text:
subjekty zpracovávají informace vztahující se k jejich působnosti a vytvářejí nezbytné technické a další podmínky pro aktivní zpřístupňování informací.
 Povinné subjekty jsou povinny v rozsahu stanoveném tímto zákonem vést a aktualizovat elektronické databáze obsahující informace vztahující se k jejich působnosti. Tato povinnost neplatí pro pověřenou osobu, pokud informace podle odstavce 1 vede v elektronické databázi povinný subjekt, který pověřenou osobu založil, zřídil, řídí nebo pověřil, popřípadě s níž má uzavřenu dohodu podle § 2 písm. b) bodu 3.
 Elektronické databáze podle odstavce 2 musí být přístupné prostřednictvím zařízení umožňujících dálkový přístup.
 Povinné subjekty aktivně zpřístupňují informace zejména způsobem umožňujícím dálkový přístup a dále prostřednictvím vlastní ediční a publikační činnosti.
 Povinné subjekty aktivně zpřístupňují zejména
 správní rozhodnutí v případě, že je jeho vydání podmíněno vydáním stanoviska k posouzení vlivů provedení záměru na životní prostředí podle zvláštního právního předpisu,10a
 dokumenty pořizované v průběhu posuzování vlivů na životní prostředí podle zvláštního právního předpisu,10b
 Ministerstvo životního prostředí dále aktivně zpřístupňuje
 mezinárodní smlouvy a dohody, právní předpisy Evropské unie, zákony a další právní předpisy v oblasti ochrany životního prostředí a zprávy o jejich provádění a plnění, pokud jsou zpracovávány.
 Pokud jsou informace uvedené v tomto ustanovení již prokazatelně přístupné prostřednictvím zařízení umožňujících dálkový přístup, mohou povinné subjekty na takto zveřejněné informace odkázat.
 V případě mimořádné události je veřejnost, které hrozí nebezpečí, varována podle zvláštních právních předpisů.10c
 Zvláštní zákon může stanovit případy, kdy je jiná osoba povinna zpřístupňovat informace.11 Zvláštní zákon může rovněž určit odchylné způsoby a podmínky zpřístupňování informací.12 Právo na informace o životním prostředí podle tohoto zákona však nelze omezit nebo vyloučit.
 Ministerstvo životního prostředí spravuje geoportál, který je informačním systémem veřejné správy a je přístupný prostřednictvím portálu veřejné správy. Povinné subjekty prostřednictvím geoportálu zpřístupňují data odpovídající alespoň jednomu z témat uvedených v prováděcím právním předpise, která povinné subjekty tvoří, přijímají, spravují nebo aktualizují a která spadají do oblasti úkolů veřejné správy. Ministerstvo životního prostředí zpřístupní na geoportálu veškeré informace o údajích, kódech a technických klasifikacích, které jsou nezbytné k zajištění souladu s technickými požadavky.
 Ministerstvo životního prostředí prostřednictvím geoportálu zajišťuje zejména
 zpřístupňování dat,
 služby založené na prostorových datech,
 služby elektronického obchodu,
 sdílení prostorových dat ve veřejné správě,
 informování o využívání infrastruktury pro prostorová data.
 Ministerstvo životního prostředí na geoportálu zpřístupní i jiná prostorová data než ta, jejichž témata jsou uvedena v prováděcím právním předpise, pokud o to povinný subjekt požádá a pokud jsou splněny technické požadavky. Ministerstvo životního prostředí na geoportálu zpřístupní i data osoby, která není povinným subjektem (dále jen „jiný poskytovatel prostorových dat“), pokud o to jiný poskytovatel prostorových dat požádá nebo tak stanoví jiný právní předpis a pokud jsou splněny technické požadavky.
 Součástí služeb založených na prostorových datech jsou síťové služby, kterými jsou služby
 vyhledávací, které umožňují vyhledání prostorových dat a služeb založených na prostorových datech na základě obsahu odpovídajících metadat a umožňují zobrazení obsahu metadat,
 prohlížecí, které umožňují alespoň zobrazit, procházet, přiblížit, oddálit, posouvat nebo překrývat zobrazitelná prostorová data a zobrazit vysvět-livky a jakýkoli další významný obsah metadat,
 stahování dat, které umožňují stažení úplných prostorových dat nebo jejich částí


text:
a tam, kde je to prakticky možné, přímý přístup k nim,
 transformační, které umožňují, aby prostorová data byla transformována za účelem dosažení interoperability,
 spouštěcí, které umožňují spuštění služeb založených na prostorových datech uvedených v písmenech a) až d).
 Transformační služby musí být kombinovatelné s dalšími službami založenými na prostorových datech a zajišťovat interoperabilitu.
 Vyhledávací služby umožňují vyhledání prostorových dat a služeb založených na prostorových datech podle alespoň těchto vyhledávacích kritérií nebo jejich kombinací:
 klasifikace prostorových dat a služeb založených na prostorových datech,
 kvalita a platnost prostorových dat,
 stupeň souladu s technickými požadavky,
 zeměpisná poloha,
 podmínky pro přístup k prostorovým datům a službám založeným na prostorových datech a podmínky pro jejich použití,
 povinný subjekt a jiný poskytovatel prostorových dat, kteří vytváří, spravují, aktualizují a distribuují prostorová data a služby založené na prostorových datech.
 Metadata zahrnují informace o
 souladu prostorových dat s technickými požadavky,
 podmínkách pro přístup k prostorovým datům a službám založeným na prostorových datech a jejich používání a o výši úhrady podle § 11c odst. 3 a 4, pokud je požadována,
 kvalitě a platnosti prostorových dat,
 povinných subjektech a jiných poskytovatelích prostorových dat, kteří vytvářejí, spravují, aktualizují a distribuují prostorová data a služby založené na prostorových datech,
 omezení přístupu a o důvodech takového omezení.
 Povinný subjekt zpřístupňuje data v souladu s technickými požadavky bez podání žádosti. Obdobně zpřístupňuje data jiný poskytovatel prostorových dat. Pro zpřístupňování dat z geoportálu se nepoužijí ustanovení § 3 až 7 a § 9.
 Obce zpřístupňují data, pouze pokud tvorbu, shromažďování nebo šíření těchto dat ukládá zvláštní právní předpis. V případě územně členěných statutárních měst a hlavního města Prahy se věta první použije obdobně pro městské obvody nebo městské části. Územně členěná statutární města a hlavní město Praha zpřístupňují data odpovídající alespoň jednomu z témat uvedených v prováděcím právním předpise bez omezení.
 Povinnost zpřístupňovat data má pouze pořizovatel prostorových dat, nikoliv držitel jejich kopií. Pořizovatelem prostorových dat se rozumí povinný subjekt, který prostorová data sám vytváří nebo nechává vytvořit jiným subjektem pro účely výkonu veřejné správy. Pokud pořizovatel prostorových dat přijímá prostorová data od jiného subjektu, zpřístupňuje prostorová data v souladu s autorskými právy, právy souvisejícími s právem autorským nebo zvláštním právem pořizovatele databáze.
 Povinný subjekt a jiný poskytovatel prostorových dat k jimi pořízeným prostorovým datům a službám založeným na prostorových datech vytvářejí a aktualizují metadata, která předávají na geoportál. Povinný subjekt a jiný poskytovatel prostorových dat jsou povinni zajistit, že prostorovým datům jimi zpřístupněným na geoportál odpovídají metadata k nim vytvořená. Prováděcí právní předpis stanoví lhůty, ve kterých musí povinný subjekt a jiný poskytovatel prostorových dat vytvořit metadata k jim pořízeným prostorovým datům a službám založeným na prostorových datech.
 Povinné subjekty vedou evidenci o veřejném využívání jimi vytvářených, spravovaných, přijímaných nebo aktualizovaných prostorových datech a zpřístupňují ji Ministerstvu životního prostředí. Způsob vedení evidence a zpřístupňování stanoví prováděcí právní předpis. Evidence je předávána Ministerstvu životního prostředí prostřednictvím služby na geoportálu vždy do konce února za předchozí kalendářní rok. Povinnost uchovávat neaktuální prostorová data mají ty povinné subjekty, které neuchovávají prostorová data podle zvláštního právního předpisu12a; metadata

type: other


text:
k neaktuálním prostorovým datům povinné subjekty zpřístupňují na geoportál. Způsob uchovávání neaktuálních prostorových dat a zpřístupňování metadat k neaktuálním prostorovým datům stanoví prováděcí právní předpis.
 Data zpřístupněná prostřednictvím geoportálu jsou veřejně přístupná způsobem umožňujícím dálkový přístup. Povinný subjekt nebo jiný poskytovatel prostorových dat zpřístupňují podmínky poskytování dat jako součást jím zpřístupňovaných metadat. Prostorová data zpřístupňují povinné subjekty nebo jiní poskytovatelé na základě nevýhradní licenční smlouvy nebo podlicenční smlouvy upravující zejména zužitkování nebo vytěžování databází, které jsou tvořeny prostorovými daty (dále jen „licenční smlouva“)12b. Pokud povinný subjekt nebo jiný poskytovatel prostorových dat nepředá jako součást metadat návrh licenční smlouvy, zpřístupňují se prostorová data na základě vzorové licenční smlouvy, kterou Ministerstvo životního prostředí uveřejní na geoportálu. Na základě licenční smlouvy může povinný subjekt nebo jiný poskytovatel prostorových dat zpřístupnit také služby založené na prostorových datech.
 Licenční smlouva obsahuje zejména
 označení povinného subjektu nebo jiného poskytovatele prostorových dat, v případě fyzické osoby uvedením jména, příjmení a bydliště a v případě právnických osob názvem právnické osoby, uvedením právní formy, sídla, identifikačního čísla a daňového identifikačního čísla,
 označení nabyvatele, u fyzické osoby uvedením jména, příjmení, data narození a bydliště a u právnické osoby uvedením názvu, právní formy, sídla, identifikačního čísla a daňového čísla,
 informace o předpokládaném způsobu využívání prostorových dat a služeb založených na prostorových datech,
 předmět smlouvy, kterým se rozumí přesný název prostorových dat nebo služby založené na prostorových datech,
 v případě služeb stahování dat dobu platnosti smlouvy,
 podmínky užití prostorových dat a služeb založených na prostorových datech, které stanoví prováděcí právní předpis,
 cenu za zpřístupňovaná prostorová data a služby založené na prostorových datech, platební a fakturační podmínky.
 Prostorová data a služby založené na prostorových datech mohou být zpřístupněny za úplatu, pokud dále není stanoveno jinak. Za zpřístupnění prostorových dat povinných subjektů a jiných poskytovatelů prostorových dat odpovídajících tématům uvedeným v prováděcím právním předpise a služeb založených na prostorových datech může být požadována úhrada ve výši, která nepřesáhne minimální výši nezbytnou k zajištění potřebné kvality a zpřístupňování prostorových dat a služeb založených na prostorových datech.
 Vyhledávací a prohlížecí služby založené na prostorových datech včetně dat jsou zpřístupňovány bezplatně. Data zpřístupněná prohlížecími službami založenými na prostorových datech mohou být ve formě zabraňující opětovnému využití pro obchodní účely. V případě průběžně aktualizovaných dat velkého objemu lze požadovat úhradu podle odstavce 3 i za prohlížecí služby založené na prostorových datech, pokud tato úhrada slouží k zajištění zachování a údržby prostorových dat a zachování odpovídajících služeb založených na prostorových datech; v takovém případě se odstavec 3 věta druhá použije obdobně. Rozsah průběžně aktualizovaných dat velkého objemu stanoví prováděcí právní předpis.
 Každý může pro placení úhrad za zpřístupněná prostorová data a služby založené na prostorových datech využít službu elektronického obchodu na geoportálu. Služby elektronického obchodu na geoportálu lze využít i pro úhradu nákladů spojených s pořízením kopií, opatřením technických nosičů dat a s odesláním žadateli.
 Orgány veřejné správy, státní příspěvkové organizace a organizační složky státu mají pro účely plnění svých úkolů, které mohou mít vliv na životní prostředí, k prostorovým datům a ke službám založeným na prostorových datech poskytovaným


text:
orgány veřejné správy, které odpovídají tématům uvedeným v prováděcím právním předpisu a jsou zpřístupněny na geoportálu, bezplatný přístup v plném rozsahu. Orgány veřejné správy, státní příspěvkové organizace a organizační složky státu si vyměňují a využívají tato data a služby pro plnění svých úkolů, které mohou mít vliv na životní prostředí.
 Pro přístup institucí, orgánů, agentur Evropské unie, orgánů veřejné správy jiných členských zemí Evropské unie k prostorovým datům povinných subjektů, pokud tato data slouží k plnění jejich povinností podávat zprávy podle předpisů Evropské unie týkajících se životního prostředí, se použije odstavec 6 obdobně.
 Přístup orgánů zřízených mezinárodními dohodami, jejichž smluvními stranami jsou Evropská unie a členské státy, k prostorovým datům povinných subjektů je možný na základě vzájemnosti a rovnoprávnosti, pokud tato prostorová data slouží k plnění jejich úkolů, které by mohly mít vliv na životní prostředí.
 Přístup k prostorovým datům bude odepřen, pokud by tím byla porušena ochrana práv třetích osob k předmětu práva autorského, práv souvisejících s právem autorským nebo zvláštního práva pořizovatele databáze.
 Přístup veřejnosti k prostorovým datům prostřednictvím vyhledávacích služeb lze omezit, pokud je to v zájmu veřejné bezpečnosti, zajištění obrany státu nebo ochrany mezinárodních vztahů. Přístup k prostorovým datům zpřístupněným prostřednictvím prohlížecích služeb, služeb stahování dat, transformačních služeb a služeb umožňujících spuštění služeb založených na prostorových datech lze omezit orgánům veřejné správy z důvodů uvedených ve větě první a přístup veřejnosti i z důvodů uvedených v § 8 odst. 1 a § 8 odst. 2 písm. a) až c). Přístup veřejnosti je možné omezit pouze v nezbytně nutných případech, převažuje-li zájem na omezení přístupu nad veřejným zájmem na zpřístupnění prostorových dat. Na základě důvodů uvedených v § 8 odst. 1 písm. a), b) a d) a § 8 odst. 2 písm. a) a b) nelze omezit přístup k informacím o emisích do životního prostředí.
 Omezení přístupu provede povinný subjekt nebo jiný poskytovatel prostorových dat v případě prostorových dat umístěných na internetových rozhraních zpřístupněných prostřednictvím geoportálu. V případě prostorových dat umístěných na geoportálu provede omezení přístupu ministerstvo. Omezení přístupu a jeho zdůvodnění Ministerstvo životního prostředí zveřejní v obou případech na geoportálu. Povinný subjekt a jiný poskytovatel prostorových dat informuje ministerstvo o potřebě omezení přístupu, které provádí ministerstvo, a o provedeném omezení přístupu, které provedli sami, a to včetně sdělení důvodů, které mají vést nebo vedly k omezení přístupu.
 je kontaktním místem pro styk s Evropskou komisí,
 zasílá zprávy podle příslušných předpisů Evropské unie1,
 zpřístupňuje prostorová data, která jsou přístupná prostřednictvím geoportálu, pro evropský geoportál INSPIRE provozovaný Evropskou komisí na úrovni Evropské unie,
 zpřístupňuje evidenci podle § 11b odst. 5 veřejnosti a Evropské komisi prostřednictvím geoportálu,
 koordinuje infrastrukturu ve spolupráci s ústředními správními úřady, právnickými osobami sdružujícími osoby působící v oblasti prostorových dat a právnickými osobami sdružujícími územní samosprávné celky.
 Vláda České republiky projednává a schvaluje zprávu o stavu životního prostředí České republiky jedenkrát za rok. Tato zpráva obsahuje zejména informace o kvalitě životního prostředí a o zátěžích, které na životní prostředí působí.
 Po projednání a schválení předloží vláda České republiky zprávu o stavu životního prostředí k projednání


text:
Parlamentu.
 Nejpozději do tří měsíců od svého schválení musí být tato zpráva zveřejněna.
 V návaznosti na zprávu o stavu životního prostředí České republiky zpracovává Ministerstvo životního prostředí jedenkrát za rok zprávy o stavu životního prostředí jednotlivých krajů. Tyto zprávy musí být zveřejněny v elektronické podobě do tří měsíců od schválení zprávy o stavu životního prostředí České republiky.
 Ministerstvo životního prostředí, Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy spolu s dalšími ústředními správními úřady, kraje a obce v samostatné působnosti jsou povinny podporovat environmentální vzdělávání, výchovu a osvětu vycházející z principů udržitelného rozvoje zajišťované prostřednictvím státních i nestátních organizací.
 Kraje v samostatné působnosti
 Kraje umožňují obcím v samostatné působnosti podílet se na realizaci krajských koncepcí a vytvářet v této oblasti vlastní programy.
 Orgány veřejné správy s výjimkou organizačních složek státu mohou k podpoře environmentálního vzdělávání, výchovy a osvěty zřizovat zvláštní fondy.
 Předpisy o správním řízení13 se použijí při řízení podle § 9 odst. 1, 3 a 4 tohoto zákona a k počítání lhůt.
 Rozhodnutí o odepření zpřístupnění informace je po vyčerpání řádných opravných prostředků přezkoumatelné podle zvláštního právního předpisu.14
 Pokud zvláštní právní předpisy15 upravují též poskytování informací, které jsou předmětem úpravy tohoto zákona, nelze rozsah informací stanovený tímto zákonem omezit.
 témata prostorových dat,
 podmínky užití prostorových dat a služeb založených na prostorových datech,
 zvláštní způsoby užití prostorových dat a služeb založených na prostorových datech,
 rozsah průběžně aktualizovaných dat velkého objemu,
 lhůty, ve kterých musí povinný subjekt a jiný poskytovatel prostorových dat vytvořit metadata k jimi pořízeným prostorovým datům a službám založeným na prostorových datech,
 způsob vedení evidence o veřejném využívání a zpřístupňování prostorových dat,
 způsob uchovávání neaktuálních prostorových dat a zpřístupňování metadat k nim.
 § 14 zákona č. 17/1992 Sb., o životním prostředí,
 § 72 odst. 2 zákona České národní rady č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, ve znění pozdějších předpisů; zároveň se v dosavadním odstavci 1 zrušuje číslování odstavců.
 č. II zákona č. 380/2009 Sb. 14.11.2009
 Čl. II zákona č. 6.1.2005
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/4/ES ze dne 28. ledna 2003 o přístupu veřejnosti k informacím o životním prostředí a o zrušení směrnice Rady 90/313/EHS. Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/2/ES ze dne 14. března 2007 o zřízení Infrastruktury pro prostorové informace v Evropském společenství (INSPIRE).
 Čl. 35 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, publikované usnesením Předsednictva ČNR pod č. 2/1993 Sb.
 Například zákon č. 219/2000 Sb., o majetku České republiky a jejím vystupování v právních vztazích, ve znění pozdějších předpisů.
 Například nařízení Komise (ES) č. 1205/2008 ze dne 3. prosince 2008, kterým se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/2/ES týkající se metadat, nařízení Komise (ES) č. 976/2009 ze dne 19. října 2009, kterým se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/2/ES, pokud jde o síťové služby, nařízení Komise (EU) č. 268/2010 ze dne 29. března 2010, kterým se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/2/ES, pokud jde o poskytnutí přístupu k sadám prostorových dat a službám prostorových dat členských států orgánům a subjektům Společenství za harmonizovaných podmínek, nařízení Komise (EU) č. 1089/2010 ze dne 23. listopadu


text:
2010, kterým se provádí směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/2/ES, pokud jde o interoperabilitu sad prostorových dat a služeb prostorových dat.
 § 17 a násl. zákona č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů.
 § 160 až 178 zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů.
 Např. § 7 odst. 1 písm. h) a k) zákona č. 309/1991 Sb., o ochraně ovzduší před znečisťujícími látkami (zákon o ovzduší), ve znění pozdějších předpisů.
 Např. zákon ČNR č. 244/1992 Sb., o posuzování vlivů na životní prostředí.
 § 88 až 94 autorského zákona.
 Zejména zákon ČNR č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 309/1991 Sb., zákon ČNR č. 389/1991 Sb., o státní správě ochrany ovzduší a poplatcích za jeho znečišťování, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 138/1973 Sb., o vodách (vodní zákon), ve znění pozdějších předpisů, zákon ČNR č. 130/1974 Sb., o státní správě ve vodním hospodářství, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 125/1997 Sb., o odpadech, zákon ČNR č. 62/1988 Sb., o geologických pracích a o Českém geologickém úřadu, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 44/1988 Sb., o ochraně a využití nerostného bohatství (horní zákon), ve znění pozdějších předpisů, zákon ČNR č. 61/1988 Sb., o hornické činnosti, výbušninách a o státní báňské správě, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 50/1976 Sb., o územním plánování a stavebním řádu (stavební zákon), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 289/1995 Sb., o lesích a o změně a doplnění některých zákonů (lesní zákon), zákon ČNR č. 334/1992 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu, ve znění zákona ČNR č. 10/1993 Sb., zákon č. 20/1966 Sb., o péči o zdraví lidu, ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 18/1997 Sb., o mírovém využívání jaderné energie a ionizujícího záření (atomový zákon) a o změně a doplnění některých zákonů, a předpisy vydané k jejich provedení.
 Přehled souvislostí Verze(1) Články (1) Důvodové zprávy (1) Aktuální k datu Historie Editorial Záložky
 Souvislosti k 123/1998 Sb.: § 11
 od 01.07.1998
 Dva zákony o informacích
 Důvodová zpráva k zákonu č. 123/1998 Sb. o právu na informace o životním prostředí
 123/1998 Dz


text:
Struktura rozpočtu – závazné ukazatele pro příspěvkové organizace | 2019 | Ministerstvo financí ČR
 Musí rozpočet obsahovat zvláštní závazný ukazatel pro každou zřízenou či založenou organizaci, či pro každou osobu, která má být příjemcem dotace?
 Tento výklad by v praxi ani nebyl možný, jelikož v době schvalování rozpočtu zastupitelstvo nemusí vědět a většinou ani neví, kdo budou příjemci dotací, jaká bude výše poskytnuté dotace konkrétnímu příjemci, apod.
 Ač k tomu může svádět dikce § 12 odst. 2 zákona, není tomu tak. Závazné ukazatele pro příspěvkové organizace může stanovit i rada v rámci prací na rozpisu rozpočtu. Důležité je, aby rozpis rozpočtu sděloval závazné ukazatele těm subjektům, které se jimi mají řídit (§ 14 odst. 2 zákona). Oporou tohoto stanoviska je zejména zákon o obcích § 102 odst. 2 písm. b), obdobně § 59 odst. 1 písm. i) krajského zřízení, kde zákon dává vůči právnickým osobám a organizačním složkám založeným nebo zřízeným zastupitelstvem, s výjimkou obecní policie, radě plnění (vykonávání) úkolů zakladatele a zřizovatele.
 Územní samosprávný celek (ÚSC) schvaluje rozpočet v podrobnosti, kterou si sám stanoví. Ustanovení § 12 odst. 2 zákona č. 250/2000 Sb. pouze stanoví, že pokud zastupitelstvo schválí rozpočet, který obsahuje ukazatel pro konkrétní právnickou osobu nebo konkrétního příjemce dotace, pak musí tento ukazatel dodržet (popřípadě změnit v průběhu roku rozpočtovým opatřením). Lze doporučit, aby ÚSC schválil rozpočet např. tak, aby závazným ukazatelem byly souhrnné částky pro:
 jím zřízené příspěvkové organizace,
 individuální dotace, které hodlá ÚSC poskytnout během roku.


text:
Knihovna Velké Přílepy - Knihovní řád
 Knihovna Velké Přílepy
 Naposledy aktualizováno: 30.05.2018 18:09:24
 Celkem : 10789
 Týden : 27
 Knihovna Velké Přílepy, organizační složka Obce Velké Přílepy, vydává v souladu se zřizovací listinou, schválenou zastupitelstvem obce usnesením ze dne 23.10.2002 a podle § 4, odst. 6 zákona č. 257/2001 Sb. (knihovní zákon) tento
 Knihovní řád Knihovny ve Velkých Přílepech
 Čl. 1 Poslání a činnost knihovny
 Knihovna je knihovnou základní ve smyslu § 3 a §12 zákona č. 257/2001 Sb. A je zřízena za účelem poskytovat rovným způsobem všem občanům bez rozdílu veřejné knihovnické a informační služby (dále jen služby) vymezené v § 2, 4 a 14 Knihovního zákona.
 Čl. 2 Veřejné knihovnické a informační služby
 a/ výpůjční služby
 b/ meziknihovní služby
 c/ bezplatné informační služby:
 -o katalozích, fondech a využívání knihovny
 -ústní informace bibliografického a faktografického charakteru
 -přístup na internet
 d/ placené služby:
 -registrace uživatelů
 -meziknihovní služby
 2. Úhrada je vyžadována jen do výše skutečně vynaložených nákladů v souladu s požadavkem § 4, odst. 2 až 4 zák. č. 257/2001 Sb.
 3. Veškeré finanční částky (manipulační poplatky, sankční poplatky apod.) jsou knihovnou účtovány ve výši stanovené Ceníkem, který je přílohou tohoto KŘ.
 Čl. 1 Registrace uživatele
 1. Uživatelem knihovny se může stát každá fyzická nebo právnická osoba vydáním průkazu uživatele na základě vyplněné přihlášky ověřené knihovníkem podle osobních dokladů uživatele.
 2. Knihovna vyžaduje k registraci následující osobní údaje: jméno, příjmení, bydliště,číslo OP,údaj, podle kterého se stanovuje výše registračního poplatku ( žák, student, důchodce, apod.), příp. Telefonní čísloí a e-mailovou adresu. Studenti a učňové starší 15 let předloží doklad o studiu.
 3. Děti do 15 let se stanou uživateli na základě písemného souhlasu zákonného zástupce.
 4. Podpisem na přihlášce se uživatel zavazuje plnit ustanovení knihovního řádu a souhlasí se skutečností, že jeho osobní data budou v nezbytném rozsahu nutném pro jednoznačnou identifikaci zpracována a uchována.
 5. Při ochraně osobních údajů uživatelů platí ustanovení zákona č. 101/2000 Sb.
 6. Čtenářský průkaz je nepřenosný.
 7. Uživatel je povinen ohlásit knihovně změnu osobních údajů.
 Čl. 2 Základní povinnosti a práva uživatelů knihovny
 1. Uživatelé jsou povinni řídit se Knihovním řádem a dodržovat pokyny knihovníka. Musí se podrobit stanoveným opatřením, která jsou potřebná pro udržení pořádku a ochranu majetku. Jsou povinni zachovávat v prostorách knihovny klid a pořádek.
 2. Jestliže uživatel nedodržuje tato opatření, může být dočasně nebo trvale zbaven práva používat služeb knihovny. Tím není zbaven odpovědnosti za způsobenou škodu a povinnost nahradit ji podle platných předpisů.
 3. Připomínky, podněty a návrhy k práci knihovny je možno podávat písemně nebo ústně knihovníkovi nebo prostřednictvím elektronické pošty.
 Čl. 3 Pokyny pro využívání výpočetní techniky
 3. Uživatel může kopírovat informace získané z bází dat zpřístupněných v internetu.
 4. Uživatel nese plnou odpovědnost za své případné zásahy do konfigurace počítače, které by jakýmkoliv způsobem mohly mít vliv na provoz počítače, dále je uživatel plně odpovědný za škody vzniklé jeho neodbornou manipulací s prostředky výpočetní techniky včetně škod způsobených jím zanesenými počítačovými viry.
 5. Získané informace a data slouží výhradně k osobní potřebě uživatele a k jeho studijním


text:
účelům. Není povoleno je jakýmkoliv způsobem dále rozšiřovat, rozmnožovat, kopírovat, půjčovat, sdílet, distribuovat, prodávat nebo jinak využívat zejména ke komerčním účelům.
 6. Uživatel je povinen respektovat autorskoprávní ochranu dat.
 7. Přístup na internet mají všichni návštěvníci knihovny zdarma. Pokud je zájemců více, knihovník určí časové dotace tak, aby se všichni zájemci vystřídali.
 Čl. 1 Zpřístupňované knihovní dokumenty
 1. Knihovna půjčuje knihovní dokumenty z vlastního knihovního fondu nebo knihovního fondu jiné knihovny prostřednictvím meziknihovních služeb nebo prostřednictvím výměnných souborů.
 2. Meziknihovní službu zprostředkuje knihovna na požádání uživatele podle § 14 KZ, vyhlášky MK č. 88/2002 Sb. a metodických pokynů NK ČR.
 Čl. 2 Rozhodnutí o půjčování
 1. Mimo knihovnu si může uživatel půjčit všechny dokumenty s výjimkou dokumentů:
 a/ kterým by hrozilo nebezpečí nenahraditelné ztráty nebo poškození,
 b/ které jsou zapotřebí k běžnému provozu knihovny,
 c/ jejichž půjčování by bylo v rozporu s obecnými právními předpisy (porušení autorských práv, šíření fašistické, rasistické, pornografické literatury apod.),
 d/ které byly vypůjčeny z jiných knihoven prostřednictvím meziknihovní výpůjční služby s podmínkou výpůjčky v prostorách knihovny.
 Čl. 3 Postupy při půjčování
 1. Při vstupu do knihovny čtenář předloží čtenářský průkaz.
 2. Před převzetím výpůjčky si má uživatel dokument prohlédnout a ihned ohlásit všechny závady.
 3. Na požádání knihovníka potvrdí uživatel svým podpisem výpůjčku na knižním lístku.
 4. Uživatel může požádat knihovníka o rezervaci dokumentu.
 Čl. 4 Výpůjční lhůty
 1. Výpůjční lhůta pro půjčování mimo knihovnu je 1 měsíc. Může být prodloužena až 2x o jeden měsíc, požádá-li o to uživatel před jejím uplynutím
 a nemá-li o dokument zájem uživatel jiný. V odůvodněných případech je možné povolit novou výpůjčku téhož dokumentu, ale jen po jeho předložení.
 2. Knihovna je oprávněna bez udání důvodu stanovit kratší výpůjční lhůtu, případně žádat vrácení půjčeného dokumentu před uplynutím výpůjční lhůty.
 3. Některé dokumenty může knihovna půjčovat jen prezenčně.
 Čl. 5 Vrácení vypůjčeného dokumentu
 1. Uživatel je povinen vrátit vypůjčený dokument v takovém stavu, v jakém si jej vypůjčil. Nese odpovědnost za všechny zjištěné závady a je povinen uhradit knihovně náklady na opravu dokumentu, popřípadě uhradit škodu jako při ztrátě dokumentu.
 Čl. 6 Práva a povinnosti uživatelů pro půjčování mimo knihovnu
 1. Pro půjčování knihovních fondů platí ustanovení občanského zákoníku o půjčování věcí
 3. Uživatel nesmí vypůjčený dokument půjčovat dalším osobám. Ručí za něj po celou dobu výpůjčky.
 4. Uživatel ručí za vypůjčený dokument do té doby, dokud má knihovna o výpůjčce záznam. Při vracení dokumentu uživatel na vyžádání obdrží potvrzení o vrácení.
 5. Jestliže uživatel nevrátí půjčený dokument ve stanovené lhůtě, účtuje knihovna uživateli poplatek z prodlení.
 6.Jestliže uživatel ani po upomenutí půjčený dokument nevrátí, bude vrácení vymáháno právní cestou. Knihovna účtuje poplatky za náklady spojené s přípravou tohoto vymáhání i náklady právního zastoupení.
 Čl. 7 Kopírovací služby
 1. Knihovna může pro svého uživatele objednat zhotovení kopie v českých knihovnách v rámci meziknihovních služeb. Objednávka kopie v tomto případě podléhá ustanovením o meziknihovních službách.
 2. Uživatel, pro kterého byla kopie zhotovena, je povinen s ní zacházet v souladu s ustanoveními autorského práva a v souladu s ustanoveními knihovny, která kopii


text:
zhotovila.
 3. Knihovna může odmítnout objednat kopii, je-li zhotovení v rozporu s právními předpisy (porušení autorských práv, šíření fašistické literatury apod.).
 IV. POSTIHY NEDODRŽENÍ KNIHOVNÍHO ŘÁDU
 Čl. 1 Ztráty a nálezy
 1. Uživatel je povinen okamžitě hlásit ztrátu nebo poškození dokumentu a ve lhůtě stanovené knihovnou (nejdéle do 1 měsíce) nahradit škodu.
 2. O způsobu náhrady dokumentu rozhoduje knihovna. Může požadovat náhradu škody uvedením do původního stavu (obstaráním náhradního výtisku téhož dokumentu ve stejném vydání a vazbě) nebo vázané kopie ztraceného dokumentu. Jestliže uvedení do původního stavu není možné nebo účelné, může knihovna požadovat jako náhradu totéž dílo v jiném vydání, jiné dílo nebo finanční náhradu. Finanční náhradu stanovuje knihovna.
 3. Uživatel je povinen hradit i všechny náklady, které knihovně v souvislosti se ztrátou vznikly.
 4. Do vyřešení způsobu náhrazení ztráty a úhrady všech pohledávek má knihovna právo pozastavit uživateli poskytování všech služeb.
 Čl. 2 Poplatky za přestupky proti Knihovnímu řádu
 1. Poplatek z prodlení
 Povinnost zaplatit poplatek z prodlení nastává dnem, který následuje po skončení stanovené výpůjční lhůty. Připadá-li poslední den stanovené lhůty na den, kdy je knihovna zavřená, posunuje se na nejbližší další výpůjční den.
 2. Vymáhání nevrácených výpůjček
 Nezávisle na vymáhání poplatků z prodlení vymáhá knihovna upomínkami vrácení dokumentů. Po 3 bezvýsledných upomínkách a doporučeném dopise obecního úřadu následuje vymáhání právní cestou.
 Za manipulaci a vystavení duplikátu průkazu ztraceného v období jeho platnosti se účtuje uživateli manipulační poplatek.
 Čl. 3 Náhrada všeobecných škod
 1. Uživatel je povinen nahradit škodu zaviněnou přímo nebo zanedbáním povinností (podle obč. zákoníku, § 442, odst. 2, kde se stanoví: “Škoda se hradí v penězích, požádá-li však o to poškozený a je-li to možné a účelné, hradí se škoda uvedením do předešlého stavu.“
 1.Výjimky z Knihovního řádu povoluje vedoucí knihovny.
 2. Nedílnou součástí Knihovního řádu jsou přílohy.
 3. Ruší se Knihovní řád ze dne 16.12.2002.
 4.Tento Knihovní řád platí na dobu neurčitou.
 Knihovní řád byl schválen zastupiteli Obce Velké Přílepy dne 11. 1. 2011.
 Místní lidová knihovna Velké Přílepy
 Příloha Knihovního řádu:
 Registrace čtenářů:
 Poplatek činí u dospělých osob 60,- Kč,
 u dětí, studentů a důchodců 30,- Kč za kalendářní rok
 Ztráta legitimace:
 Za vystavení nového členského průkazu uživatel zaplatí 20,- Kč.
 Sankční poplatky:
 1.upomínka - ( bez písemného vyzvání ) po 1 měsíci - 5,- Kč za knihu
 2.upomínka - ( bez písemného vyzvání ) po 2 měsících - 10,- Kč za knihu
 3.upomínka - ( písemně či mailem ) po 3 měsících - 20,- Kč za knihu
 Tímto Ceníkem se ruší Ceník placených služeb a poplatků. který byl schválen jako příloha Knihovního řádu zastupiteli obce dne 11.1. 2011
 razítko a podpis vedoucího knihovny: Mgr. Jana Kouřimská
 razítko a podpis zřizovatele: Věra Čermáková, starostka obce
 Proces zabral 0.0184 sekund času a 0.6MB paměti.


text:
Amundi Czech Republic, investiční společnost, a.s. - Informační povinnosti podílové fondy
 Informační povinnosti za Amundi Czech Republic, Investiční sopolečnost, a.s. naleznete na oficiálních stránkách společnosti Amundi zde
 Informační povinnosti - fondy
 Činnost Investiční kapitálové společnosti KB, a.s. je regulována hned několika způsoby. Základním nástrojem regulace je zákon č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování, ve znění pozdějších předpisů (dostupný zde). Při individuálním obhospodařování majetku zákazníků se na ni vztahují také relevantní ustanovení zákona č. 256/2004 Sb., o podnikání na kapitálovém trhu, ve znění pozdějších předpisů (dostupný zde). Dohledem nad kapitálovým trhem, tj. zejména nad dodržováním regulace, je pověřena Česká národní banka , na jejichž stránkách naleznete také další aktuální informace týkající se regulace činnosti investiční společnosti.
 IKS je dále jedním ze zakládajících členů Asociace pro kapitálový trh (dříve Asociace fondů a asset managementu ČR), která sdružuje investiční společnosti, které se zavázaly dodržovat Stanovy asociace, Etický kodex a další předpisy regulující jednání a činnosti investičních společností.
 Činnost depozitáře pro fondy IKS vykonává Komerční banka, a.s. Povinně zveřejňované informace naleznete v v sekci tiskové centrum, kde naleznete výroční a pololetní zprávy, čtvrtletní informační povinnosti a další zveřejňované údaje. Statuty fondů, sdělení klíčových informací a Informace o vlastním kapitálu a kurzech jednotlivých fondů jsou pak uvedeny v sekci fondy u jednotlivých fondů a v podsekci fondy-denní hodnoty.
 Informační povinnosti - společnost
 Harmonogram zpracování pokynů Informační povinnosti dle vyhlášky České národní banky č. 23/2014 Sb., o výkonu činnosti bank, spořitelních a úvěrních družstev a obchodníků s cennými papíry.
 Informační povinnosti k Vyhlášce 163/2014 Sb
 Informační povinnosti za 2.Q 2018 podle části osmé Nařízení (EU) č. 575/2013 (zveřejněno 10. 8. 2018)
 Informační povinnosti za 1.Q 2018 podle části osmé Nařízení (EU) č. 575/2013 (zveřejněno 7. 8. 2018)
 Informační povinnosti za 4.Q 2017 podle části osmé Nařízení (EU) č.575/2013 (zveřejněno 16.02.2018)
 Informační povinnosti za 3.Q 2017 podle části osmé Nařízení (EU) č.575/2013 (zveřejněno 20.11.2017)
 Informační povinnosti za 2.Q 2017 podle části osmé Nařízení (EU) č.575/2013 (zveřejněno 04.09.2017)
 Informační povinnosti za 1.Q 2017 podle části osmé Nařízení (EU) č.575/2013 (zveřejněno 04.09.2017)
 Informační povinnosti za 2. Q 2018 k Vyhlášce 163 / 2014 sb. (zveřejněno 10. 8. 2018)
 Informační povinnosti za 1. Q 2018 k Vyhlášce 163 / 2014 sb. (zveřejněno 7. 8. 2018)
 Informační povinnosti za 4. Q 2017 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 16.02.2018)
 Informační povinnosti za 3. Q 2017 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 20.11.2017)
 Informační povinnosti za 2. Q 2017 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 08.08.2017)
 Informační povinnosti za 1. Q 2017 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 24.05.2017)
 Informační povinnosti za 4. Q 2016 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 15.05.2017)
 Informační povinnosti za 3. Q 2016 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 13.12.2016)
 Informační povinnosti za 2. Q 2016 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 23.08.2016)
 Informační povinnosti za 1. Q 2016 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 06.06.2016)
 Informační povinnosti za 4. Q 2015 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 19.04.2016)
 Informační povinnosti za 3. Q 2015 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 11.11.2015)
 Informační povinnosti za 2. Q 2015 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 11.8.2015)
 Informační povinnosti za


text:
1. Q 2015 k Vyhlášce 163/2014 Sb. (zveřejněno 4.5.2015)
 Informační povinnosti dle § 206 vyhlášky č. 123/2007 Sb
 Informační povinnosti dle § 206 odst. 1 vyhlášky II. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 21.7.2014)
 Organigram (Příloha č. 1) II. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 21.7.2014)
 Rozvaha a Výkaz zisků a ztrát II. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 21.7.2014)
 Informační povinnosti IKS-KB a.s. I. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 20.5.2014)
 Informační povinnosti dle § 206 odst. 1 vyhlášky I. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 29.4.2014)
 Organigram (Příloha č. 1) I. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 29.4.2014)
 Rozvaha a Výkaz zisků a ztrát I. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 29.4.2014)
 Informační povinnosti dle § 206 odst. 2 vyhlášky I. čtvrtletí 2014 (zveřejněno 29.4.2014)
 Informace o odměňování pro podílníky
 Informační povinnosti - FKI
 Informační povinnosti dle § 12 odst. 6 zákona č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování
 Informace o rozhodnutí ČNB ve věci schválení žádosti o odnětí povolení k vytvoření podílových fondů KB Kapitál Růstový a KB Kapitál Konzervativní
 Informace o pozastavení vydávání a odkupovování listů fondů KB Kapitál Růstový a KB Kapitál Konzervativní
 Představenstvo Investiční kapitálové společnosti KB, a.s. dne 8.10.2009 rozhodlo o záměru zrušit fondy kvalifikovaných investorů KB Kapitál konzervativní a KB Kapitál růstový a za tímto účelem zahájí správní řízení s ČNB. Společnost žádá o odnětí povolení k vytvoření fondů z důvodu, že v důsledku vývoje na kapitálových trzích vidí zrušení fondů jako nejvhodnější řešení v zájmu podílníků fondů. Většina majetku fondů je uložena na bankovních vkladech. Vzhledem k situaci fondů byl podílníkům fondů nabídnut odkup jejich podílových listů, což již většina z nich využila a v důsledku toho došlo k poklesu počtu investorů ve fondech a následně i majetku fondů pod minimální hranici 50 000 000 Kč.


text:
Evropský zatýkací rozkaz – Wikipedie
 (přesměrováno z Evropský zatykač)
 1 Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu
 2 Předávání na základě evropského zatýkacího rozkazu
 3 Přezkum ústavnosti v dalších členských státech Evropské unie
 4 Průvoz
 5 Vybrané známé případy
 7 Vybrané prameny a literatura
 Rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazuEditovat
 V reakci na události 11. 9. 2001 bylo přijato rámcové rozhodnutí Rady Evropské unie z 13. 6. 2002 o evropském zatýkacím rozkazu a o předávání mezi členskými státy Evropské unie (č. 2002/584/JHA; v Úř. věst. publikováno dne 18. 7. 2002 pod č. L 190), které nahrazuje dosavadní instrumenty III. pilíře upravující extradici, tj. Úmluvu o zjednodušeném vydávacím řízení mezi členskými státy Evropské unie z 10. 5. 1995, Úmluvu týkající se vydávání mezi členskými státy Evropské unie z 27. 9. 1996 a příslušná ustanovení Schengenské prováděcí úmluvy. Na základě tohoto rámcového rozhodnutí jsou členské státy Evropské unie povinny nahradit vydávání na základě mezinárodních smluv jednodušším systémem předávání (surrender) na základě jednotných vnitrostátních právních předpisů, které k implementaci (resp. transpozici) tohoto rámcového rozhodnutí přijmou.
 Cílem nově zaváděného systému je zjednodušení a zrychlení řízení a jeho depolitizace. Za tím účelem je především vyloučena působnost ústředních justičních orgánů a zaveden přímý styk soudů, resp. státních zastupitelství či prokuratur jednotlivých členských států mezi sebou, je zaveden jednotný vzor dokumentu nazvaného evropský zatýkací rozkaz a v řízení jsou stanoveny poměrně krátké lhůty pro rozhodnutí. Velmi významnými změnami jsou pak zavedení povinného předávání vlastních občanů a prolomení zásady oboustranné trestnosti, pokud jde o jednání, jejichž seznam rámcové rozhodnutí obsahuje. Tento výčet však obsahuje pouze názvy jednání, nikoli jejich definice, přičemž se často jedná o jednání, která nejsou definována ani v jiných mezinárodních či evropských instrumentech (např. vražda, znásilnění, podvodná jednání, rasismus a xenofobie, těžká újma na zdraví, ...). Ačkoli jde o jednání, která zpravidla v nějaké podobě kriminalizována ve všech členských státech jsou, existují mezi jednotlivými vnitrostátními úpravami i značné rozdíly – např. za znásilnění je v České republice považováno i násilí či pohrůžka násilím směřující k pohlavnímu styku s mužem, v jiných státech to však může být pouhé omezení osobní svobody či zvláštní trestný čin (na Slovensku, kde je trestný čin znásilnění podle § 199 trestního zákona z roku 2005 definován jako donucení ženy k souloži, by šlo o trestný čin sexuálního násilí podle § 200 trestního zákona z roku 2005). Tento systém má být výrazem zásady vzájemného uznávání rozhodnutí, která byla Evropskou radou v Tampere v roce 1999 označena za základní zásadu („úhelný kámen“ - cornerstone) mezinárodní justiční spolupráce.
 Předávání na základě evropského zatýkacího rozkazuEditovat
 Pokud je zapotřebí vyžádat osobu z jiného členského státu Evropské unie pro účely výkonu trestu odnětí svobody nebo trestního stíhání, tj. pokud k osobě zdržující se na území jiného členského státu Evropské unie existuje vykonatelný rozsudek odsuzující osobu k trestu odnětí svobody, příkaz k zatčení či zatýkací rozkaz, anebo případně jiné podobné rozhodnutí, např. rozhodnutí o detenci (v České republice o uložení ochranného ústavního léčení či ochranné výchovy), vyplní příslušný orgán vyžadujícího státu předepsaný formulář, čímž vydá evropský zatýkací rozkaz. Evropský


text:
zatýkací rozkaz pak orgán, který jej vydal, zašle přímo místně příslušnému justičnímu orgánu členského státu, na jehož území se má osoba nacházet, nebo jinému orgánu tohoto členského státu, který je příslušný k přijetí evropského zatýkacího rozkazu. Tento členský stát se v řízení o předání podle evropského zatýkacího rozkazu nazývá vykonávající členský stát. Pokud předmětná osoba již byla vzata do předběžné vazby, musí být evropský zatýkací rozkaz doručen ve lhůtě stanovené právem vykonávajícího členského státu. Evropský zatýkací rozkaz lze vydat i v případě, že osoba dosud lokalizována nebyla – zasílá se pak národní kanceláři Sirene za účelem vyhlášení mezinárodního pátrání, resp. vyhlášení v Schengenském informačním systému v případě států, které jsou do tohoto systému zapojeny.
 Řízení o předání na základě evropského zatýkacího rozkazu ve vykonávajícím členském státě by mělo být rychlejší než klasické extradiční řízení – pro rozhodnutí je stanovena lhůta 60 dnů, kterou vykonávající členský stát může v odůvodněných případech prodloužit až o 30 dnů. O předání má rozhodnout orgán justiční, nikoli orgán moci výkonné, jako je tomu u vydávání, čímž má být dosaženo depolitizace řízení. Po rozhodnutí o předání má dojít k fyzickému předání osoby ve lhůtě 10 dnů. V případě, že osoba se svým předáním souhlasí, rozhodne se o předání ve zkráceném předávacím řízení, v němž je možnost zamítnutí předání ještě výrazněji omezena a zkrácena je též lhůta pro rozhodnutí o předání, a to na pouhých 10 dnů – i zde je však možné prodloužení o 30 dnů.
 I při předávání podle evropského zatýkacího rozkazu se uplatňuje zásada speciality známá z klasického extradičního řízení.
 Při sjednávání rámcového rozhodnutí si tři státy vymínily zvláštní režim. Rakousko a Itálie si vymohly, že nebudou aplikovat systém předávání podle evropského zatýkacího rozkazu na skutky spáchané před 7. 8. 2002 a Francie na skutky spáchané před 1. 11. 1993. Rakousko si dále vymínilo, že až do konce roku 2008 nebude předávat vlastní občany. Tyto výjimky byly schváleny Radou Evropské unie při přijímání rámcového rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu. Ve svých implementačních legislativách (bez schválení Radou Evropské unie, a tedy v rozporu se závazky vyplývajícími z rámcového rozhodnutí o evropského zatýkacího rozkazu) si další výjimky zavedly ještě Lucembursko a Slovinsko, které omezily aplikaci systému předávání podle evropského zatýkacího rozkazu pouze na trestné činy spáchané po 7. 8. 2002, přičemž Slovinsko tak učinilo pouze pro případy, kdy je samo státem vykonávajícím, zatímco Lucembursko tak učinilo dokonce v obou směrech. Specifický zvláštní režim se v implementační legislativě zavedla Česká republika (viz níže).
 Podobný systém má být zaveden mezi členskými státy Evropské unie a Norskem a Islandem, a to na základě Dohody mezi Evropskou unií a Islandskou republikou a Norským královstvím o postupu předávání mezi členskými státy Evropské unie a Islandem a Norskem z 28. 6. 2006 (v Úř. věst. publikována dne 21. 10. 2006 pod č. L 292).
 Od 1. 7. 2006 je mezi severskými státy (včetně Norska a Islandu) systém předávání na základě evropského zatýkacího rozkazu nahrazen předáváním na základě tzv. nordického zatýkacího rozkazu zavedeného novými jednotnými právními předpisy těchto států. Tento systém jde ve


text:
zjednodušení a zrychlení řízení ještě dále než evropský zatýkací rozkaz (zcela je odstraněn důvod odmítnutí předání spočívající ve státní příslušnosti osoby, o jejíž předání jde, kratší lhůty pro řízení a pro realizaci předání osoby po rozhodnutí o předání atp.) a lze předpokládat, že podobným směrem půjde i vývoj v rámci celé Evropské unie.
 Přezkum ústavnosti v dalších členských státech Evropské unieEditovat
 Implementační legislativa byla dále napadena u ústavních soudů ve Německu, v Belgii a v Polsku.
 Německý Spolkový ústavní soud (Das Bundesverfassungsgericht) zrušil 18. 7. 2005 zákon o evropském zatýkacím rozkazu (Europäisches Haftbefehlsgesetz) s odůvodnění, že rámcové rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu tímto zákonem nebylo implementováno řádně, když nereflektovalo některé možnosti odmítnutí předání vlastních státních příslušníků (např. byl-li čin spáchán na území Německa). Nová implementační legislativa pak byla přijata 29. 6. 2006 a v účinnost vstoupila 2. 8. 2006.
 Polský Ústavní tribunál (Trybunał Konstytucyjny) dne 27. 4. 2005 rozhodl, že přijetí implementační legislativy bez změny polské Ústavy, která vydávání vlastních občanů do ciziny výslovně zakazuje, bylo v rozporu s Ústavou; zároveň však poskytl polské vládě lhůtu 18 měsíců k nápravě. Vládní návrhy novely čl. 55 polské Ústavy (jde o první novelu polské Ústavy od jejího přijetí v roce 1997) a novely polského trestního řádu byly Sejmem schváleny 8. 9. 2006 a Senátem 14. 9. 2006. Tyto novely předávání polských občanů podle evropského zatýkacího rozkazu výslovně umožní; novela Ústavy však toto předávání umožní pouze za podmínky oboustranné trestnosti a za podmínky, že předáním nedojde k poručení základních lidských a občanských práv této osoby; novela trestního řádu pak předání vlastního občana podmiňuje návratem k výkonu případně uloženého trestu do Polska (tzv. holandská klauzule). Obě novely jsou retroaktivní a účinné jsou od okamžiku publikace (6. 11. 2006).
 Belgický Ústavní soud (Cour d’Arbitrage) přezkoumává ústavnost belgické implementační legislativy na základě podnětu nevládní organizace Advocaten voor de wereld z 22. 6. 2004. Rozhodnutím z 13. 7. 2005 belgický Ústavní soud předložil v souladu s čl. 35 Smlouvy o Evropské unii Evropskému soudnímu dvoru předběžnou otázku týkající se platnosti samotného rámcového rozhodnutí o evropském zatýkacím rozkazu. Dne 3. 5. 2007 Evropský soudní dvůr potvrdil platnost rámcového rozhodnutí,[1] a belgický Ústavní soud tak bude moci pokračovat v řízení.
 Na základě evropského zatýkacího rozkazu lze žádat rovněž o průvoz předávané osoby – pokud je totiž při realizaci předání zapotřebí převézt osobu územím třetího členského státu Evropské unie, je nezbytné tento třetí členský stát požádat o povolení k průvozu.
 Průvoz územím České republiky povoluje Nejvyšší soud (§ 422 trestního řádu). Povolení průvozu není zapotřebí při leteckých průvozech bez plánovaného mezipřistání. Pokud k neplánovanému přistání dojde a nebyla doručena žádost členského státu o povolení průvozu, osoba může být vzata do vazby až na 96 hodin. O vzetí do vazby rozhodne Nejvyšší soud na návrh státního zástupce Nejvyššího státního zastupitelství.
 Vybrané známé případyEditovat
 Tomáš Půta a Maroš Šulej – o jejich předání z Irska na základě evropských zatýkacích rozkazů úspěšně žádala Česká republika
 Rámcové rozhodnutí Rady Evropské unie o evropském zatýkacím rozkazu (česky)
 Internetové stránky Evropské justiční sítě – [2] (anglicky


text:
3 Tdo 665/2008
 Datum rozhodnutí: 06/04/2008
 Spisová značka: 3 Tdo 665/2008
 ECLI: ECLI:CZ:NS:2008:3.TDO.665.2008.1
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 4. června 2008 o dovolání obviněného R. K., proti rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 31. 10. 2007, sp. zn. 5 To 368/2007, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Okresního soudu v Karviné, pobočka v Havířově, pod sp. zn. 103 T 25/2007, takto:
 I. Podle § 265k odst. 1 tr. ř. se rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 31. 10. 2007, sp. zn. 5 To 368/2007, a rozsudek Okresního soudu v Karviné, pobočka v Havířově, ze dne 30. 4. 2007, sp. zn. 103 T 25/2007, zrušují.
 II. Podle § 265l odst. 1 tr. ř. se Okresnímu soudu v Karviné, pobočka v Havířově, přikazuje, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
 Rozsudkem Okresního soudu v Karviné, pobočka v Havířově, ze dne 30. 4. 2007, sp. zn. 103 T 25/2007, byl obviněný R. K. uznán vinným trestnými činy neoprávněného nakládání s osobními údaji podle § 178 odst. 2 tr. zák., zneužívání pravomoci veřejného činitele podle § 158 odst. 1 písm. a) tr. zák. a poškození a zneužití záznamu na nosiči informací podle § 257a odst. 1 písm. a) tr. zák., které po skutkové stránce spočívaly v tom, že „ve dnech 17. 3. 2006 a 31. 3. 2006 v H., okres K., na Obvodním oddělení Policie ČR H. jako příslušník Policie ČR, služebně zařazený ve funkci policejního inspektora Obvodního oddělení Policie ČR v H., v době výkonu služby, aniž k tomu měl služební důvod, učinil dotazy do centrálních evidencí Policie ČR za použití přiděleného služebního na J. N. a jeho rodinné příslušníky, P. S., M. P., R. Č. a P. S. a písemné výtisky s osobními údaji následně předal nepovolané osobě, přičemž tyto výtisky s osobními údaji byly dne 15. 6. 2006 v H. nalezeny policejním orgánem Správy S. k., SKPV O., v rámci provedené prohlídky jiných prostor ve vozidle Škoda Superb uživatele P. L. v souvislosti s jeho obviněním pro trestný čin loupeže podle ustanovení § 234 odst. 1 tr. zák. a pro pokus trestného činu vydírání podle ustanovení § 8 odst. 1 tr. zák. k § 235 odst. 1, odst. 2 písm. b), odst. 3 tr. zák., vůči J. N., přičemž jednal v úmyslu opatřit neoprávněný prospěch P. L., který se zajímal o údaje o P. N. a dalších uvedených osobách, čímž porušil ustanovení § 42k odst. 1 a § 52 odst. 1 zákona č. 283/1991 Sb., o Policii ČR, ve znění pozdějších předpisů, ustanovení § 15 odst. 1 zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, ve znění pozdějších předpisů, a článek 1 odst. 2 a článek 3 odst. 4 Závazného pokynu policejního prezidenta ze dne 9. 3. 2005, č. 28/2005, kterým se upravuje jednotný postup provozování a využívání programu „Dotazy do informačních systémů“. Za výše uvedené trestné činy byl obviněný podle § 158 odst. 1 tr. zák. za použití ustanovení § 35 odst. 1 tr. zák. odsouzen k úhrnnému trestu


text:
odnětí svobody v trvání 8 (osmi) měsíců. Podle § 58 odst. 1 tr. zák. a § 59 odst. 1 tr. zák. mu byl výkon trestu odnětí svobody podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání 1 (jednoho) roku a 6 (šesti) měsíců. Podle § 49 odst. 1 tr. zák. a § 50 odst. 1 tr. zák. mu byl uložen trest zákazu činnosti spočívající v zákazu výkonu služebního poměru u Policie ČR se zařazením na úseku operativní práce v trvání 2 let.
 O odvolání obviněného a státního zástupce Krajského státního zastupitelství v Ostravě proti předmětnému rozsudku rozhodl ve druhém stupni Krajský soud v Ostravě rozsudkem ze dne 31. 10. 2007, sp. zn. 5 To 368/2007, tak, že z podnětu odvolání státního zástupce Krajského státního zastupitelství podle § 258 odst. 1 písm. b), d) tr. ř. zrušil napadený rozsudek v celém rozsahu a za použití ustanovení § 259 odst. 3 písm. b) tr. ř. nově uznal obviněného vinným trestnými činy zneužívání pravomoci veřejného činitele podle § 158 odst. 1 písm. a) tr. zák., neoprávněného nakládání s osobními údaji podle § 178 odst. 2 tr. zák. a poškození a zneužití záznamu na nosiči informací podle § 257a odst. 1 písm. a) tr. zák., a to na částečně pozměněném skutkovém podkladě, jako soud prvního stupně, kdy změna spočívala ve vypuštění závěru o neoprávněném vyžadování údajů obviněným dne 31. 3. 2006 a k osobě P. S. Podle § 158 odst. 1 tr. zák. a § 35 odst. 1 tr. zák. odvolací soud obviněnému nově uložil úhrnný trest odnětí svobody v trvání 8 (osmi) měsíců, jehož výkon mu podle § 58 odst. 1 tr. zák. a § 59 odst. 1 tr. zák. podmíněně odložil na zkušební dobu v trvání 1 (jednoho) roku a 6 (šesti) měsíců. Podle § 49 odst. 1 tr. zák. a § 50 odst. 1 tr. zák. mu znovu uložil trest zákazu činnosti spočívající v zákazu výkonu služebního poměru u Policie ČR na dobu 2 (dvou) let. Výrokem podle § 256 tr. ř. pak odvolání obviněného R. K. zamítl. Rozsudek Krajského soudu v Ostravě nabyl právní moci dne 31. 10. 2007.
 Proti shora citovanému rozhodnutí odvolacího soudu podal obviněný dovolání, jímž napadl výrok o vině i výroky o trestech, přičemž uplatnil dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., když uvedl, že napadené rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku.
 V první části dovolacích námitek obviněný R. K. uvedl, že Krajský soud postupoval v jeho věci nezákonně. Nezákonnost postupu soudu spatřoval v tom, že předsedkyně senátu JUDr. V. Z., které byla jeho trestní věc u odvolacího soudu přidělena a tato jej také společně s jeho obhájcem k veřejnému zasedání předvolávala na dny 17. 8. 2007 a 31. 8. 2007, mu dne 31. 8. 2007 sdělila, že jeho věc bude vrácena soudu prvního stupně k došetření za účelem doplnění dokazování, avšak poté ho znovu obeslala k veřejnému zasedání na den 9. 10. 2007. Dne 9. 10. 2007 nicméně předsedal v jeho trestní věci bez bližšího vysvětlení JUDr. Č. D. a věc byla


text:
referována JUDr. P. H. V kontextu výše uvedeného dovolatel spatřuje v postupu Krajského soudu Ostravě porušení ústavního práva založeného Listinou základních práv a svobod, konkrétně čl. 38 odst. 1, z něhož vyplývá, že nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci, a v návaznosti na to tedy i porušení jeho práva na spravedlivý proces. Má zato, že změna předsedy senátu měla v jeho věci zásadní význam na postup Krajského soudu v Ostravě v odvolacím řízení.
 V další části vyslovil dovolatel nesouhlas s rozsahem dokazování provedeného před odvolacím soudem. Podle jeho názoru překročil soud druhého stupně svoji přezkumnou pravomoc, zejména, když jím provedené důkazy ani nesouvisely s popisem skutku (např. že je znovu trestně stíhán). Odvolací soud tak porušil dvojinstančnost trestního řízení a znemožnil mu tak možnost přezkumu soudem druhého stupně.
 V další části obviněný rozebral skutková zjištění, resp. důkazy provedené oběma soudy, přičemž s jejich vyhodnocením následně polemizoval. Závěrem uvedl, že skutek, jímž byl uznán vinným, byl nesprávně hmotně právně posouzen, když nebyly prokázány skutečnosti prezentované ve skutkové větě napadeného rozsudku, zejména jeho úmysl „někomu“ předat materiály, které vylustroval, a to s cílem získat mu prospěch. Nadále setrval na tom, že jeho jednání nemůže být trestným činem. Jak uvedl, mohlo by být jeho jednání eventuálně posouzeno jako jednání nedbalostní, nebo jako přestupek. Nakonec ani odůvodnění napadeného rozsudku tyto závěry nevysvětluje.
 Vzhledem k výše rekapitulované argumentaci odvolatel navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky napadený rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 31. 10. 2007, sp. zn. 5 To 368/2007, zrušil a podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Krajskému soudu v Ostravě, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
 K dovolání obviněného R. K. se v souladu s ustanovením § 265h odst. 2 tr. ř. písemně vyjádřila státní zástupkyně, činná u Nejvyššího státního zastupitelství, která poté, co parafrázovala argumenty obsažené v dovolání, vyložila obsah dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. Konstatovala, že obviněný svými námitkami obsah dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. nevystihl. Z valné části toliko polemizoval se soudy zjištěným skutkovým stavem věci a domáhal se revize skutkových zjištění. Pod zmíněný dovolací důvod nelze podřadit ani námitky ve vztahu k procesnímu postupu odvolacího soudu a ani námitku, že veřejnému zasedání předsedal jiný předseda senátu než ten, jímž byl předvolán. Námitka obviněného, že skutek měl být posouzen jako přestupek, je vázána obviněným prezentovaným jiným skutkovým stavem věci, takže ani v tomto případě nejde o námitku právní, ale skutkovou. Námitku ohledně změny předsedy senátu pak nelze podřadit ani pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. a) tr. ř., neboť tento je dán za situace, kdy ve věci rozhodl věcně nepříslušný soud nebo soud, který nebyl náležitě obsazen, ledaže místo samosoudce rozhodl senát nebo rozhodl soud vyššího stupně. V této souvislosti státní zástupkyně odkázala na usnesení Nejvyššího soudu ČR ze dne 28. 6. 2005, sp. zn. 11 Tdo 747/2005. Obviněný tento dovolací důvod sice neuplatnil, nicméně poukázal na porušení práva na zákonného soudce podle § 38 odst. 1 Listiny


text:
základních práv a svobod publikované pod č. 2/1993 Sb., čímž mělo dojít k porušení jeho práva na spravedlivý proces.
 V kontextu shora uvedeného státní zástupkyně uvedla, že ústavní imperativ, podle něhož nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci, je ochranou proti libovolnému či účelovému obsazení soudu ad hoc. Právo na zákonného soudce není vyčerpáno jen zákonným vymezením věcné, funkční a místní příslušnosti soudu, ani pouhým zákonným vymezením obsazení soudu. Součástí tohoto práva je rovněž zásada přidělování soudní agendy a určení složení senátu na základě pravidel obsažených v rozvrhu práce. Situaci, kdy senát stanovený v rozvrhu práce projedná a rozhodne věc v jiném než určeném složení, lze připustit pouze tehdy, jestliže je absence soudců určených rozvrhem práce důvodná (rozhodnutí Ústavního soudu ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 307/2003, ze dne 18. 10. 2001, sp. zn. III. ÚS 29/01), tzn. že obsazení senátu může být ad hoc upravováno v zájmu hladkého chodu justiční činnosti, zvláště pokud ke změně nedošlo v průběhu vyřizování věci. Poté změna předsedy senátu nemá na zákonnost řízení vliv.
 Nad rámec vyjádření k námitkám obviněného státní zástupkyně uvedla, že popis skutku vzhledem k použité právní kvalifikaci trestnými činy podle § 158 odst. 1 písm. a) tr. zák. a § 257a odst. 1 písm. a) tr. zák. je nepřiléhavý, neboť v něm nejsou uvedeny okolnosti, z nichž by bylo zřejmé, jaký neoprávněný prospěch obviněný poskytnutím údajů jiných osob P. L. sledoval, případně zda takový prospěch již nastal (což ale není pro dokonání uvedených trestných činů směrodatné) a zda je uvedený znak zahrnut zaviněním obviněného. Součástí skutkové podstaty uvedených trestných činů je současně pohnutka pachatele, která však není ve skutkové větě uvedena nijak jinak než deklamováním uvedeného zákonného znaku v podobě, jak jej charakterizuje zákon. Okolnosti významné z naznačeného hlediska nejsou uvedeny ani v odůvodnění soudních rozhodnutí. Samotné předání údajů jiných osob nepovolané osobě bez dalšího není trestné, neboť lze jen stěží předpokládat, že již samotné zprostředkování údajů o jiném by bylo tímto samotným neoprávněným prospěchem jiné osoby ve smyslu trestního zákona. Úmysl opatřit sobě nebo jinému neoprávněný prospěch zahrnuje každé neoprávněné zvýhodnění materiální nebo imateriální, na které by pachatel nebo jiná osoba neměla právo. Je tedy zřejmé, že onen úmysl získat sobě nebo jinému neoprávněný prospěch je tím momentem, od něhož se odvíjí vůle pachatele trestný čin spáchat. V daném případě by pachatel musel provést neoprávněně zjištění o jiných osobách, k němuž nebyl příslušný, s vidinou nějakého prospěchu pro sebe, což v dané věci prokázáno nebylo, nebo by musel vědět, že osoba, které uvedené informace poskytne, tyto využije ve svůj prospěch, na který by jinak nárok neměla. Přesto, že je ve skutkové větě uvedeno, že P. L., kterému obviněný neoprávněně získané údaje o jiném předal, se dopustil trestné činnosti právě vůči osobám, o kterých uvedené informace získal, nevyplývá z ní však, jakou souvislost má uvedená skutečnost s poskytnutím uvedených údajů.
 Protože však obviněný tyto hmotně právní vady nenamítal a své dovolání založil na polemice se zjištěným skutkovým stavem věci a na námitkách procesních, státní zástupkyně navrhla, aby


text:
Nejvyšší soud podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. jeho dovolání odmítl a aby toto rozhodnutí učinil v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. v neveřejném zasedání.
 Obviněný R. K. je podle § 265d odst. 1 písm. b) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání pro nesprávnost výroku rozhodnutí soudu, který se ho bezprostředně dotýká. Dovolání bylo podáno v zákonné dvouměsíční lhůtě (§ 265e odst. 1 tr. ř.), prostřednictvím obhájce (§ 265d odst. 2 věta první tr. ř. ) a současně splňuje formální a obsahové náležitosti předpokládané v ustanovení § 265f odst. 1 tr. ř.
 Nejvyšší České republiky jako soud dovolací (§ 265c tr. ř.) dále zkoumal, zda v předmětné věci jsou splněny podmínky přípustnosti dovolání podle § 265a tr. ř. Shledal, že dovolání je přípustné podle § 265a odst. 2 písm. a) tr. ř., neboť napadá rozhodnutí soudu druhého stupně, kterým bylo pravomocně rozhodnuto ve věci samé. Směřuje tedy proti rozhodnutí, kterým byl obviněný na základě řádného opravného prostředku uznán vinným a byl mu uložen trest.
 Protože dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., bylo dále zapotřebí posoudit otázku, zda konkrétní důvody, o které obviněný dovolání opírá, lze podřadit pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., na který je v dovolání odkazováno. Toto zjištění je základní podmínkou přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem (§ 265i odst. 3 tr. ř.).
 Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. je dán v případech, kdy rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení. Uvedenou formulací zákon vyjadřuje, že dovolání je určeno k nápravě právních vad rozhodnutí ve věci samé, pokud tyto vady spočívají v právním posouzení skutku nebo jiných skutečností podle norem hmotného práva, nikoliv z hlediska procesních předpisů. To znamená, že s poukazem na uvedený dovolací důvod není možné se domáhat přezkoumání skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno. Skutkový stav je při rozhodování o dovolání hodnocen pouze z toho hlediska, zda skutek nebo jiná okolnost skutkové povahy byly správně právně posouzeny, tj. zda jsou právně kvalifikovány v souladu s příslušnými ustanoveními hmotného práva. Na podkladě tohoto dovolacího důvodu nelze proto hodnotit správnost a úplnost skutkového stavu ve smyslu § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. Dovolací soud musí při posuzování věci vycházet ze skutkového stavu tak, jak byl zjištěn v průběhu trestního řízení a jak je především vyjádřen ve výroku odsuzujícího rozsudku, a je povinen zkoumat, zda je právní posouzení skutku v souladu s vyjádřením způsobu jednání v příslušné skutkové podstatě trestného činu s ohledem na zjištěný skutkový stav věci. Východiskem pro existenci dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. proto bude jednak popis skutku obsažený v příslušném výroku napadeného rozhodnutí ve věci samé, popřípadě i další okolnosti relevantní z hlediska norem hmotného práva.
 V souvislosti s výkladem shora uvedeného dovolacího důvodu lze mít zato, že uplatněnému dovolacímu důvodu neodpovídají námitky dovolatele, v jejichž rámci sám hodnotí výsledky provedeného


text:
dokazování a ve spojení s tím činí i vlastní skutkové a právní závěry a v této souvislosti poté také zpochybňuje procesní postup odvolacího soudu co do rozsahu dalšího provádění důkazů. Převážná část dovolacích námitek je založena na revizi soudem zjištěného skutkového stavu věci, k němuž soud dospěl postupem podle § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř.
 Pod obviněným deklarovaný dovolací důvod nebylo možno podřadit rovněž námitku obviněného, že v řízení před odvolacím soudem bylo porušeno jeho právo na spravedlivý proces, neboť byl odňat svému zákonnému soudci, čímž došlo k porušení článku 38 Listiny základních práv a svobod. Uvedené pochybení odvolacího soudu spatřuje obviněný v tom, že k veřejnému zasedání byl třikrát předvoláván předsedkyní senátu 5 To Krajského soudu v Ostravě JUDr. V. Z., nicméně dne 9. 10. 2007 přesto, že byl předvolán k veřejnému zasedání právě touto soudkyní, bez bližšího vysvětlení předsedal jeho trestní věci jako předseda senátu JUDr. Č. D. a zprávu o stavu věci podávala JUDr. P. H. Nejvyšší soud se přesto touto skutečností zabýval, a to zejména v kontextu toho, zda změnou v obsazení senátu nemohlo dojít k porušení práva obviněného na zákonného soudce a tím i porušení jeho práva na spravedlivý proces.
 V tomto směru si Nejvyšší soud postupem podle § 265o odst. 2 tr. ř. vyžádal stanovisko Krajského soudu v Ostravě. Ze sdělení a z přiloženého rozvrhu práce na rok 2007 pro inkriminované období vyplynulo, že do senátu 5 To byli zařazeni soudci JUDr. V. Z., JUDr. Č. D. (oba jako předsedové senátu) a soudci JUDr. P. H., JUDr. M. B. a Mgr. M. V. Vzhledem k tomu, že ze zdravotních důvodů nebyl u JUDr. V. Z. předpoklad k tomu, že bude moci být věc u odvolacího soudu dne 9. 10. 2007 rozhodnuta, byla věc přidělena podle rozvrhu práce soudkyni JUDr. P. H. Dalšími členy senátu byli JUDr. Č. D. jako předseda senátu a JUDr M. B., neboť i původní soudce JUDr. I. G. již v kritické době nebyl do senátu 5 To zařazen. Je tedy možno uzavřít, že dne 9. 10. 2007 a dne 11. 10. 2007 byla trestní věc obviněného R. K. projednána v náležitém obsazení senátu ve smyslu ustanovení § 31 zákona o soudech a soudcích. Změna senátu tak nebyla nijak účelová, neboť jejím cílem bylo zachování hladkého chodu projednání a rozhodnutí věci vzhledem ke zdravotnímu stavu soudkyně JUDr. V. Z.
 Postup odvolacího soudu poté ani nebyl v rozporu s rozhodnutími Ústavního soudu ČR ze dne 27. 5. 2004, sp. zn. IV. ÚS 307/03, a ze dne 18. 10. 2001, sp. zn. III. ÚS 29/2001. Z těchto rozhodnutí vyplývá, že ústavní imperativ, dle něhož nikdo nesmí být odňat svému zákonnému soudci, je především ochranou proti libovolnému či účelovému obsazení jednajícího soudu ad hoc. Právo na zákonného soudce není vyčerpáno jen zákonným vymezením věcné, funkční a místní příslušnosti soudu ani pouhým zákonným vymezením obsazení soudu. Součástí tohoto práva je rovněž zásada přidělování soudní agendy a určení složení senátů na základě pravidel obsažených v rozvrhu práce. Pokud tedy senát stanovený rozvrhem práce projedná


text:
a rozhodne věc v jiném než určeném složení, může se tak stát pouze tehdy, jestliže absence soudců určených rozvrhem práce je důvodná. Tak tomu bylo i v případě projednání odvolání obviněného R. K.
 Naproti tomu však považoval Nejvyšší soud za právně relevantní námitky dovolatele v části, kde je poukazováno na nesprávné hmotně právní posouzení jeho jednání a tedy na to, že svým jednáním, tak jak je popsáno ve skutkové větě napadeného rozsudku, nemohl naplnit znaky skutkové podstaty trestných činů, jimiž byl uznán vinným, neboť skutečnostem tam popsaným neodpovídají provedené důkazy, zejména když nebyla prokázána subjektivní stránka daných trestných činů, tj. jeho úmysl někomu předat „lustráty“ s cílem získat tomuto prospěch. V této souvislosti připouští obviněný toliko nedbalostní jednání, které vedlo k odcizení těchto materiálů, což by mohlo být posouzeno toliko jako přestupek.
 Protože Nejvyšší soud neshledal žádný z důvodů pro odmítnutí dovolání, přezkoumal podle § 265i odst. 3 tr. ř. zákonnost a odůvodněnost výroku rozhodnutí, proti němuž bylo dovolání podáno, a to v rozsahu a z důvodů, jež byly v dovolání relevantně uvedeny, jakož i řízení napadené části rozhodnutí předcházející, a dospěl k následujícímu závěru.
 Trestné činy, jimiž byl obviněný uznán vinným, jsou trestnými činy úmyslnými, kdy k naplnění znaků shora uvedených skutkových podstat je nezbytné, aby úmysl pachatele zahrnoval všechny znaky jeho objektivní stránky. To znamená, že prokázaná příčinná souvislost mezi jednáním pachatele a vzniklým následkem musí být pokryta zaviněním, a to přinejmenším formou úmyslu nepřímého podle § 4 písm. b) tr. zák. Pokud jde o jednotlivé skutkové podstaty, je třeba uvést následující.
 Trestného činu poškození a zneužití záznamu na nosiči informací podle § 257a odst. 1 tr. zák. se dopustí pachatel tím, že získá přístup k nosiči informací a v úmyslu způsobit jinému škodu nebo získat sobě nebo jinému neoprávněný prospěch takových informací neoprávněně užije.
 Z citovaného ustanovení vyplývá, že jedním ze znaků tohoto trestného činu je zvláštní úmysl pachatele, který musí být navíc provázen zištnou pohnutkou a musí směřovat k tomu, aby jinému byla způsobena škoda nebo jiná újma, nebo k tomu, aby pachatel získal pro sebe nebo pro jiného neoprávněný prospěch. Subjektivní stránka tohoto trestného činu tedy nespočívá jen v tom, že úmyslným zaviněním pachatele je zahrnuto získání přístupu k nosiči informací a neoprávněné užití takových informací. Subjektivní stránka tohoto trestného činu je širší, protože do ní spadá také to, že pachatel jedná s úmyslem způsobit jinému škodu nebo jinou újmu nebo získat sobě nebo jinému neoprávněný prospěch. Objektivně však takový následek nemusí nastat. Jiným neoprávněným prospěchem se rozumí jakákoliv materiální i nemajetková výhoda pachatele nebo jiné osoby, na kterou nemají právo, a získávají ji zpravidla na úkor jiného. Jinou újmou se poté rozumí různé nehmotné a penězi těžko ocenitelné ztráty způsobené v důsledku zneužití informací. Způsobení škody jinému poté představuje způsobení majetkové újmy, za kterou lze považovat zmenšení hodnoty věci vyjádřitelné v penězích nebo ušlý zisk, který může být daleko závažnějším škodlivým následkem. Z uvedeného vyplývá, že trestným činem je takové jednání, které je neseno shora uvedeným úmyslem, jehož prokázání jej odlišuje od jednání beztrestného,


text:
resp. jej odlišuje od jednání podléhajícího jinému druhu odpovědnosti, např. disciplinární. Z tohoto logicky plyne, že zákonodárce předpokládal, že jednání popsané ve variantách uvedených v ustanovení § 257a odst. 1 písm. a) – c) tr. zák. nemusí být vždy nutně uskutečněno s úmyslem specifikovaným v tomto ustanovení. Pokud jde tedy o subjektivní stránku, tato musí být odvoditelná na základě konkrétně zjištěných a ve skutkové větě výroku rozsudku uvedených skutečností naplňujících znak úmyslně způsobit jinému škodu nebo jinou újmu nebo získat sobě nebo jinému neoprávněný prospěch.
 Trestného činu zneužití pravomoci veřejného činitele podle § 158 odst. 1 písm. a) tr. zák. se dopustí pachatel tím, že jako veřejný činitel, v úmyslu způsobit jinému škodu nebo opatřit sobě nebo jinému neoprávněný prospěch, vykonává pravomoc způsobem odporujícím zákonu.
 K naplnění znaků této skutkové podstaty je zapotřebí, aby se činu dopustil speciální subjekt, tj. veřejný činitel. Nicméně i v případě této skutkové podstaty trestného činu, tak jako v případě trestného činu podle § 257a odst. 1 písm. a) tr. zák., musí být prokázáno, že pachatel, tj. veřejný činitel, vykonává svou pravomoc způsobem odporujícím zákonu, tzn. že porušuje nebo obchází konkrétní zákon nebo právní normu vydanou na podkladě zákona a činí takto úmyslně s cílem způsobit jinému škodu, tj. materiální nebo imateriální (např. na právech), nebo získat sobě či jinému neoprávněný prospěch, což zahrnuje neoprávněné zvýhodnění materiální či imateriální, na které by pachatel nebo jiná osoba neměla právo.
 Trestného činu neoprávněného nakládání s osobními údaji podle § 178 odst. 2 tr. zák. se dopustí pachatel tím, že osobní údaje o jiném získané v souvislosti s výkonem svého povolání, zaměstnání, nebo funkce, sdělí nebo zpřístupní, a tím poruší právním předpisem stanovenou povinnost mlčenlivosti. K trestnosti pachatele je zapotřebí zjištění, že jednáním popsaným shora porušil právním předpisem stanovenou povinnost mlčenlivosti.
 Jsou-li výše uvedené zásady aplikovány na nyní posuzovaný případ, je zřejmé, že skutková zjištění, z nichž soudy obou stupňů vycházely a která jsou popsaná ve skutkové větě rozsudků soudů obou stupňů, prozatím nedovolují učinit závěr o tom, že obviněný spáchal trestné činy, jimiž byl uznán vinným.
 Z právní věty výroku o vině jak rozsudku soudu prvního stupně, tak rozsudku soudu odvolacího je zřejmé, že soudy považovaly za naplněné znaky trestných činů podle § 257a odst. 1 tr. zák., § 158 odst. 1 písm. a) tr. zák. a § 178 odst. 2 tr. zák. v tom, že obviněný jako příslušník policie, aniž k tomu měl služební důvod, učinil dotazy do centrální evidence policie na osoby ve výroku specifikované, tyto údaje měl předat další nepovolané neztotožněné osobě, následně se měly výtisky s těmito osobními údaji nalézt v autě, které užíval P. L. a takto měl porušit předpisy citované ve skutkové větě a porušit tak stanovenou povinnost mlčenlivosti, tj. měl vykonávat pravomoc způsobem odporujícím zákonu, a toto vše měl činit v úmyslu opatřit neoprávněný prospěch P. L., který se o jmenované osoby zajímal a je také trestně stíhán pro zvlášť závažné úmyslné trestné činy právě ve vztahu k osobě J. N., tj. jedné z lustrovaných osob.
 Předně je třeba uvést,


text:
že popis skutku nemá oporu v provedených důkazech a poté také neobsahuje skutkové okolnosti, z nichž by bylo možno dovodit naplnění zákonných znaků zejména u trestného činu podle § 257a odst. 1 tr. zák., od něhož se poté odvíjí i trestnost jednání obviněného ve vztahu k trestným činům podle § 158 odst. 1 písm. a) tr. zák. a podle § 178 odst. 2 tr. zák. Zákonným znakům „v úmyslu opatřit jinému neoprávněný prospěch takových informací neoprávněně užil“ (§ 257a odst. 1 písm. a/ tr. zák. ) a „v úmyslu opatřit jinému neoprávněný prospěch“ ( § 158 odst. 1 písm. a) tr. zák.), tak jak vyplývají z právních vět uvedených v rozsudcích obou soudů, nekorespondují skutková zjištění, která by tyto zákonné znaky naplňovala. Ani z odůvodnění rozsudků soudů obou stupňů poté není patrno, v kontextu shora uvedených zákonných znaků těchto trestných činů, co obviněný svým jednáním sledoval, jakou pohnutkou byl veden a čeho chtěl tímto jednáním popsaným ve skutkové větě dosáhnout. Je sice pravdou, že svědek P. L. je trestně stíhán vůči osobám, které byly obviněným lustrovány, nicméně nebylo zjištěno, jaká byla souvislost mezi jednáním obviněného, který lustrace uvedených osob provedl, a následným jednáním P. L., který je trestně stíhán za jednání směřující vůči jedné z lustrovaných osob. To, že obviněný provedl lustrace osob (což nepopírá), bylo bez důvodných pochybností zjištěno. Nicméně, byť by i takto postupoval neoprávněně, tzn. že k lustraci uvedených osob neměl služební důvod, a porušil by tak právní předpisy citované ve výrocích rozsudků, a tyto materiály by předal další neoprávněné osobě, v kontextu shora uvedeného výkladu to ještě neznamená, že jeho jednání směřovalo k neoprávněnému prospěchu jiné osoby ve smyslu trestního zákona (pokud toto nebylo doloženo důkazy) a že by se z takového jednání mohlo a priori dovodit to, že takto postupoval v úmyslu opatřit sobě nebo jinému neoprávněný majetkový prospěch či v úmyslu způsobit jinému škodu nebo jinou újmu.
 Soud prvního stupně neoprávněnost jednání obviněného jako veřejného činitele a z toho dovozující předání materiálů lustrovaných osob a úmysl obviněného opatřit neoprávněný prospěch sv. L., dovodil z toho, že obviněný poté, co provedl lustraci konkrétních osob, sepsal L. oznámení jako soukromá osoba a také z toho, že postupoval v celé věci zcela nestandardně, neboť se v dané věci nejednalo o jeho pracovní náplň, ale o soukromou pomoc svému informátorovi, jímž L. byl, tedy že se jednalo o soukromou aktivitu obviněného (č. l. 6, 7). Odvolací soud pak jednání obviněného, jako veřejného činitele, který měl vykonávat svoji pravomoc způsobem odporujícím zákonu a tedy následně i neoprávněnost jeho počínání spočívající v úmyslném předání materiálů na lustrované osoby další osobě s úmyslem získat jinému, tj. L. neoprávněný prospěch, dovozoval z důkazů provedených soudem prvního stupně a také mimo jiné i z výpovědi svědka J., kterého vyslechl v rámci veřejného zasedání, byť toto svědectví má návaznost na další trestní stíhání obviněného, které dosud není pravomocně skončeno (č. l. 7).
 V této souvislosti je třeba uvést, že bez důvodných pochybností bylo prokázáno toliko to, že obviněný jako veřejný činitel (příslušník Policie ČR),


text:
provedl lustrace osob uvedených ve výroku rozsudku, že tyto lustrace byly nalezeny v autě svědka L. v rámci prohlídky vozidla, které užíval, a také to, že svědek L. je nepravomocně odsouzen pro zvlášť závažný úmyslný trestný čin vůči osobě J. N., tedy jedné z lustrovaných osob. Nicméně nebylo provedenými důkazy bez důvodných pochybností prokázáno, že by obviněný dne 17. 3. 2006 jednal bez služebního důvodu (viz výpovědi svědků uvedených na str. 6 odůvodnění rozsudku odvolacího soudu). Rovněž nebylo bez pochybností prokázáno, že by materiály, které získal lustrací dne 17. 3. 2006, obviněný úmyslně předal nepovolané osobě, zejména když ve výroku rozsudku není tato osoba specifikována a je zde uvedeno toliko „předal nepovolané osobě“, když obviněný toto popírá a jeho verze je podpořena výpovědí svědka L., přičemž nikdo další u jejich jednání nebyl a žádné další relevantní důkazy v tomto směru provedeny nebyly. Ze skutkových zjištění poté také nebylo možno dovodit, že by obviněný jako veřejný činitel lustroval uvedené osoby v úmyslu získat jinému, tj. L. neoprávněný prospěch. Neoprávněnost postupu obviněného při lustrování osob neumožňovalo ani vyhodnocení výpovědí svědků G., F., S., K. a K., tj. kolegů obviněného. Závěr odvolacího soudu uvedený v odůvodnění rozsudku na str. 7, který ze svědectví výše uvedených osob dovodil, že byť potvrzují obhajobu obviněného v tom, že s nimi „nějakou hospodářskou činnost konzultoval“, ještě to nevylučuje, že obviněný při zjišťování předmětných dat vystupoval jako soukromá osoba a že takto zneužil postavení příslušníka Policie ČR, rovněž nelze bez výhrad přijmout. Bez nějakých dalších důkazů se jednalo o hodnocení skutkových zjištění v rozporu se zásadou „in dubio pro reo“. Takový závěr nebylo možno učinit ani na základě doplněného dokazování před odvolacím soudem, tj. výslechy svědků J. a K., neboť ti vypovídali toliko o tom, že byli svědkem L. nebo jistým M. informováni o tom, že lustrace na další osobu, k níž potřeboval získat údaje svědek J. v jiném časovém údobí, tj. na jistého J. mu měl podle sdělení, buď svědka L. nebo jistého M., zajistit obviněný, že tyto materiály viděli a údaje z nich si svědek J. i opsal. Není pochybností o tom, že lustraci na svědka J. dne 2. 8. 2006 provedl rovněž obviněný. Nicméně ani toto zjištění vztahující se mimo jiné ke zcela jiné věci, v níž teprve probíhá proti obviněnému trestní stíhání (zásada presumpce neviny) žádným způsobem nedeklaruje úmysl obviněného v projednávané věci v rozsahu, jak bylo podrobně rozvedeno shora. Na základě provedených důkazů nebyla prozatím zjištěna příčinná souvislost mezi jednáním obviněného jako veřejného činitele, ať již oprávněným či neoprávněným, jak bylo uvedeno výše, a následkem, tj. trestním stíháním svědka L. vůči osobě, která měla být obviněným jako veřejným činitelem lustrována, a že by tato byla pokryta zaviněním obviněného formou úmyslu podle § 4 tr. zák., tj. způsobit jinému škodu či jinou újmu nebo sobě nebo jinému získat neoprávněný prospěch. Lze uzavřít, že skutková zjištění soudů v jejich dosavadní podobě, jak jsou vyjádřená v popisu skutku, pro závěr o vině obviněného v rozsahu, jak byl uznán vinným, nesvědčí.
 Vzhledem ke skutečnostem podrobně rozvedeným shora


text:
shledal Nejvyšší soud dovolání obviněného R. K. v jeho relevantně uplatněné části důvodným, neboť rozsudek soudu prvního stupně i rozsudek soudu druhého stupně jsou ve smyslu použitého dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. založeny na nesprávném právním posouzení skutku.
 Nejvyšší soud proto postupoval podle § 265k odst. 1 tr. ř. tak, že napadený rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 31. 10. 2007, sp. zn. 5 To 368/2007, a rozsudek Okresního soudu v Karviné, pobočka v Havířově, ze dne 30. 4. 2007, sp. zn. 103 T 25/2007, zrušil, neboť vzhledem ke zjištěným vadám týkajícím se dovolatelovy viny nemohou tato rozhodnutí obstát. Nejvyšší soud poté podle § 265k odst. 2 tr. ř. zrušil také všechna další rozhodnutí na zrušená rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Podle § 265l odst. 1 tr. ř. Okresnímu soudu v Karviné, pobočka Havířov poté přikázal, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl, byť pochybení namítaná obviněným i v rámci podaného odvolání nebyla odvolacím soudem v rámci přezkumného řízení napravena, a to zejména proto, aby v případě dalšího rozhodnutí soudu nebyla obviněnému odňata možnost uplatnění řádného opravného prostředku a tedy přezkoumání věci soudem druhého stupně. Za podmínek ustanovení § 265r odst. 1 písm. b) tr. ř. takto Nejvyšší soud učinil v neveřejném zasedání, neboť je zřejmé, že vady nelze odstranit ve veřejném zasedání.
 Věc obviněného R. K. se tak vrací do stádia řízení před soudem prvního stupně. V tomto novém řízení se bude muset soud v intencích právního názoru Nejvyššího soudu podrobně rozvedeného výše věcí znovu zabývat, a to zejména v tom směru, zda obviněný jako veřejný činitel vázán právními předpisy k povinnosti mlčenlivosti lustroval osoby uvedené ve výroku obžaloby oprávněně či nikoliv, zda získané údaje předal úmyslně neoprávněné osobě a které, a i v případě, že dovodí, že bylo jeho jednání neoprávněné, zda lze na základě konkrétních skutkových zjištění dovodit úmysl obviněného způsobit jinému škodu či jinou újmu, nebo opatřit sobě, či jinému neoprávněný prospěch. Úvahy v tomto směru bude muset soud založit na příslušných skutkových zjištěních (tato jsou prozatím nedostatečná) a bude muset znovu posoudit, lze-li u obviněného dovodit úmysl, jenž by v základních rysech zahrnoval skutečnosti odpovídající znakům objektivní stránky výše uvedených trestných činů. Pokud bude zapotřebí dokazování doplnit, soud tak učiní i k návrhu stran.
 Právním názorem Nejvyššího soudu je ve smyslu ustanovení § 265s odst. 1 tr. ř. soud vázán.


text:
11 Tdo 469/2009
 Nejvyšší soud České republiky projednal v neveřejném zasedání konaném dne 21. května 2009 dovolání podaná obviněnými H. S. a A. S. proti usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem, pobočka v Liberci, ze dne 4. 11. 2008, sp. zn. 55 To 505/2008, jako soudu odvolacího, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Liberci pod sp. zn. 5 T 242/2004, a rozhodl t a k t o :
 Podle § 265k odst. 1, 2 tr. ř. s e z r u š u j e usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem, pobočky v Liberci, ze dne 4. 11. 2008, sp. zn. 55 To 505/2008.
 Podle § 265l odst. 1 tr. ř. s e Krajskému soudu v Ústí nad Labem, pobočce v Liberci, p ř i k a z u j e , aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
 Rozsudkem Okresního soudu v Liberci ze dne 10. 6. 2008, sp. zn. 5 T 242/2004, byli H. a A. S. uznáni vinnými trestným činem neoprávněného zásahu do práva k domu, bytu nebo k nebytovému prostoru podle § 249a odst. 1 tr. zák., za který byli podle tohoto ustanovení shodně odsouzeni k trestu odnětí svobody v trvání šesti měsíců. Výkon trestu byl oběma obviněným podle § 58 odst. 1 a § 59 odst. 1 tr. zák. podmíněně odložen na zkušební dobu v trvání dvou let.
 Podle skutkových zjištění Okresního soudu v Liberci se obvinění shora uvedené trestné činnosti dopustili tím, že v H., okres L., v době od 1. 8. 2000 do 18. 8. 2004 neoprávněně společně užívali byt v prvním patře domu č. ..., ačkoli jim bylo rozsudkem Okresního soudu v Liberci ze dne 1. 12. 1999, č. j. 12 C 455/99-11, uloženo vyklidit byt do 15-ti dnů po zajištění přístřeší, když rozsudek nabyl právní moci 27. 3. 2000 a přístřeší jim bylo nabídnuto dopisem ze dne 11. 7. 2000, přičemž po celou dobu neplatili řádně za služby poskytované v souvislosti s užíváním bytu ani za užívání bytu ke škodě O. s. b. d., K. ul., L.
 Proti citovanému rozsudku podali obvinění H. S. a A. S. odvolání, na jejichž podkladě rozhodl Krajský soud v Ústí nad Labem, pobočka v Liberci, jako soud odvolací, usnesením ze dne 4. 11. 2008, sp. zn. 55 To 505/2008 tak, že odvolání podle § 253 odst. 3 tr. ř. odmítl. Toto usnesení odvolacího soudu bylo doručeno mimo jiné obviněnému H. S. dne 11. 2. 2009, obviněné A. S. dne 7. 1. 2009, jejich obhájkyni JUDr. J. K. dne 7. 1. 2009 a Okresnímu státnímu zastupitelství v Liberci dne 31. 12. 2008.
 Proti citovanému usnesení odvolacího soudu podali obvinění prostřednictvím své obhájkyně JUDr. J. K. dovolání ve formě jednoho společného podání, které bylo doručeno Okresnímu soudu v Liberci dne 6. 3. 2009.
 Obvinění dovoláním napadli odmítavý výrok citovaného usnesení odvolacího soudu. Odkaz na zákonný dovolací důvod v jejich podání chybí. Napadají přitom postup odvolacího soudu, který jejich odvolání podle § 253 odst. 3 tr. ř. odmítl. Obvinění podali odvolání, k


text:
jehož odůvodnění jim byla rozhodnutím Okresního soudu v Liberci ze dne 6. 10. 2008 ustanovena obhájkyně JUDr. J. K. Rozhodnutí bylo obhájkyni doručeno dne 13. 10. 2008. Téhož dne se právní zástupkyně pokoušela písemně kontaktovat obviněné na jí známých adresách, ti se však zdržovali na jiné adrese, kterou neměla možnost získat. Ještě dne 13. 10. 2008 proto zaslala Okresnímu soudu v Liberci elektronickou cestou s elektronickým podpisem žádost o prodloužení pětidenní lhůty k odůvodnění odvolání, neboť vzhledem k její další pracovní zaneprázdněnosti, nemožnosti kontaktu s obviněnými a obsáhlosti spisu nemohla odvolání řádně odůvodnit.
 Podkladem pro zahájení trestního stíhání bylo pravomocné rozhodnutí v občanskoprávním sporu mezi O. s. b. d. L. a manželi S., podle něhož byli obvinění povinni vyklidit byt č. 3 v 1. podlaží domu v H. V této věci bylo podáno dovolání k Nejvyššímu soudu, o němž nebylo dosud rozhodnuto. Za situace, kdy nelze předjímat rozhodnutí Nejvyššího soudu v občanskoprávním řízení, které může popřít odsuzující rozsudek, bylo rozhodování odvolacího soudu překvapivě rychlé a formalistické. Obvinění nakonec poukázali na rozhodnutí Ústavního soudu ze dne 3. 8. 2005, sp. zn. IV. ÚS 276/04, které se týká otázky opožděného odůvodnění odvolání právním zástupcem o deset dnů. Odvolací soud upřednostnil rychlost vyřízení věci na úkor účelu odvolání v trestním řízení.
 Závěrem obvinění navrhli, aby Nejvyšší soud České republiky zrušil napadené usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem, pobočka v Liberci.
 K dovolání obviněných se vyjádřila nejvyšší státní zástupkyně prostřednictvím státního zástupce činného u Nejvyššího státního zastupitelství. Ten po shrnutí předchozího řízení a obsahu obviněnými podaného dovolání uvedl, že dovolání trpí zásadním nedostatkem, který je diskvalifikuje. Chybí zde odkaz na zákonný dovolací důvod podle - § 265b tr. ř., který patří mezi esenciální náležitosti dovolání. Další takovou esenciální náležitostí je konkrétní návrh rozhodnutí dovolacího soudu. Návrh zahrnutý v předmětném dovolání je však neúplný, neboť obsahuje pouze návrh na zrušení napadeného rozhodnutí, nikoli však již specifikaci dalšího postupu podle § 265l tr. ř., případně § 265m tr. ř. Z dostupného spisového materiálu přitom není zřejmé, zda soud prvního stupně postupoval podle § 265h odst. 1 tr. ř. a s jakým výsledkem.
 S ohledem na to navrhl státní zástupce, aby, pokud nedojde k odstranění nedostatků v náležitostech podání, Nejvyšší soud České republiky obviněnými podaná dovolání odmítl podle § 265i odst. 1 písm. d) tr. ř., neboť nesplňují náležitosti obsahu dovolání, a toto rozhodnutí učinil v souladu s § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. v neveřejném zasedání.
 (§ 265c tr. ř.) nejprve zkoumal, zda jsou v této trestní věci dovolání přípustná, zda byla podána v zákonné lhůtě a oprávněnými osobami. Shledal přitom, že dovolání obviněných přípustná jsou [§ 265a odst. 1, 2 písm. a), h) tr. ř.], že byla podána v zákonné lhůtě, jakož i na místě, kde je lze učinit (§ 265e odst. 1 tr. ř.), a že byla podána oprávněnými osobami [§ 265d odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. ř.].
 Vzhledem k tomu, že lze dovolání podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř. a dovolatelé konkrétní odkaz