy11í správní soud kasaèní stí3⁄4nost zamítl.
 Nejvy11í správní soud se nejprve zabýval námitkou smìøující do nepøezkoumatelnosti rozsudku mìstského soudu pro nedostatek dùvodù týkající se opakovaného rozhodování ve vìci. Nejvy11í správní soud pøipomíná ze své judikatury, 3⁄4e nepøezkoumatelnost rozsudku krajského (mìstského) soudu je dána, opomene-li krajský soud v øízení o 3⁄4alobì proti rozhodnutí správního orgánu pøezkoumat jednu ze 3⁄4alobních námitek (rozsudek ze dne 18. 10. 2005, è. j. 1 Afs 135/2004-73, publikovaný pod


text:
è. 787/2006 Sb. NSS), a rovnì3⁄4 tehdy, není-li z odùvodnìní napadeného rozsudku krajského soudu zøejmé, proè soud nepova3⁄4oval za dùvodnou právní argumentaci úèastníka øízení v 3⁄4alobì a proè 3⁄4alobní námitky úèastníka pova3⁄4uje za liché, mylné nebo vyvrácené ( ). Soud, který se vypoøádává s takovou argumentací, ji nemù3⁄4e jen pro nesprávnost odmítnout, ale musí také uvést, v èem konkrétnì její nesprávnost spoèívá (rozsudek ze dne 14. 7. 2005, è. j. 2 Afs 24/2005-44, publikovaný pod è. 689/2005 Sb. NSS).
 Ze soudního spisu je zøejmé, 3⁄4e 3⁄4alobkynì v 3⁄4alobì (stejnì jako pøedtím v odvolání a následnì v kasaèní stí3⁄4nosti) poukazovala na to, 3⁄4e v projednávané vìci byl správcem poplatku ji3⁄4 jednou vydán platební výmìr (dne 11. 6. 2004, è. j. 5009/2004/EO/Bro), který byl v1ak 3⁄4alovaným zru1en postupem podle § 50 odst. 5 daòového øádu. Toto ustanovení pøitom neumo3⁄4òuje odvolacímu orgánu vrátit vìc správci poplatku k dal1ímu øízení s výjimkou pøípadu podle § 49 odst. 1 tého3⁄4 zákona. Tím, 3⁄4e rozhodnutí správce poplatku bylo zru1eno, byla vìc jednou prov3⁄4dy rozhodnuta a 3⁄4alovaný tak nebyl oprávnìn znovu øízení otevírat a domìøovat poplatek ze vstupného. Svùj názor 3⁄4alobkynì podpoøila del1í citací z rozsudku Nejvy11ího správního soudu ze dne 21. 12. 2006, è. j. 6 Afs 3/2004-85 a vyslovila své pøesvìdèení o nicotnosti nového rozhodnutí správce poplatku i 3⁄4alovaného.
 Po pøezkoumání odùvodnìní napadeného rozsudku mìstského soudu musel Nejvy11í správní soud konstatovat, 3⁄4e se mìstský soud s vý1e uvedenou argumentací 3⁄4alobkynì nijak nevypoøádal. Aèkoliv se mìstský soud relativnì podrobnì zabýval dal1ími 3⁄4alobními námitkami, zejména podøazením registraèního poplatku vybíraného 3⁄4alobkyní za vstup na veletrh pod zákonný pojem vstupné a hodnocením skutkového stavu, otázku opakovanì vydaného platebního výmìru (vèetnì 3⁄4alobkyní zmiòované judikatury zdej1ího soudu a otázky nicotnosti platebního výmìru a rozhodnutí 3⁄4alovaného) mìstský soud opominul. Jediný náznak argumentace mìstského soudu k této problematice by bylo mo3⁄4no spatøovat na str. 6 shora napadeného rozsudku. Pøi bli3⁄41ím pohledu je v1ak zøejmé, 3⁄4e mìstský soud zde primárnì odpovídá na tvrzení 3⁄4alobkynì, 3⁄4e pouhé vynechání zmínky o pomùckách v odùvodnìní nového platebního výmìru nijak nemìní pùvodní charakter vymìøení poplatku pomùckami. Ani z této argumentace mìstského soudu tak není mo3⁄4né dovodit, proè mìstský soud pova3⁄4oval vý1e uvedenou námitku 3⁄4alobkynì za lichou, mylnou nebo vyvrácenou. Z tohoto dùvodu musel Nejvy11í správní soud rozsudek mìstského soudu zru1it pro nìpøezkoumatelnost spoèívající v nedostatku dùvodù rozhodnutí. Nad rámec posouzení námitky nepøezkoumatelnosti pak zdej1í soud podotýká, 3⁄4e 3⁄4alobkyní vznesená námitka byla obsáhle øe1ena v usnesení roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 14. 4. 2009, è. j. 8 Afs 15/2007-75, publikovaném pod è. 1865/2009 Sb. NSS. Judikatura zdej1ího soudu tedy poskytuje mìstskému soudu dostateèné vodítko pro øe1ení této otázky v následujícím øízení.
 Nejvy11í správní soud se nicménì musel dále zabývat tím, zda je povinen odpovìdìt i na dal1í námitky 3⁄4alobkynì uplatnìné v kasaèní stí3⁄4nosti, byl-li rozsudek mìstského soudu shledán z èásti nepøezkoumatelným. Pøi øe1ení této otázky aplikoval Nejvy11í správní soud usnesení roz1íøeného senátu zdej1ího soudu ze dne 19. 2. 2008, è. j. 7 Afs 212/2006-74, www.nssoud.cz. V tomto usnesení roz1íøený senát vyslovil, 3⁄4e krajský soud v øízení o


text:
3⁄4alobì proti rozhodnutí správního orgánu (podobnì té3⁄4 Nejvy11í správní soud v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti) není oprávnìn vyhnout se hodnocení tìch skutkových a právních otázek, které, jeliko3⁄4 se jimi orgán èi soud, jeho3⁄4 rozhodnutí se pøezkoumává, v potøebné míøe zabýval, samy o sobì pøedmìtem pøezkumu být mohou, poukazem na to, 3⁄4e ve vztahu k jiným skutkovým èi právním otázkám, od pøedchozích oddìlitelným, je napadené rozhodnutí nepøezkoumatelné. Nejvy11í správní soud podotýká, 3⁄4e zabývat se tìmito oddìlitelnými otázkami je nutno jen tehdy, má-li jejich øe1ení význam pro dal1í øízení a rozhodnutí ve vìci (èi lze-li vzhledem k okolnostem rozumnì pøedpokládat, 3⁄4e takový význam mít bude). Pokud se v1ak s ohledem na dosavadní výsledky øízení, povahu vìci èi z jiných dùvodù stávají v dùsledku zru1ovacího rozhodnutí pro nepøezkoumatelnost nìkteré skutkové a právní otázky (a k nim smìøující 3⁄4alobní èi stí3⁄4ní námitky) bezpøedmìtnými, není nutno se jimi zabývat; postaèí toliko zdùvodnit, proè je má soud v daném øízení nadále za bezpøedmìtné . Nejvy11í správní soud dospìl k závìru, 3⁄4e zbývající kasaèní námitky smìøují proti èásti rozsudku mìstského soudu, která je oddìlitelná od èásti nepøezkoumatelné pro nedostatek dùvodù. Nicménì otázka, zda správce poplatku mù3⁄4e po zru1ení platebního výmìru nadøízeným správcem vydat ve stejné vìci nový platební výmìr, je pro posuzovaný pøípad otázkou zcela zásadní. Od jejího zodpovìzení se odvíjí i to, zda se bude tøeba podrobnì zabývat zbývajícími námitkami 3⁄4alobkynì. Bez patøièné odpovìdi mìstského soudu na tuto základní námitku se hodnocení dal1ích kasaèních námitek ze strany Nejvy11ího správního soudu jeví jako pøedèasné a zdej1í soud k nìmu proto nepøistoupil.
 Nejvy11í správní soud tedy zru1il napadené rozhodnutí Mìstského soudu v Praze a vìc mu vrátil k dal1ímu øízení, v nìm3⁄4 bude mìstský soud vázán názorem vysloveným v rozsudku zdej1ího soudu a pøezkoumá opomenutou 3⁄4alobní námitku. Nejvy11í správní soud nemohl vyhovìt 3⁄4ádosti 3⁄4alobkynì, aby jí ve svém zru1ujícím rozsudku pøiznal náhradu nákladù soudního øízení, nebo» v souladu s § 110 odst. 2 s. ø. s. rozhoduje o náhradì nákladù øízení o kasaèní stí3⁄4nosti jako3⁄4 i o 3⁄4alobì mìstský soud v novém øízení.


text:
Životní situace - Vydání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky - Oficiální stránky obce Branka u Opavy
 Životní situace - Vydání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky
 Bude polojasno až oblačno, ojediněle přeháňky, na V a SV zpočátku až zataženo, místy déšť nebo přeháňky. Denní teploty 16 až 20°C. Noční teploty 10 až 6°C.
 Za osobu s odbornou způsobilostí pro zacházení s pyrotechnickými výrobky se považuje fyzická osoba, která má osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky:
 kategorie P2, pokud jde o nákup, prodej, ničení nebo zneškodňování pyrotechnických výrobků kategorie P2, nebo
 kategorie T2 nebo F4, pokud jde o nákup, prodej, ničení nebo zneškodňování pyrotechnických výrobků kategorie T2 nebo F4 a provádění ohňostrojných prací.
 Žádost o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4 může podat každá fyzická osoba, která splňuje všechny níže stanovené podmínky.
 Žadatel o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky musí:
 být fyzickou osobou starší 18 let,
 mít nejméně středoškolské vzdělání s maturitou,
 být plně svéprávný,
 být bezúhonný,
 být zdravotně způsobilý.
 Žadatel předloží žádost o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4 Českému báňskému úřadu.
 V žádosti žadatel uvede, vedle obecných náležitostí podle správního řádu, doklad o dosaženém vzdělání, adresu zaměstnavatele, pracovní zařazení a druh vykonávané práce v případě, že žadatel je zaměstnancem; k žádosti přiloží fotografii o rozměru 35 mm x 45 mm, doklad o zaplacení správního poplatku a lékařský posudek.
 Dále musí žadatel absolvovat odborné školení, ve kterém se provádí teoretická a praktická výuka budoucích žadatelů o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4, a úspěšně složit zkoušku.
 Zdravotní způsobilost žadatele o získání osvědčení o odborné způsobilosti dle § 36 odst. 1 zákona č. 206/2015 Sb., o pyrotechnických výrobcích a zacházení s nimi a o změně některých zákonů (zákon o pyrotechnice) nebo držitele tohoto osvědčení se dokládá lékařským posudkem dle § 39 zákona o pyrotechnice.
 Středoškolské vzdělání s maturitou se dokládá maturitním vysvědčením.
 Bezúhonnost se prokazuje (dokládá) výpisem z Rejstříku trestů České republiky, který si Český báňský úřad sám z Rejstříku trestů vyžádá pouze v případě, že žadatel ve své žádosti uvede rodné číslo.
 Následně Český báňský úřad rozhodne o vydání osvědčení o odborné způsobilosti, pokud žadatel splňuje výše uvedené podmínky, absolvuje odborné školení a úspěšně složí zkoušku dle § 38 zákona o pyrotechnice.
 Zkouška se skládá z písemného testu, ústní a praktické zkoušky dle zkušebního řádu stanoveného prováděcí vyhláškou.
 Po absolvování odborného školení a úspěšném složení zkoušky dle § 38 zákona o pyrotechnice žadatel předloží žádost o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4 Českému báňskému úřadu.
 K žádosti o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4 musí být přiloženy všechny požadované doklady dle bodu 10.
 Český báňský úřad v Praze, oddělení výbušnin.
 S pracovníky II. odboru Českého báňského úřadu v Praze.
 Žádost


text:
o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4 musí obsahovat:
 jméno, příjmení, datum narození žadatele, místo jeho trvalého pobytu,
 doklad o dosaženém vzdělání,
 adresu zaměstnavatele, pracovní zařazení a druh vykonávané práce (jedná-li se o zaměstnance, nikoliv soukromého podnikatele),
 lékařský posudek pro doložení zdravotní způsobilosti žadatele dle § 39 zákona o pyrotechnice,
 rodné číslo nebo výpis z Rejstříku trestů České republiky za účelem prokázání bezúhonnosti dle § 37 odst. 3 zákona o pyrotechnice,
 doklad o absolvování odborného školení a úspěšném složení zkoušky dle § 38 zákona o pyrotechnice,
 fotografii o rozměru 35 mm x 45 mm,
 doklad o zaplacení správního poplatku v hodnotě 1 000 Kč.
 Žádost, která obsahuje všechny náležitosti uvedené v bodě 10.
 Poplatek za vydání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4 činí 1 000 Kč (zákon č. 634/2004 Sb., o správních poplatcích, ve znění pozdějších předpisů).
 Správní poplatek je vyměřen a vybírán v české měně, lze ho platit i kolkovými známkami a je splatný před provedením požadovaného úkonu.
 Lékařský posudek vydává posuzující lékař v souladu s § 39 zákona o pyrotechnice.
 Český úřad pro zkoušení zbraní a střeliva, který provádí nebo zajišťuje školení pro získání osvědčení o odborné způsobilosti dle § 38 a § 52 odst. 1 písm. e) zákona o pyrotechnice.
 Absolvování odborného školení a úspěšné složení zkoušky dle § 38 zákona o pyrotechnice.
 Ke kontaktu s Českým báňským úřadem je možno využít e-mailovou adresu: info@cbusbs.cz nebo datovou schránku Českého báňského úřadu.
 Zákon č. 206/2015 Sb., o pyrotechnických výrobcích a zacházení s nimi a o změně některých zákonů (zákon o pyrotechnice)
 Pokud žadatel o získání osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky příslušné kategorie u zkoušky neuspěl, může ji opakovat v souladu se zkušebním řádem vydaným dle § 38 zákona o pyrotechnice.
 Český báňský úřad rozhodne o zrušení osvědčení o odborné způsobilosti dle § 36 odst. 1 zákona o pyrotechnice, jestliže jeho držitel:
 přestane splňovat podmínky potřebné pro jeho získání, nebo
 nepředloží lékařský posudek do 5 let ode dne vydání předchozího lékařského posudku.
 Další sankce - zejména finanční postihy, příp. správní řízení, vyplývají z pravomocí orgánů státní báňské správy.
 Bližší informace je možno získat na předem dohodnuté konzultaci s ústředním báňským inspektorem oddělení výbušnin Českého báňského úřadu.
 Český báňský úřad - oddělení výbušnin
 Ing. Miroslav Barbušin, tel.: 221 775 323
 Držitel osvědčení o odborné způsobilosti pro zacházení s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4 je povinen dle § 37 odst. 1, resp. § 39 odst. 5 zákona o pyrotechnice předložit Českému báňskému úřadu každých 5 let, ode dne vydání předchozího lékařského posudku, lékařský posudek o zdravotní způsobilosti k práci nebo činnosti, při níž se zachází s pyrotechnickými výrobky kategorie P2, T2 nebo F4.
 Držitelé průkazu odpalovače ohňostrojů, vydaného dle zákona č. 61/1988 Sb., o hornické činnosti, výbušninách a o státní báňské správě, ve znění pozdějších předpisů, musí výše uvedenou povinnost poprvé splnit nejpozději do 4. září 2020.
 Dnes je 23.5.2019
 Poslední aktualizace: 22.05.2019


text:
Nejvyšší soud / Spoluvlastnictví; správa věci; běžná správa; mimořádná správa; ochrana spoluvlastníka, § 1129 odst. 2 zák. č. 89/2012 Sb., § 1130 alinea první zák. č. 89/2012 Sb., § 1139 odst. 1 zák. č. 89/2012 Sb.
 Spoluvlastnictví; správa věci; běžná správa; mimořádná správa; ochrana spoluvlastníka, § 1129 odst. 2 zák. č. 89/2012 Sb., § 1130 alinea první zák. č. 89/2012 Sb., § 1139 odst. 1 zák. č. 89/2012 Sb.
 (Rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 17. 10. 2017, sp. zn. 22 Cdo 192/2017, ECLI:CZ:NS:2017:22.CDO.192.2017.1)
 Nejvyšší soud se ve svém rozhodnutí musel vypořádat s otázkou ochrany menšinového spoluvlastníka při rozhodování o nakládání se společnou věcí. Pro řešení dovoláním nastíněné problematiky bylo důležitým podat výklad ustanovení zák. č. 89/2012 Sb., jež se týkají problematiky správy věci ve spoluvlastnictví a pojmů běžné a mimořádné správy.
 (Rozhodnutí bylo schváleno k uveřejnění ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek na poradě občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu dne 16. 5. 2018, publikováno ve sbírce pod č. 5/2019)


text:
29 Cdo 3670/2011
 Datum rozhodnutí: 13.09.2012
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátu složeném z předsedkyně doc. JUDr. Ivany Štenglové a soudců JUDr. Filipa Cilečka a JUDr. Petra Šuka v právní věci navrhovatele M. H., zastoupeného Mgr. Radkou Mackovou, advokátkou, se sídlem v Praze 1, Celetná 4, PSČ 110 00, za účasti společnosti EDIT holding a. s., se sídlem v Brně, Moravské náměstí 754/13, PSČ 602 00, identifikační číslo osoby 25 07 61 83, o vyslovení neplatnosti usnesení valné hromady společnosti, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 42 Cm 29/2006, o dovolání navrhovatele proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 8. června 2011, č. j. 7 Cmo 91/2011-224, takto:
 Napadeným usnesením potvrdil odvolací soud ve výroku I. usnesení Městského soudu v Praze ze dne 21. ledna 2011, č. j. 42 Cm 29/2006-212, kterým tento soud zastavil řízení o vyslovení neplatnosti usnesení valné hromady společnosti EDIT holding, a. s. (dále jen společnost ).
 Odvolací soud se ztotožnil s právním názorem soudu prvního stupně. Zanikla-li společnost ke dni 30. prosince 2010 výmazem z obchodního rejstříku, pozbyla tím právní subjektivitu a tedy i způsobilost být účastníkem řízení. Proto soud prvního stupně postupoval správně, když řízení podle § 107 odst. 5 občanského soudního řádu (dále jen o. s. ř. ) zastavil.
 Proti rozhodnutí odvolacího soudu podal navrhovatel dovolání. Jeho přípustnost dovozuje z ustanovení § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř., důvodnost opírá o ustanovení § 241a odst. 2 písm. b) o. s. ř.
 Dovolatel argumentuje tím, že jako předseda představenstva a jediný akcionář společnosti podal dne 17. května 2011 u Krajského soudu v Brně návrh na zrušení výmazu společnosti z obchodního rejstříku a na obnovení jejího zápisu do obchodního rejstříku, protože nebyly dány podmínky pro její výmaz z obchodního rejstříku podle § 220 odst. 5 a 6 obchodního zákoníku (dále jen obch. zák. ) a výmaz byl proveden na základě nesprávných informací a podkladů. Dovolatel se domnívá, že řízení o výmazu společnosti z obchodního rejstříku mělo být přerušeno do rozhodnutí o návrhu na vyslovení neplatnosti rozhodnutí správce konkurzní podstaty vedeného u Krajského soudu v Brně pod sp. zn. 18 Cm 53/2009.
 Dovolání je podle ustanovení § 239 odst. 2 písm. b) o. s. ř. přípustné; není však důvodné.
 Protože společnost výmazem z obchodního rejstříku ztratila ke dni 30. prosince 2010 (v průběhu řízení před soudem prvního stupně) způsobilost mít práva a povinnosti (§ 68 odst. 1 obch. zák.) a rovněž způsobilost být účastníkem řízení (§ 19 o. s. ř.), a není zde právního nástupce, je právní závěr soudu prvního stupně a odvolacího soudu o nutnosti zastavit řízení podle § 107 odst. 5 o. s. ř. správný.
 K tomu, že byl podán návrh na zrušení výmazu společnosti z obchodního rejstříku a na obnovení zápisu společnosti do obchodního rejstříku navrhovatelem v době odvolacího řízení, Nejvyšší soud pro účely posuzování důvodnosti dovolání přihlédnout nemohl. Je tomu tak proto, že jde o skutečnost uplatněnou až v průběhu dovolacího řízení, kterou podle § 241a odst. 4 o. s. ř. uplatnit nelze (zákaz novot