text:
Rozhodnutí: S575/2014/VZ-17828/2014/543/JNe
 FN Plzeň – rekonstrukce Anesteziologicko-resuscitační kliniky FN Plzeň
 dokument ke stažení 257 KB
 Č. j.:ÚOHS-S575/2014/VZ-17828/2014/543/JNe
 Úřad pro ochranu hospodářské soutěže podle § 112 zákona č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách, ve znění pozdějších předpisů, ve správním řízení zahájeném dne 15. 7. 2014 na návrh ze dne 14. 7. 2014, jehož účastníky jsou:
 zadavatel - Fakultní nemocnice Plzeň, IČO 00669806, se sídlem tř.Dr.E. Beneše 13, 305 99 Plzeň,
 navrhovatel – ARSTAV s.r.o., IČO 26030152, se sídlem Radouňka 190, 377 01 Jindřichův Hradec,
 vybraný uchazeč – HOCHTIEF CZ a.s., IČO 46678468, se sídlem Plzeňská 16/3217, 150 00 Praha 5,
 ve věci přezkoumání úkonů zadavatele učiněných ve veřejné zakázce „FN Plzeň – rekonstrukce Anesteziologicko-resuscitační kliniky FN Plzeň“ zadávané v otevřeném řízení, jehož oznámení bylo odesláno k uveřejnění dne 22. 4. 2014 a uveřejněno ve Věstníku veřejných zakázek dne 23. 4. 2014, ve znění opravy ze dne 13. 5. 2014 pod ev. č. 482801,
 Správní řízení se podle § 117a písm. b) zákona č. 137/2006 Sb., o veřejných zakázkách, ve znění pozdějších předpisů, zastavuje, neboť s podáním návrhu nebyla složena kauce ve výši podle § 115 odst. 1 citovaného zákona a navrhovatel – ARSTAV s.r.o., IČO 26030152, se sídlem Radouňka 190, 377 01 Jindřichův Hradec – kauci nesložil ani v dodatečné lhůtě stanovené Úřadem pro ochranu hospodářské soutěže.
 1. Zadavatel – Fakultní nemocnice Plzeň, IČO 00669806, se sídlem tř.Dr.E. Beneše 13, 305 99 Plzeň (dále jen „zadavatel“) - odeslal dne 22. 4. 2014 oznámení o zahájení otevřeného zadávacího řízení „FN Plzeň – rekonstrukce Anesteziologicko-resuscitační kliniky FN Plzeň“ (dále jen „veřejná zakázka“) do Věstníku veřejných zakázek, které v něm bylo uveřejněno dne 23. 4. 2014, ve znění opravy ze dne 13. 5. 2014, pod ev. č. 482801.
 2. Podle bodu II.1.2 Oznámení o zakázce jsou předmětem veřejné zakázky stavební práce.
 3. Podle bodu IV.2.1 Oznámení o zakázce zvolil zadavatel jako základní hodnotící kritérium nejnižší nabídkovou cenu.
 4. Ve lhůtě pro podání nabídek obdržel zadavatel 4 nabídky.
 5. Dne 9. 6. 2014 zadavatel rozhodl o výběru nejvhodnější nabídky uchazeče – HOCHTIEF CZ a.s., IČO 46678468, se sídlem Plzeňská 16/3217, 150 00 Praha 5 (dále jen „vybraný uchazeč“) - a rovněž téhož dne svým rozhodnutím vyloučil ze zadávacího řízení uchazeče - ARSTAV s.r.o., IČO 26030152, se sídlem Radouňka 190, 377 01 Jindřichův Hradec (dále jen „navrhovatel“) - pro nesplnění zadávacích podmínek stanovených zadavatelem a z důvodu mimořádně nízké nabídkové ceny. Proti rozhodnutí zadavatele o vyloučení ze zadávacího řízení a proti rozhodnutí zadavatele o výběru nejvhodnější nabídky podal navrhovatel námitky ze dne 24. 6. 2014, které zadavatel obdržel dne 25. 6. 2014. Zadavatel rozhodnutím o námitkách ze dne 3. 7. 2014 námitkám nevyhověl. Rozhodnutí o námitkách bylo navrhovateli doručeno dne 7. 7. 2014.
 6. Vzhledem k tomu, že navrhovatel nepovažoval rozhodnutí zadavatele o námitkách za učiněné v souladu se zákonem, podal dne 15. 7. 2014 návrh na zahájení řízení o přezkoumání úkonů zadavatele k Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže (dále jen „Úřad“). Zadavatel obdržel stejnopis návrhu taktéž dne 15. 7. 2014.
 8. Zahájení správního řízení oznámil


text:
Úřad účastníkům řízení přípisem č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15462/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014.
 9. Jelikož návrh neobsahoval všechny náležitosti ve smyslu § 114 odst. 3 zákona, Úřad usnesením č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014 stanovil navrhovateli lhůtu pěti dnů ode dne doručení tohoto usnesení ke složení kauce a doplnění návrhu o doklad o složení kauce podle § 115 odst. 1 zákona. Úřad současně tímto usnesením správní řízení přerušil do doby uplynutí lhůty pro doplnění návrhu o doklad o složení kauce podle § 115 odst. 1 zákona. Usnesení č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014 bylo navrhovateli doručeno dne 24. 7. 2014.
 10. Dne 28. 7. 2014 obdržel Úřad žádost navrhovatele z téhož dne o prodloužení lhůty stanovené usnesením č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014, kterou odůvodnil zpracováváním právního stanoviska k posuzované veřejné zakázce.
 11. Návrh musí podle ustanovení § 114 odst. 3 zákona vedle obecných náležitostí podání obsahovat označení zadavatele, v čem je spatřováno porušení zákona, v jehož důsledku navrhovateli hrozí nebo vznikla újma na jeho právech, návrhy na provedení důkazů, a čeho se navrhovatel domáhá. Součástí návrhu je doklad o složení kauce podle § 115 zákona a v případě návrhu zasílaného Úřadu před uzavřením smlouvy na veřejnou zakázku rovněž doklad o doručení námitek zadavateli a doklad o opětovném složení jistoty podle § 67 odst. 4 zákona.
 13. Podle § 117a písm. a) zákona Úřad zahájené řízení zastaví, jestliže návrh nemá předepsané náležitosti podle § 114 odst. 3 zákona a navrhovatel jej ve lhůtě stanovené Úřadem nedoplní.
 15. Dne 15. 7. 2014 podal navrhovatel návrh ze dne 14. 7. 2014, avšak součástí návrhu nebyl doklad o složení kauce.
 16. S ohledem na skutečnost, že navrhovatel nesložil na účet Úřadu kauci, určil Úřad navrhovateli usnesením č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014 lhůtu pěti dnů ode dne doručení tohoto usnesení ke složení kauce ve výši 1 % z nabídkové ceny a doplnění návrhu o doklad o jejím složení podle § 115 odst. 1 zákona.
 17. Úřad zároveň navrhovatele upozornil na skutečnost, že jestliže nebyla s podáním návrhu složena kauce a navrhovatel ji nesloží ani v dodatečné lhůtě, Úřad zahájené správní řízení podle § 117a písm. b) zákona zastaví.
 18. Usnesení č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014 bylo navrhovateli doručeno dne 24. 7. 2014. Lhůta ke složení kauce podle § 115 odst. 1 zákona marně uplynula dne 29. 7. 2014, přičemž navrhovatel v této lhůtě kauci na účet Úřadu nesložil.
 19. K žádosti navrhovatele o prodloužení lhůty pro složení kauce Úřad uvádí, že důvod pro zastavení správního řízení stanovený v § 117a písm. b) zákona je nutno vykládat restriktivně, a to tak, že složit kauci podle § 115 odst. 1 zákona je nutné s podáním návrhu nebo v dodatečné lhůtě stanovené Úřadem. Nesplnění této podmínky již není možné nijak zhojit a Úřad je povinen správní řízení zastavit. Zákon totiž vůbec neupravuje situaci, kdy by byla kauce uhrazena po dodatečné lhůtě určené Úřadem. Z toho lze dovodit, že úhrada kauce po uplynutí dodatečné lhůty stanovené Úřadem

type: other


text:
není možná, jak bylo též deklarováno v rozhodnutí předsedy Úřadu č. j. ÚOHS-R196/2012/VZ-4098/2013/310/DBa ze dne 6. 3. 2013, na jehož závěry Úřad v této souvislosti odkazuje.
 20. K okamžiku složení kauce Úřad konstatuje, že v § 115 odst. 1 zákona je výslovně zakotveno, že navrhovatel je povinen složit kauci na účet Úřadu, a tedy je nutno z prostého jazykového a logického výkladu tohoto ustanovení dovodit, že tato povinnost navrhovatele je splněna tehdy, když se na účtu Úřadu příslušná částka kauce skutečně nachází. Kauce tak musí být připsána na účet Úřadu v době podání návrhu, nejpozději však v dodatečné lhůtě navrhovateli k tomu stanovené Úřadem.
 21. Úřad v daném případě uvádí, že dne 28. 7. 2014 obdržel žádost navrhovatele o prodloužení lhůty stanovené usnesením č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014. Žádost byla Úřadu doručena až předposlední den lhůty stanovené k dodatečnému uhrazení kauce, tedy dne 28. 7. 2014. Obecně Úřad konstatuje, že v případě, kdy je navrhovateli poskytnuta dodatečná lhůta ke složení kauce, neboť navrhovatel nesplnil svou zákonnou povinnost a kauci neuhradil v souladu s ustanovením § 115 odst. 1 zákona, je nutno dodatečnou lhůtu, kterou Úřad navrhovateli poskytuje, považovat za lhůtu konečnou, kterou již nelze prodloužit.
 22. K tomuto svému stanovisku Úřad uvádí následující. Z dikce ustanovení § 114 odst. 3 zákona lze dovodit, že navrhovatel je povinen kauci v plné výši uhradit ke dni podání návrhu k Úřadu, neboť jak je ve výše citovaném ustanovení uvedeno, součástí návrhu je i doklad o složení kauce podle § 115 zákona. V šetřeném případě navrhovatel kauci nesložil vůbec a doklad o složení kauce nebyl součástí návrhu. Úřad následně umožnil navrhovateli uhradit kauci v zákonem stanovené výši v dodatečně stanovené lhůtě určené v usnesení č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014. Úřad současně ve výše citovaném usnesení navrhovatele, stejně tak ostatní účastníky správního řízení poučil o tom, že v případě, když nebude kauce v dodatečné lhůtě Úřadu uhrazena, bude správní řízení ve smyslu ustanovení 117a písm. b) zákona zastaveno.
 23. Jak již Úřad uvedl v bodu 21. odůvodnění tohoto rozhodnutí, považuje Úřad lhůtu určenou v usnesení č. j. ÚOHS-S575/2014/VZ-15569/2014/543/JNe ze dne 22. 7. 2014 k dodatečnému složení kauce za lhůtu, kterou již nelze prodloužit, a to i s ohledem na splnění požadavku právní jistoty a rovnosti účastníků správních řízení vedených u Úřadu. Žádosti navrhovatele o prodloužení lhůty nemohlo být z výše uvedených důvodů vyhověno.
 24. V šetřeném případě tedy navrhovatel nesložil kauci ani s podáním návrhu ani v dodatečné lhůtě stanovené Úřadem. Rovněž jak bylo uvedeno výše, složení kauce po uplynutí dodatečné lhůty stanovené Úřadem není možné.
 25. Vzhledem k výše uvedenému proto rozhodl Úřad podle § 117a písm. b) zákona o zastavení správního řízení, jak je uvedeno ve výroku tohoto rozhodnutí.
 1. ARSTAV s.r.o., Radouňka190, 377 01 Jindřichův Hradec,
 2. Fakultní nemocnice Plzeň, tř.Dr.E. Beneše 13, 305 99 Plzeň,
 3. HOCHTIEF CZ a.s., Plzeňská 16/3217, 150 00 Praha 5.
 S575/2014/VZ-17828/2014/543/JNe


text:
21 Cdo 2811/2013
 Dotčené předpisy: § 263 odst. 3 předpisu č. 65/1965Sb. ve znění do 31.05.1994, § 172 předpisu č. 65/1965Sb. ve znění do 31.05.1994, § 179 předpisu č. 65/1965Sb. ve znění do 31.05.1994, § 150 o. s. ř. ve znění do 31.12.2013
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Jiřího Doležílka a soudců JUDr. Zdeňka Novotného a JUDr. Ljubomíra Drápala v právní věci žalobce Statutárního města Mladá Boleslav se sídlem magistrátu v Mladé Boleslavi, Komenského nám. č. 61, IČO 00238295, zastoupeného Mgr. Janem Krátkým, advokátem se sídlem v Mladé Boleslavi, Na Kozině č. 1438, proti žalovaným 1) J. N. , a 2) Ing. M. K. , zastoupenému JUDr. Markem Nespalou, advokátem se sídlem v Praze 2 Novém Městě, Vyšehradská č. 421/21, o 3.633.625,- Kč s úroky z prodlení, vedené u Okresního soudu v Mladé Boleslavi pod sp. zn. 9 C 78/2010, o dovolání žalobce a žalovaného 2) proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 26. března 2013 č. j. 23 Co 50/2013-268, takto:
 II. Dovolání žalobce se zamítá .
 III. Žalobce je povinen zaplatit žalovanému 2) na náhradě nákladů dovolacího řízení 66.356,- Kč do tří dnů od právní moci tohoto rozsudku k rukám JUDr. Marka Nespaly, advokáta se sídlem v Praze 2 Novém Městě, Vyšehradská č. 421/21.
 Žalobou podanou u Okresního soudu v Mladé Boleslavi dne 1. 3. 2010 se žalobce domáhal, aby mu žalovaní 1) a 2) zaplatili 3.633.625,- Kč s úroky z prodlení ve výši a za dobu, jež specifikoval, s tím, že plněním těchto závazků jedním ze žalovaných žalobci zaniká závazek druhého žalovaného v rozsahu tohoto plnění . Žalobu zdůvodnil zejména tím, že žalovaný 1) uzavřel dne 30. 4. 1993 s Agrobankou Praha, a. s. smlouvu o úvěru č. 43/93, ve znění dodatku č. 1 ze dne 11. 5. 1994, ve výši 1.200.000,- Kč, splatném do 20. 4. 1997, že tento úvěr byl mimo jiné zajištěn prohlášením ručitele příspěvkové organizace Technické služby Mladá Boleslav - ze dne 8. 3. 1993, které podepsal žalovaný 2), jenž pracoval na základě pracovní smlouvy ze dne 24. 5. 1990 jako ředitel této příspěvkové organizace, že uvedená příspěvková organizace zanikla zrušením bez likvidace na základě rozhodnutí žalobce jako jejího zřizovatele ze dne 16. 6. 1993, na něhož přešly její závazky, že rozsudkem Krajského soudu v Praze ze dne 14. 1. 2009 č. j. 29 Co 548/2008-241 byla žalobci uložena povinnost zaplatit právnímu nástupci Agrobanky Praha, a. s. - společnosti GLORY DAZE ASSOCIATED S.A. - 818.000,- Kč s 25 % úrokem z prodlení p. a. z částky 1.138.671,10 Kč od 15. 1. 1999 do 27. 8. 2004 a smluvní úrok z prodlení ve výši 25 % p. a. z částky 818.000,- Kč od 28. 8. 2004 do zaplacení, na náhradě nákladů řízení 295.650,- Kč a na nákladech řízení státu 411,- Kč, a že dne 27. 2. 2009 žalobce podle tohoto rozsudku zaplatil společnosti GLORY DAZE ASSOCIATED S.A. 3.633.625,93 Kč. Zaplacením této částky jednak žalobce v souladu s ustanovením § 308 obchodního zákoníku nabyl co do výše


text:
uhrazené částky práv věřitele vůči žalovanému 1) dlužníkovi , a jednak mu vznikla škoda, za kterou odpovídá žalovaný 2), který ve vlastním zájmu protiprávně a nepřiměřeně ohrozil majetek svého zaměstnavatele a zřizovatele, namísto toho, aby řádně hospodařil s prostředky svěřenými mu zaměstnavatelem , a který tím porušil povinnosti vyplývající pro něj ze zákoníku práce, ze zřizovací listiny a z organizačního řádu. Žalobce pokládá za nepochybné, že žalovaný 2) tuto škodu způsobil úmyslně, neboť neexistuje nic, na co by spoléhal za situace, kdy by žalobce či jeho právní předchůdce musel plnit ručitelský závazek, kdo by to uhradil . Dopisem ze dne 12. 3. 2009 žalobce vyzval žalované k úhradě škody do 31. 3. 2009, žalovaní mu však požadovanou částku nezaplatili.
 Okresní soud v Mladé Boleslavi - poté, co platebním rozkazem ze dne 27. 4. 2010 č. j. 9 C 78/2010-82 žalobě vyhověl a co oba žalovaní podali proti tomuto platebnímu rozkazu odpor rozsudkem ze dne 27. 10. 2011 č. j. 9 C 78/2010-130 uložil žalovanému 1) povinnost zaplatit žalobci 3.337.975,- Kč s úrokem z prodlení od 1. 4. 2009 do zaplacení ve výši odpovídající procentní výši repo sazby stanovené ČNB k prvému dni příslušného kalendářního pololetí prodlení, zvýšené o 7 % bodů , zamítl žalobu vůči žalovanému 1) co do 295.650,- Kč s úroky z prodlení a vůči žalovanému 2) žalobu zamítl zcela; současně rozhodl, že žalovaný 1) je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů řízení 234.163,- Kč k rukám advokáta Mgr. Jana Krátkého a že žalobce je povinen zaplatit žalovanému 2) na náhradě nákladů řízení 135.141,- Kč k rukám advokáta JUDr. Marka Nespaly. Dospěl k závěru, že žalobce splněním ručitelského závazku Technických služeb Mladá Boleslav plnil dluh žalovaného 1) ze smlouvy o úvěru uzavřené s Agrobankou Praha, a. s. dne 30. 4. 1993, že se tím stal ve vztahu k němu věřitelem, a že má proto vůči němu právo na vydání bezdůvodného obohacení v rozsahu částky 3.337.975,- Kč představující jistinu úvěru, sjednané úroky a úroky z prodlení. Výrok o zamítnutí žaloby vůči žalovanému 1) co do částky 295.650,- Kč s příslušenstvím, představující náhradu nákladů řízení podle rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 14. 1. 2009 č. j. 29 Co 548/2008-241, odůvodnil tím, že z obchodního zákoníku nelze dovodit právo žalobce jako ručitele na zaplacení této částky a že nejde ani o jeho nárok na náhradu škody, neboť bylo svobodným rozhodnutím žalobce, nikterak ovlivněným žalovaným 1), že svoji ručitelskou povinnost nesplnil dobrovolně a rozhodl se vést soudní řízení . Shledal, že žalovaný 2) porušil svoji právní povinnost zaměstnance vyplývající z ustanovení § 73 odst. 1 písm. d) a § 74 písm. f) zákoníku práce a z organizačního řádu Technických služeb Mladá Boleslav a zejména pokyn zřizovatele ze dne 9. 4. 1992 týkající se zákazu dispozic s majetkem uvedené příspěvkové organizace a že jednal v úmyslu pomoci žalovanému 1) získat úvěr na prostředky pro společné podnikání ve společnosti SLUŽBY s. r. o. Dovodil, že u žalovaného 2) sice nešlo o přímý úmysl vyvolat škodu , že ale jako vedoucí pracovník musel


text:
vědět, že svým jednáním škodu může zaměstnavateli způsobit a byl s tím srozuměn , a že proto platí pro promlčení desetiletá objektivní promlčecí lhůta podle ustanovení § 263 odst. 3 věty druhé zákoníku práce, která marně uplynula. Uvedl, že událostí, z níž škoda žalobci vznikla, je neopodstatněné převzetí ručení Technickými službami Mladá Boleslav za úvěr žalovaného 1) dne 8. 3. 1993 v souběhu s tím, že uvedený obligační dlužník přestal závazek z úvěru plnit, dluh nevyrovnal ani po výzvě věřitele Agrobanky, a. s. a žalobci nastoupila povinnost plnit jakožto ručitel , a že k této události došlo nejpozději dne 20. 4. 1997, což je termín konečné splatnosti úvěru poskytnutého podle smlouvy ze dne 30. 4. 1993. Protože již tehdy vznikl základ nároku na náhradu škody, započal tím běh objektivní promlčecí lhůty podle ustanovení § 263 odst. 3 věta druhá zákoníku práce ; Soud prvního stupně uzavřel, že - vzhledem k tomu, že žaloba v této věci byla podána u soudu až dne 1. 3. 2010, tedy po uplynutí více než deseti let - jde o nárok promlčený, který nemůže být žalobci s ohledem na námitku promlčení vznesenou žalovaným 2) přiznán.
 K odvolání žalobce Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 20. 3. 2012 č. j. 23 Co 90/2012-159 potvrdil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku, kterým byla zamítnuta žaloba vůči žalovanému 1) co do 295.650,- Kč s úroky z prodlení, změnil jej ve výroku o náhradě nákladů řízení mezi žalobcem a žalovaným 1) tak, že žalovaný 1) je povinen zaplatit žalobci na náhradě nákladů řízení 117.082,- Kč k rukám advokáta Mgr. Jana Krátkého, zrušil jej ve výrocích o zamítnutí žaloby vůči žalovanému 2) a o náhradě nákladů řízení mezi žalobcem a žalovaným 2) a věc v tomto rozsahu vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení a rozhodl, že ve vztahu mezi žalobcem a žalovaným 1) nemá žádný z účastníků právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. Odvolací soud se především neztotožnil se závěrem soudu prvního stupně o desetileté promlčecí době, vycházejícím z toho, že žalovaný 2) se škodného jednání dopustil v nepřímém úmyslu způsobit škodu , neboť pro takto jednoznačný závěr není v provedeném dokazování dostatečný podklad resp. není zřejmé, na základě jakých konkrétních zjištění soud prvního stupně k tomuto závěru dospěl . K otázce počátku běhu objektivní promlčecí lhůty podle ustanovení § 263 odst. 3 zákoníku práce poukázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu, z nichž vyplývá, že událostí, z níž škoda vznikla, od níž se odvíjí počátek běhu objektivní promlčecí lhůty pro uplatnění nároku na náhradu škody, je třeba rozumět nejen porušení právní povinnosti při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním, které posléze vedlo ke vzniku škody, ale i vznik škody samotné, neboť teprve od okamžiku vzniku škody (jako jednoho z předpokladů odpovědnosti za škodu v pracovněprávních vztazích) lze uvažovat o vzniku nároku, jako právní možnosti uplatnit subjektivní právo, tj. domáhat se právní ochrany jeho realizace. Odvolací soud vyslovil závazný právní názor, že objektivní promlčecí doba počala běžet teprve od okamžiku skutečného vzniku škody , a uložil soudu


text:
prvního stupně, aby se v novém rozhodnutí důkladněji vypořádal s otázkou formy zavinění a případné spoluodpovědnosti žalobce.
 Okresní soud v Mladé Boleslavi rozsudkem ze dne 13. 11. 2012 č. j. 9 C 78/2010-230 uložil žalovanému 2) povinnost zaplatit žalobci 40.297,- Kč s úrokem z prodlení od 1. 4. 2009 do 13. 11. 2012 ve výši 11.635,10 Kč a dále s úrokem z prodlení z částky 40.297,- Kč od 14. 11. 2012 do zaplacení ve výši repo sazby stanovené ČNB k prvému dni každého kalendářního pololetí prodlení, zvýšené o 7 % bodů , s tím, že plněním žalovaného 2) zaniká v rozsahu plnění povinnost žalovaného 1) podle rozsudku Okresního soudu v Mladé Boleslavi ze dne 27. 10. 2011 č. j. 9 C 78/2010-130, zamítl žalobu vůči žalovanému 2) co do 3.593.328,- Kč se zákonným úrokem z prodlení od 1. 4. 2009 do zaplacení a rozhodl, že žalovanému se nepřiznává náhrada nákladů řízení. Poté, co shledal věcnou legitimaci na straně žalobce i žalovaného 2), dovodil, že uzavřením ručitelského závazku Technických služeb Mladá Boleslav soukromé osobě , který nesouvisel s činností této příspěvkové organizace, žalovaný 2) porušil svoji právní povinnost zaměstnance vyplývající z ustanovení § 73 odst. 1 písm. d) a § 74 písm. f) zákoníku práce a z organizačního řádu Technických služeb Mladá Boleslav, podle něhož se tato příspěvková organizace mohla zavazovat jen v rámci plnění úkolů vyplývajících ze zřizovací listiny a právních předpisů, a jednal v rozporu s pokynem zřizovatele ze dne 9. 4. 1992, který mu v souvislosti s připravovaným převodem majetku Technických služeb Mladá Boleslav do majetku města zakazoval jakékoliv manipulace s ním , a že mezi tímto jednáním žalovaného 2) a škodou vzniklou žalobci zaplacením částky 3.633.625,93 Kč za žalovaného 1) jako dlužníka z úvěru právnímu nástupci původního věřitele Agrobanky Praha, a. s. je příčinná souvislost. Jednání žalovaného 2) kvalifikoval jako vědomou nedbalost, neboť žalovaný 2) si nepochybně musel uvědomit, že pokud zavazuje příspěvkovou organizaci k povinnosti splnit povinnosti jiného dlužníka ze smlouvy o úvěru, může nastat následek, že Technické služby by případně byly donuceny úvěr splácet , avšak bez přiměřených důvodů spoléhal na to, že Technické služby Mladá Boleslav nebudou nuceny ručitelský závazek plnit, poněvadž dluh uhradí dlužník z výnosu svého podnikání a v krajním případě prodejem nemovitostí či movitých věcí, kterými závazek rovněž zajišťoval . V tom, že žalobce nezajistil převedení ručitelského závazku na nově vznikající společnost COMPAG MLADÁ BOLESLAV s. r. o., soud prvního stupně neshledal spoluzavinění poškozeného a jsa vázán právním názorem odvolacího osudu nepokládal za opodstatněnou ani námitku promlčení vznesenou žalovaným 2). Náhradu škody uložil žalovanému 2) zaplatit žalobci vzhledem k tomu, že škodu způsobil z nedbalosti ve výši rovnající se čtyřapůlnásobku jeho průměrného výdělku před porušením povinnosti, jímž způsobil škodu, který zjistil v rozhodném období posledního čtvrtletí roku 1992 ve výši 8.955,- Kč. Soud prvního stupně shledal, že jsou důvody zvláštního zřetele hodné k nepřiznání náhrady nákladů řízení převážně úspěšnému žalovanému 2) ve smyslu ustanovení § 150 o. s. ř., které spatřoval v tom, že o výši náhrady škody je rozhodováno v


text:
roce 2012, zatímco k porušení pracovněprávních povinností žalovaným 2) došlo v roce 1993, kdy byla naprosto odlišná mzdová úroveň, podle níž je určována výše náhrady škody , že mezi zaviněním ve formě vědomé nedbalosti a nepřímým úmyslem je tenká hranice, ovšem z hlediska náhrady škody má veliký význam , a že žalobce uhradil náklady řízení ve výši 295.650,- Kč ve sporu o splnění ručitelského závazku Technických služeb Mladá Boleslav, který byl vyvolán pochybením žalovaného 2).
 K odvolání žalobce a žalovaného 2) Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 26. 3. 2013 č. j. 23 Co 50/2013-268 potvrdil rozsudek soudu prvního stupně a rozhodl, že žalobce je povinen zaplatit žalovanému 2) na náhradě nákladů odvolacího řízení 131.986,80 Kč k rukám advokáta JUDr. Marka Nespaly. Odvolací soud dospěl shodně se soudem prvního stupně k závěru, že žalovaný 2) jako ředitel Technických služeb Mladá Boleslav podpisem ručitelského závazku porušil své pracovní povinnosti, a že proto odpovídá za škodu, která vznikla žalobci jako právnímu nástupci této příspěvkové organizace v důsledku jeho jednání. Vznik škody v příčinné souvislosti s porušením pracovních povinností žalovaného 2) shledal na rozdíl od soudu prvního stupně jen v plnění ručitelského závazku žalobcem ve výši 3.337.975,- Kč a nikoliv též v jím zaplacené náhradě nákladů řízení ve výši 295.650,- Kč podle rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 14. 1. 2009 č. j. 29 Co 548/2008-241. Ztotožnil se se závěrem soudu prvního stupně o zavinění žalovaného 2) na vzniku škody ve formě vědomé nedbalosti, neboť ručitelský závazek uzavřený žalovaným 2) nebyl jediným zajištěním poskytovaného úvěru, který byl zajištěn i zástavním právem k dlužníkovu majetku, jehož hodnota měla přesahovat výši poskytovaného úvěru a ručení se proto mohlo jevit pouze jako formální podmínka banky pro poskytnutí úvěru, k jejímuž naplnění fakticky nikdy nedojde . Shledal, že soud prvního stupně posoudil správně i námitku spoluodpovědnosti žalobce na vzniku škody uplatněnou žalovaným 2), neboť z toho, že žalobce, jako zřizovatel příspěvkové organizace Technické služby Mladá Boleslav, nezajistil přechod veškerých práv a povinností zanikajícího subjektu, včetně ručitelského závazku, na nově zřízený subjekt, který převzal předmět činnosti technických služeb, nelze dovodit jeho spoluodpovědnost na vzniku škody, resp. to nijak nesnižuje prvotní odpovědnost žalovaného 2) za její vznik . V otázce promlčení nároku odvolací soud odkázal na svůj právní názor vyjádřený v předchozím rozsudku, který soud prvního stupně respektoval. Odvolací soud neshledal důvody zvláštního zřetele hodné pro to, aby žalovanému 2), který měl v řízení neúspěch jen v nepatrné části, nebyla přiznána náhrada nákladů odvolacího řízení, neboť žalobce měl poté, co uspěl se svou žalobou před soudem prvního stupně jen v nepatrném rozsahu, zodpovědněji a s podstatně výraznějším vědomím rizika nejistého výsledku soudního řízení zvážit možné důsledky případného neúspěchu i v odvolacím řízení; rozhodl-li se přes pro něj nepříznivý výsledek prvostupňového řízení toto riziko podstoupit, musí nést odpovědnost za toto své rozhodnutí . Nepřiznání náhrady nákladů řízení u soudu prvního stupně žalovanému 2) podle ustanovení § 150 o. s. ř. naproti tomu shledal zcela namístě .
 Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podali dovolání žalobce (v rozsahu, v němž


text:
byl potvrzen rozsudek prvního stupně v části, v níž byla žaloba zamítnuta, a proti výroku o náhradě nákladů odvolacího řízení) a žalovaný 2) [podle obsahu jeho dovolání proti výroku, kterým byl potvrzen rozsudek prvního stupně v části, v níž bylo žalobě vyhověno].
 Žalobce v dovolání namítá, že závěr soudů o zavinění žalovaného 2) na vzniku škody ve formě vědomé nedbalosti není správný. Podle názoru dovolatele nelze mít podpis ručitelského závazku ani v případě jeho jiného zajištění za pouze formální , neboť kdyby tomu tak bylo, tak by jej banky neuzavíraly . Dovolatel uvedl, že ručitelský závazek se nepodepisuje pouze pro případ, že ostatní zajišťovaný majetek nebude stačit k uspokojení pohledávky věřitele, ale věřitel si naopak může vybrat, který institut zajištění zvolí , a že ručitelský závazek je činěn právě pro případ, kdy dlužník není schopen svůj dluh hradit, a to ani z výnosů své podnikatelské činnosti, ani z jiného zajištění úvěru ; soudy proto měly posuzovat i skutečnost, na co žalovaný 2) mohl spoléhat za situace, kdyby úvěr splácen nebyl a nestačily by ani jiné zajišťovací prostředky a peněžní ústav by požadoval zaplacení ručitelského závazku . Ve vztahu k výroku o náhradě nákladů odvolacího řízení namítal, že odvolací soud naprosto nedostatečně odůvodnil své závěry , že i v odvolacím řízení mělo být přihlédnuto k důvodům zvláštního zřetele hodných pro nepřiznání práva na náhradu nákladů řízení žalovanému 2) a že nelze argumentovat tím, že tyto důvody nejsou proto, že se žalobce odvolal . Žalobce navrhl, aby rozsudek odvolacího soudu byl zrušen v části, v níž byl potvrzen výrok rozsudku soudu prvního stupně o zamítnutí žaloby, a ve výroku o nákladech odvolacího řízení a aby věc byla v této části vrácena odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
 Žalovaný 2) ve svém dovolání namítá, že v rozhodnutích Nejvyššího soudu sp. zn. 21 Cdo 2423/2006 a sp. zn. 21 Cdo 3207/2008, ze kterých vychází právní názor odvolacího soudu, že objektivní promlčecí lhůta k uplatnění nároku na náhradu škody z pracovněprávního vztahu počne běžet až od vzniku škody, nebyla řešena otázka extrémního nesouladu mezi smyslem promlčení a exaktním stanovením začátku běhu objektivní promlčecí lhůty a zda tato lhůta může vůbec začít běžet po uplynutí 10 let od události, z níž vznikla škoda. Dodává, že v daném případě škodní událost nastala dne 8. 3. 1993 a že podle názoru odvolacího soudu měla objektivní lhůta začít běžet až dnem 17. 3. 2009, tedy více než šest let po skončení objektivní promlčecí lhůty, a to se všemi absurdními právními a hodnotovými následky z takového názoru vyplývajícími . Poukazuje na rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 23. 8. 2011 sp. zn. 25 Cdo 520/2009, v němž je řešena otázka promlčení nároku na náhradu škody způsobené advokátem klientovi a v němž je konstatováno, že promlčecí doba je čtyřletá a končí nejpozději uplynutím 10 let ode dne, kdy došlo k porušení povinnosti . Žalovaný 2) navrhl, aby dovolací soud zrušil rozsudek odvolacího soudu ve výroku, jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně v části, v níž bylo žalobě vyhověno, jakož i žalobě vyhovující


text:
výrok rozsudku soudu prvního stupně spolu s výrokem o nákladech řízení, a aby věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
 Žalobce navrhl, aby dovolací soud dovolání žalovaného 2) zamítl, neboť žádná rozdílná judikatura ohledně promlčení v pracovněprávních vztazích neexistuje .
 Žalovaný 2) navrhl, aby dovolací soud dovolání žalobce odmítl, eventuálně je zamítl, protože žalobce polemizuje nikoli s právními, ale se skutkovými závěry soudů obou stupňů , neboť bylo prokázáno, že žalovaný 2) při podpisu ručitelského závazku nebyl veden ani eventuelním úmyslem způsobit svému zaměstnavateli škodu a nechtěný následek v podobě škody vzniklé až sedmnáct let po tomto úkonu řetězením mnoha kauzálních souvislostí bez možnosti tyto následně ovlivnit, si v roce 1993 žalovaný 2) nemohl představit ani jako možný a tím méně chtěný .
 Nejvyšší soud České republiky jako soud dovolací (§ 10a občanského soudního řádu) věc projednal podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění účinném do 31. 12. 2013 (dále jen o. s. ř. ), neboť řízení bylo zahájeno přede dnem 1. 1. 2014 (srov. Čl. II bod 2. zákona č. 293/2013 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony). Po zjištění, že dovolání proti pravomocnému rozsudku odvolacího soudu bylo podáno oprávněnými osobami (účastníky řízení) ve lhůtě uvedené v ustanovení § 240 odst. 1 o. s. ř., se nejprve zabýval otázkou přípustnosti dovolání.
 Projednávanou věc je třeba i v současné době ve vztahu k žalovanému 2) posuzovat vzhledem k tomu, že předmětem řízení vůči žalovanému 2) je nárok na náhradu škody, k níž došlo v důsledku podpisu ručitelského prohlášení žalovaným 2) jako ředitelem Technických služeb Mladá Boleslav dne 8. 3. 1993 - podle zákona č. 65/1965 Sb., zákoníku práce ve znění zákonů č. 88/1968 Sb., č. 153/1969 Sb., č. 100/1970 Sb., č. 146/1971 Sb., č. 20/1975 Sb., č. 72/1982 Sb., č. 111/1984 Sb., č. 22/1985 Sb., č. 52/1987 Sb., č. 98/1987 Sb., č. 188/1988 Sb., č. 3/1991 Sb., č. 297/1991 Sb., č. 231/1992 Sb., č. 264/1992 Sb., č. 590/1992 Sb. a č. 37/1993 Sb., tedy podle zákoníku práce ve znění účinném do 31. 5. 1994 (dále jen zák. práce ).
 Podle ustanovení § 263 odst. 3 zák. práce lhůta k uplatnění nároku na náhradu škody činí dva roky; počne běžet ode dne, kdy se poškozený doví o tom, že škoda vznikla, a o tom, kdo za ni odpovídá. Nárok na náhradu škody se však promlčí, nebyl-li uplatněn ve lhůtě tří let, a jde-li o škodu způsobenou úmyslně, deseti let ode dne, kdy došlo k události, z níž škoda vznikla; to neplatí, jde-li o škodu na zdraví.
 V posuzovaném případě závisí napadený rozsudek odvolacího soudu v části, ve které byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně ve výroku, jímž bylo žalobě vyhověno, mimo jiné na vyřešení právní otázky, kdy začíná běžet promlčecí lhůta uvedená v ustanovení § 263 odst. 3 větě druhé zák. práce. Tuto otázku hmotného práva vyřešil odvolací soud v souladu s ustálenou rozhodovací praxí dovolacího soudu, která dospěla k závěru, že je pojmově vyloučeno,


text:
aby běh objektivní promlčecí lhůty uvedené v ustanovení § 263 odst. 3 větě druhé zák. práce mohl započít ještě předtím, než vznikl (mohl vzniknout) - a než mohl být uplatněn před soudem - samotný nárok na náhradu škody, že okamžik porušení právní povinnosti nelze ztotožňovat s událostí, z níž škoda vznikla , neboť důsledkem porušení právní povinnosti ještě nemusí být (a často ani nebývá) vznik škody a vznik nároku jako právní možnosti uplatnit své subjektivní právo, že událostí, z níž škoda vznikla (§ 263 odst. 3 věta druhá zák. práce), je třeba rozumět nejen porušení právní povinnosti při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním, které posléze vedlo ke vzniku škody, ale i vznik škody samotné, a že počátek běhu objektivní promlčecí lhůty je třeba vztáhnout ke dni, kdy by obecně každý mohl vzniklé subjektivní právo uplatnit poprvé (kdy mohl podat žalobu) [srov. například rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. 7. 2007 sp. zn. 21 Cdo 2423/2006, který byl uveřejněn pod č. 159 v časopise Soudní judikatura, roč. 2007, nebo usnesení Nejvyššího soudu ze dne 11. 8. 2009 sp. zn. 21 Cdo 3207/2008]. Argumentuje-li žalovaný 2) v této souvislosti rozsudkem Nejvyššího soudu ze dne 23. 8. 2011 sp. zn. 25 Cdo 520/2009, který byl uveřejněn pod č. 7 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2012, pak přehlíží, že tento rozsudek se týká případu, v němž se promlčení práva na náhradu škody řídilo obchodním zákoníkem (zákonem č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů, účinným do 31. 12. 2013), ve kterém je počátek běhu objektivní promlčecí lhůty k uplatnění práva na náhradu škody upraven jinak než v ustanovení § 263 odst. 3 větě druhé zák. práce (srov. § 398 obchodního zákoníku). Protože není důvod, aby rozhodná právní otázka byla posouzena jinak, není dovolání proti rozsudku odvolacího soudu v uvedené části podle ustanovení § 237 o. s. ř. přípustné.
 Nejvyšší soud České republiky proto dovolání žalovaného 2) podle ustanovení § 243c odst. 1 věty první o. s. ř. odmítl.
 V části, ve které byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o zamítnutí žaloby, závisí napadený rozsudek odvolacího soudu mimo jiné na vyřešení hmotněprávní otázky, kdy je škoda způsobená zaměstnavateli porušením povinností zaměstnance zaviněna zaměstnancem úmyslně a kdy z nedbalosti, a ve výroku o náhradě nákladů odvolacího řízení závisí tento rozsudek mimo jiné na vyřešení právní otázky procesního práva, za jakých podmínek může být rozhodnuto, že účastníku se zcela nebo zčásti nepřiznává náhrada nákladů odvolacího řízení, na kterou by měl podle výsledku tohoto řízení právo. Protože tyto právní otázky dosud nebyly v rozhodování dovolacího soudu ve všech souvislostech vyřešeny, je dovolání proti rozsudku odvolacího soudu v těchto částech podle ustanovení § 237 o. s. ř. přípustné.
 Z hlediska skutkového stavu věci bylo v projednávané věci mimo jiné zjištěno (správnost skutkových zjištění soudů přezkumu dovolacího soudu - jak vyplývá z ustanovení § 241a odst. 1 a § 242 odst. 3 věty první o. s. ř. - nepodléhá), že žalovaný 1) uzavřel dne 30. 4. 1993 s Agrobankou Praha, a.


text:
s. smlouvu o úvěru č. 43/93, na základě které mu tato banka poskytla úvěr ve výši 1.200.000,- Kč, který se žalovaný 1) zavázal splatit spolu s úroky do 20. 4. 1997. Úvěr byl zajištěn jednak zástavním právem k nemovitosti dlužníka v hodnotě asi 1.200.000,- Kč a k jeho movitým věcem v hodnotě 400.000,- až 600.000,- Kč a jednak prohlášením ručitele ze dne 8. 3. 1993, v němž se příspěvková organizace Technické služby Mladá Boleslav zavázala úvěr s úroky v plné výši splatit, jestliže dlužník svůj závazek nesplní ani po písemné výzvě banky. Podle organizačního řádu Technických služeb Mladá Boleslav se tato příspěvková organizace mohla zavazovat jen v rámci plnění úkolů vyplývajících ze zřizovací listiny a z právních předpisů. Prohlášení ručitele za příspěvkovou organizaci Technické služby Mladá Boleslav podepsal žalovaný 2) jako její tehdejší ředitel, který se chtěl spolu se žalovaným 1) zapojit do připravované privatizace Technických služeb Mladá Boleslav na úseku dopravy s tím, že úvěr bude splácen z výnosů jejich podnikání; ke schválení privatizace úseku dopravy jimi očekávaným způsobem však nedošlo. Protože žalovaný 1) úvěr zcela nesplatil, domáhal se právní nástupce věřitele GLORY DAZE ASSOCIATED S.A. úhrady jeho nesplaceného zbytku po ručiteli. Vzhledem k tomu, že Technické služby Mladá Boleslav zanikly na základě rozhodnutí svého zřizovatele (žalobce) ze dne 16. 6. 1993 zrušením bez likvidace, domáhala se společnost GLORY DAZE ASSOCIATED S.A. zaplacení své pohledávky nejprve neúspěšně po společnosti COMPAG MLADÁ BOLESLAV s. r. o. (její žaloba byla ve věci vedené u Okresního soudu v Mladé Boleslavi pod sp. zn. 11 C 189/2003 zamítnuta s odůvodněním, že společnost COMPAG MLADÁ BOLESLAV s. r. o. není právním nástupcem příspěvkové organizace Technické služby Mladá Boleslav) a poté po žalobci, jemuž bylo rozsudkem Krajského soudu v Praze ze dne 14. 1. 2009 č. j. 29 Co 548/2008-241 uloženo zaplatit společnosti GLORY DAZE ASSOCIATED S.A. 818.000,- Kč s 25 % úrokem z prodlení p. a. z částky 1.138.671,10 Kč od 15. 1. 1999 do 27. 8. 2004 a smluvní úrok z prodlení ve výši 25 % p. a. z částky 818.000,- Kč ode dne 28. 8. 2004 do zaplacení a na náhradě nákladů řízení 295.650,- Kč. Žalobce na splnění této povinnosti zaplatil uvedené společnosti dne 27. 2. 2009 celkem 3.633.625,93 Kč.
 Podle ustanovení § 172 odst. 1 zák. práce pracovník odpovídá organizaci za škodu, kterou jí způsobil zaviněným porušením povinností při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním. Organizace je povinna prokázat pracovníkovo zavinění s výjimkou případů uvedených v § 176 a 178 (srov. § 172 odst. 3 zák. práce).
 Podle ustanovení § 172 odst. 2 zák. práce byla-li škoda způsobena také porušením povinností ze strany organizace, odpovědnost pracovníka se poměrně omezí. Podle ustanovení § 179 odst. 4 zák. práce byla-li škoda způsobena také organizací, je pracovník povinen hradit poměrnou část škody podle míry svého zavinění.
 Předpokladem pro vznik odpovědnosti pracovníka (dále jen zaměstnance ) vůči organizaci (dále jen zaměstnavateli ) za škodu podle ustanovení § 172 odst. 1 zák. práce je porušení pracovních povinností zaměstnancem, vznik škody, příčinná souvislost mezi


text:
porušením pracovních povinností a vznikem škody (tzv. kauzální nexus) a zavinění na straně zaměstnance. Ke vzniku povinnosti k náhradě škody je zapotřebí, aby všechny předpoklady byly splněny současně; chybí-li kterýkoliv z nich, nárok, a tedy ani povinnost k zaplacení, nevzniká. Z principu obecné odpovědnosti zaměstnance za škodu podle citovaného ustanovení vyplývá, že zaměstnanec odpovídá jen za tu škodu, kterou zaviněným porušením pracovních povinností skutečně způsobil; neodpovídá tudíž za tu část škody, která byla způsobena porušením povinností ze strany zaměstnavatele (§ 172 odst. 2 a § 179 odst. 4 zák. práce), případně zaviněním jiného zaměstnance (§ 179 odst. 5 zák. práce), resp. třetích osob vně zaměstnavatele. V řízení o náhradu škody podle ustanovení § 172 odst. 1 zák. práce má žalobce (poškozený zaměstnavatel) procesní povinnost tvrdit [srov. § 101 odst. 1 písm. a) o. s. ř.] a posléze i prokázat [srov. § 101 odst. 1 písm. b) a 120 odst. 1 o. s. ř.] všechny uvedené předpoklady potřebné pro vznik odpovědnosti za škodu.
 Zavinění jako jeden z předpokladů odpovědnosti zaměstnance za škodu podle ustanovení § 172 odst. 1 zák. práce lze charakterizovat jako psychický vztah jednajícího ke svému jednání, které je protiprávní, a ke škodě jako následku takového jednání. Je založeno na složce vědění (intelektuální), která zahrnuje vnímání jednajícího, tj. odraz předmětů, jevů a procesů ve smyslových orgánech člověka, jakož i představu předmětů a jevů, které jednající vnímal dříve nebo ke kterým dospěl svým úsudkem na základě znalostí a zkušeností, a na složce vůle, která zahrnuje především chtění nebo srozumění, tj. rozhodnutí jednat určitým způsobem se znalostí podstaty věci. Zákoník práce rozlišuje dvě formy zavinění úmysl (např. § 179 odst. 3 zák. práce) a nedbalost (§ 179 odst. 2, § 184 odst. 1 zák. práce).
 Zavinění ve formě úmyslu (úmyslné zavinění) je dáno tehdy, jestliže jednající věděl, že škodu může způsobit, a chtěl škodu způsobit (úmysl přímý), nebo tehdy, když jednající věděl, že škodu může způsobit, a pro případ, že ji způsobí, s tím byl srozuměn (úmysl nepřímý) [srov. například rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 5. 2. 2004 sp. zn. 21 Cdo 1059/2003]. Srozumění jednajícího se způsobením škody u nepřímého úmyslu vyjadřuje jeho aktivní volní vztah ke škodnímu následku, který není přímým cílem jeho jednání ani nevyhnutelným prostředkem k dosažení jiného jím sledovaného cíle, nýbrž nechtěným (vedlejším) následkem jeho jednání, kdy je jednající srozuměn s tím, že dosažení jím sledovaného cíle předpokládá způsobení tohoto následku. Na takové srozumění lze usoudit tehdy, jestliže jednající nepočítal s žádnou konkrétní okolností, která by mohla škodnímu následku, který si představoval jako možný, zabránit, nebo jestliže spoléhal jen na okolnosti, které nebyly reálně způsobilé takovému následku zamezit.
 Zavinění ve formě nedbalosti (nedbalostní zavinění) je dáno tehdy, jestliže jednající věděl, že škodu může způsobit, ale bez přiměřených důvodů spoléhal, že ji nezpůsobí (nedbalost vědomá), nebo tehdy, jestliže jednající nevěděl, že škodu může způsobit, ač o tom vzhledem k okolnostem a ke svým osobním poměrům vědět měl a mohl (nedbalost nevědomá) [srov. již zmíněný rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 5. 2. 2004 sp. zn. 21 Cdo 1059/2003]. Vědomá


text:
nedbalost se shoduje s nepřímým úmyslem ve složce vědění (intelektuální), ale oproti nepřímému úmyslu zde chybí volní složka vyjádřená srozuměním. Při vědomé nedbalosti jednající ví, že může způsobit škodu, avšak nechce ji způsobit a ani s tím není srozuměn; naopak spoléhá na to, že škodu nezpůsobí. Pro účely rozlišení vědomé nedbalosti od nepřímého úmyslu je třeba hodnotit, zda důvody, pro které jednající spoléhá na to, že škodu nezpůsobí, mají charakter takových konkrétních okolností, které sice v posuzovaném případě nebyly způsobilé zabránit škodě (nešlo o přiměřené důvody), které by ale v jiné situaci a za jiných podmínek k tomu reálně způsobilé být mohly.
 V projednávané věci nemůže být pochyb o tom, že podpisem prohlášení ručitele ze dne 8. 3. 1993, v němž se příspěvková organizace Technické služby Mladá Boleslav zavázala splatit v plné výši úvěr s úroky poskytnutý žalovanému 1) pro účely společného podnikání obou žalovaných Agrobankou Praha, a. s. ve výši 1.200.000,- Kč na základě smlouvy o úvěru ze dne 30. 4. 1993, jestliže dlužník svůj závazek nesplní ani po písemné výzvě banky, přestože nešlo o ručení v rámci plnění úkolů Technických služeb Mladá Boleslav vyplývajících z jejich zřizovací listiny nebo z právních předpisů, k němuž by se mohla tato příspěvková organizace podle svého organizačního řádu zavázat, žalovaný 2) jako ředitel této příspěvkové organizace porušil svoji právní povinnost zaměstnance dodržovat právní a jiné předpisy vztahující se k práci jím vykonávané, která vyplývá z ustanovení § 73 odst. 1 písm. c) zák. práce, jakož i povinnost zaměstnance řádně hospodařit s prostředky svěřenými mu zaměstnavatelem a střežit a ochraňovat majetek zaměstnavatele před poškozením, ztrátou, zničením a zneužitím, stanovenou v ustanovení § 73 odst. 1 písm. d) zák. práce. Stejně tak je nepochybné, že žalovaný 2) věděl, že tímto svým jednáním může svému zaměstnavateli způsobit škodu, neboť si musel být vědom toho, že může nastat situace, že žalovaný 1) jako dlužník svůj závazek ze smlouvy o úvěru zcela nebo zčásti nesplní, a že proto vznikne povinnost k zaplacení dluhu jeho zaměstnavateli na základě ručení, které za dluh žalovaného 1) převzal (§ 303 a § 306 odst. 1 zákona č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění účinném do 31. 12. 2007).
 Zavinění ve formě úmyslu by bylo na straně žalovaného 2) dáno tehdy, kdyby žalovaný 2) podpisem prohlášení ručitele za Technické služby Mladá Boleslav chtěl svému zaměstnavateli způsobit škodu, nebo jestliže by byl s tím, že mu škodu způsobí, alespoň srozuměn. Protože v řízení nebyly prokázány skutečnosti svědčící o přímém úmyslu žalovaného 2) způsobit svému zaměstnavateli škodu [sledovaným cílem žalovaného 2) při jeho jednání nepochybně bylo dosáhnout poskytnutí úvěru žalovanému 1) pro účely společného podnikání obou žalovaných, a nikoliv toho, aby Technickým službám Mladá Boleslav vznikla povinnost k plnění podle ručitelského prohlášení], mohla by být škoda vzniklá zaměstnavateli (jeho právnímu nástupci) splněním jeho ručitelského závazku zaviněna žalovaným 2) úmyslně jen v případě, že by žalovaný 2) byl se vznikem škody srozuměn, tj. jak vyplývá z výše uvedeného tehdy, jestliže by při svém protiprávním jednání nepočítal s žádnou konkrétní okolností, která by mohla vzniku škody


text:
zabránit, nebo jestliže by spoléhal jen na okolnosti, které nebyly reálně způsobilé takovému následku jeho jednání zamezit. Tak tomu v posuzovaném případě nebylo, neboť žalovaný 2) podle zjištění soudů předpokládal, že k plnění závazku ručitele nedojde, protože úvěr bude splácen žalovaným 1) z výnosů jeho podnikání společně se žalovaným 2), popřípadě bude uhrazen zpeněžením zastavených věcí, kterými byl rovněž zajištěn. Protože uvedené předpoklady nepředstavují okolnosti, které by nebyly reálně způsobilé vzniku povinnosti ručitele plnit a tím i vzniku škody zamezit [i když v posuzovaném případě tomuto následku jednání žalovaného 2) nezabránily], je správný závěr soudů, že žalovaný 2) nezavinil vznik škody úmyslně (a to ani v úmyslu nepřímém), nýbrž z vědomé nedbalosti, neboť věděl, že škodu může způsobit, ale bez přiměřených důvodů (jím předpokládané okolnosti takovými důvody v daném případě nebyly) spoléhal, že se tak nestane, a že má proto žalobce vůči němu nárok na náhradu škody jen v omezené výši, která vyplývá z ustanovení § 179 odst. 2 věty první zák. práce.
 Dovolání žalobce není opodstatněné ani v části, ve které žalobce napadá rozsudek odvolacího soudu ve výroku o náhradě nákladů odvolacího řízení.
 Podle ustanovení § 224 odst. 1 o. s. ř. u stanovení o nákladech řízení před soudem prvního stupně platí přiměřeně i pro řízení odvolací.
 Z citovaných ustanovení vyplývá, že v odvolacím řízení nemusí odvolací soud výjimečně přiznat náhradu nákladů řízení před soudem prvního stupně nebo náhradu nákladů odvolacího řízení anebo náhradu nákladů řízení před soudy obou stupňů mimo jiné tehdy, jsou-li tu důvody hodné zvláštního zřetele. Úvaha soudu o tom, zda jde o výjimečný případ a zda tu jsou důvody hodné zvláštního zřetele, musí vycházet z posouzení všech okolností konkrétní věci. Odvolací soud při tomto posuzování přihlíží obdobně jako soud prvního stupně zejména k majetkovým, sociálním, osobním a dalším poměrům účastníků řízení, a to nejen u účastníka, který by měl náklady řízení hradit, ale také z pohledu poměrů oprávněného účastníka, k okolnostem, které vedly k uplatnění nároku u soudu prvního stupně nebo k podání odvolání, k postojům účastníků v průběhu řízení apod. Závěr odvolacího soudu o výjimečnosti případu a důvodech hodných zvláštního zřetele pro nepřiznání náhrady nákladů řízení se musí opírat o takové zjištěné okolnosti, pro které by v konkrétním případě bylo nespravedlivé ukládat náhradu nákladů řízení tomu účastníku, který by měl náklady řízení podle jeho výsledku hradit, a za kterých by zároveň bylo možné spravedlivě požadovat na oprávněném účastníku, aby náklady řízení jím vynaložené nesl ze svého.
 Předpoklady pro nepřiznání náhrady nákladů řízení před soudem prvního stupně a před soudem odvolacím se posuzují samostatně. To, že jsou tyto předpoklady dány v řízení u soudu prvního stupně, neznamená, že musí být shledány i v řízení odvolacím. Z povahy odvolacího řízení, v němž je přezkoumáváno rozhodnutí soudu prvního stupně z hlediska jeho věcné správnosti a bezvadnosti řízení, které předcházelo jeho vydání, naopak vyplývá, že nepřiznání náhrady nákladů odvolacího řízení za přiměřeného použití ustanovení § 150 o. s. ř. má být ve srovnání s náhradou nákladů řízení před soudem prvního stupně - jen zcela výjimečným a ojedinělým opatřením.


text:
V posuzovaném případě je při úvaze, zda jsou splněny podmínky pro to, aby žalovanému 2), který měl v odvolacím řízení neúspěch jen v poměrně nepatrné části ( § 224 odst. 1, § 142 odst. 3 o. s. ř.) , nebyla přiznána náhrada nákladů odvolacího řízení, třeba přihlédnout zejména k tomu, že žalobce vedlo k podání odvolání proti rozsudku soudu prvního stupně jeho setrvávání na nesprávném názoru, že žalovaný 2) zavinil škodu, jejíž náhrady se po něm domáhal, úmyslně a nikoliv z nedbalosti, jakož i k tomu, že žalobce je statutárním městem, jehož majetkové poměry nepochybně umožňují uhradit žalovanému 2) náhradu nákladů odvolacího řízení, aniž by to mělo do poměrů žalobce významnější dopad. Za těchto okolností a to ani se zřetelem k postojům účastníků v průběhu odvolacího řízení nelze dospět k závěru, že by v projednávané věci bylo nespravedlivé uložit náhradu nákladů odvolacího řízení žalobci, který ve věci neměl (s výjimkou poměrně nepatrné části) úspěch, neboť ani odvolací soud neshledal správným jeho názor o úmyslné formě zavinění žalovaného 2), a že by zároveň bylo možné spravedlivě požadovat na žalovaném 2), aby náklady, které v odvolacím řízení vynaložil k účelnému bránění svého práva, nesl přestože byl v tomto řízení (s výjimkou poměrně nepatrné části) úspěšný - ze svého. Závěr odvolacího soudu, že v projednávané věci nejsou dány důvody hodné zvláštního zřetele pro nepřiznání náhrady nákladů odvolacího řízení žalovanému 2), je proto správný.
 Z uvedeného vyplývá, že rozsudek odvolacího soudu je z hlediska žalobcem uplatněných dovolacích důvodů správný. Protože nebylo zjištěno, že by byl postižen některou z vad, uvedených v ustanovení § 229 odst. 1 o. s. ř., § 229 odst. 2 písm. a) a b) o. s. ř. nebo v § 229 odst. 3 o. s. ř. anebo jinou vadou, která by mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, Nejvyšší soud České republiky dovolání žalobce podle ustanovení § 243d písm. a) o. s. ř. zamítl.
 O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle ustanovení § 243c odst. 3 věty první, § 224 odst. 1 a § 142 odst. 3 o. s. ř., neboť žalovaný 2) měl v řízení u dovolacího soudu neúspěch jen v poměrně nepatrné části (jeho dovolání, které bylo odmítnuto, směřovalo proti rozsudku odvolacího soudu jen v části týkající se peněžitého plnění ve výši 40.297,- Kč s úroky z prodlení, oproti zamítnutému dovolání žalobce, kterým byl rozsudek odvolacího soudu napaden ve výroku, jímž bylo rozhodnuto o peněžitém plnění ve výši 3.593.328,- Kč s úroky z prodlení), a žalobce je proto povinen nahradit žalovanému 2) náklady potřebné k bránění práva.
 Při rozhodování o výši náhrady nákladů řízení dovolací soud přihlédl k tomu, že výše odměny má být určena podle sazeb stanovených paušálně pro řízení v jednom stupni zvláštním právním předpisem (§ 151 odst. 2 část věty první před středníkem o. s. ř.), neboť nejde o přiznání náhrady nákladů řízení podle ustanovení § 147 nebo § 149 odst. 2 o. s. ř. a ani okolnosti případu v projednávané věci neodůvodňují, aby bylo postupováno podle ustanovení zvláštního právního předpisu o mimosmluvní odměně


text:
(§ 151 odst. 2 část věty první za středníkem o. s. ř.). Vyhláška č. 484/2000 Sb. (ve znění pozdějších předpisů), která upravovala sazby odměny advokáta stanovené paušálně pro řízení v jednom stupni, však byla nálezem Ústavního soudu ze dne 17. 4. 2013 č. 116/2013 Sb. dnem 7. 5. 2013 zrušena. Nejvyšší soud České republiky za této situace určil pro účely náhrady nákladů dovolacího řízení paušální sazbu odměny pro řízení v jednom stupni s přihlédnutím k povaze a okolnostem projednávané věci a ke složitosti (obtížnosti) právní služby poskytnuté advokátem ve výši 54.240,- Kč. Kromě této paušální sazby odměny advokáta vznikly žalovanému 2) náklady spočívající ve dvou paušálních částkách náhrady výdajů ve výši 300,- Kč (srov. § 13 odst. 3 vyhlášky č. 177/1996 Sb. ve znění pozdějších předpisů). Vzhledem k tomu, že zástupce žalovaného 2), advokát JUDr. Marek Nespala, osvědčil, že je plátcem daně z přidané hodnoty, náleží k nákladům, které žalovanému 2) za dovolacího řízení vznikly, rovněž náhrada za daň z přidané hodnoty ve výši 11.516,- Kč (§ 137 odst. 3, § 151 odst. 2 věta druhá o. s. ř.).
 Žalobce je povinen náhradu nákladů dovolacího řízení v celkové výši 66.356,- Kč žalovanému 2) zaplatit k rukám advokáta, který žalovaného 2) v tomto řízení zastupoval (§ 149 odst. 1 o. s. ř.), do 3 dnů od právní moci rozsudku (§ 160 odst. 1 o. s. ř.).
 V Brně dne 25. září 2014 JUDr. Jiří Doležílek předseda senátu


text:
Zákony - aktuální znění právních předpisů: Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška) - § 25-61 ČÁST ČTVRTÁ ČINNOST PŘI SPRÁVĚ A OBNOVĚ KATASTRÁLNÍHO OPERÁTU
 Vyhláška č. 357/2013 Sb., o katastru nemovitostí (katastrální vyhláška) - § 25-61 ČÁST ČTVRTÁ ČINNOST PŘI SPRÁVĚ A OBNOVĚ KATASTRÁLNÍHO OPERÁTU
 ČINNOST PŘI SPRÁVĚ A OBNOVĚ KATASTRÁLNÍHO OPERÁTU
 ČINNOST PŘI SPRÁVĚ KATASTRÁLNÍHO OPERÁTU
 (1) Změnou obsahu katastru je nahrazení, zrušení nebo doplnění údaje katastru. Katastrální úřad vede protokoly, do kterých průběžně zaznamenává údaje o činnostech při zápisech změn do katastrálního operátu.
 (2) Geometrický plán, který je součástí listiny, je podkladem pro zápis změny, pokud jeho obsah je v souladu s údaji katastru nebo pokud je z technického hlediska způsobilý k zápisu. Za nesoulad s údaji katastru se nepovažuje takový rozdíl mezi údaji katastru a geometrického plánu, který nebrání zápisu změny, nebo jej lze dodatečně odstranit identifikací parcel ve formě veřejné listiny, pokud lze takovou identifikaci parcel vyhotovit.
 (3) Za nesoulad s údaji katastru se rovněž nepovažuje, jsou-li v listině pozemky označeny parcelními čísly podle stavu platného ke dni uzavření smlouvy nebo ke dni vydání rozhodnutí či vyhotovení jiné listiny, pokud jsou v návrhu na zápis nemovitosti označeny podle stavu katastru platného ke dni podání návrhu na zápis a k listině je připojena identifikace parcel ve formě veřejné listiny, pokud lze takovou identifikaci parcel vyhotovit. Za nesoulad s údaji katastru se rovněž nepovažuje, byla-li smlouva uzavřena nebo rozhodnutí vydáno či jiná listina vyhotovena před a doručena k zápisu po dni vyhlášení platnosti obnoveného katastrálního operátu a pozemky, které jsou předmětem právního úkonu, lze ztotožnit s pozemky evidovanými v katastru po obnově operátu.
 Změny údajů o právech a upozorněních
 (1) Katastrální úřad vede protokol o vkladech, ve kterém zaznamenává došlé návrhy na vklad, průběh a výsledek vkladového řízení.
 (2) Po provedení vkladu katastrální úřad odstraní plombu. Katastrální úřad odstraní plombu rovněž po nabytí právní moci rozhodnutí o zastavení vkladového řízení. Byl-li návrh na vklad zamítnut, odstraní katastrální úřad plombu po marném uplynutí lhůty pro podání žaloby nebo po doručení pravomocného rozhodnutí soudu, kterým byla žaloba zamítnuta.
 (3) Ve vyrozumění o provedeném vkladu katastrální úřad uvede
 a) název katastrálního úřadu,
 b) název, adresu a kontaktní údaje katastrálního pracoviště,
 c) text „Vyrozumění o provedeném vkladu do katastru nemovitostí“,
 d) spisovou značku řízení,
 e) datum vydání rozhodnutí katastrálního úřadu nebo údaj o tom, že vklad byl povolen soudem, údaj o okamžiku právních účinků vkladu, údaj o datu provedení vkladu, označení listiny, na základě které byl vklad proveden, a
 f) výpis provedených změn, který obsahuje změnou dotčené údaje výpisu z katastru před vkladem a po vkladu s rozlišením vymazaných a nových údajů.
 Záznam odvozených práv k nemovitostem
 (1) Návrhy na záznam a související úkony katastrálního úřadu se zaznamenávají v protokolu o záznamech, poznámkách a dalších zápisech (dále jen „protokol o záznamech“).
 (2) V případě, že odvozené právo vzniká spolu s vlastnickým právem státu nebo územního samosprávného celku a předložená listina dokládá společný vznik obou těchto práv, provede se zápis odvozeného práva v rámci vkladu vlastnického práva.
 (3) V případě


text:
zániku vlastnického práva státu nebo územního samosprávného celku, od něhož je odvozeno další právo, se provede výmaz odvozeného práva v rámci vkladu, kterým je zapisován zánik příslušného vlastnického práva, a to pouze na základě listiny, na jejímž základě je prováděn výmaz vlastnického práva, od něhož je toto právo odvozeno.
 (4) Zjistí-li katastrální úřad, že listina podle odstavce 1 je způsobilá k provedení záznamu pouze ve vztahu k některým nemovitostem, provede záznam pouze v tomto rozsahu. O tom, v jakém rozsahu byl záznam proveden, pořídí katastrální úřad úřední záznam, který založí spolu s listinou do sbírky listin. Zároveň o této skutečnosti vyrozumí toho, kdo listinu předložil, a svůj postup odůvodní.
 (5) Po provedení záznamu katastrální úřad odstraní plombu. Katastrální úřad odstraní plombu rovněž bezodkladně po vrácení listiny nezpůsobilé k provedení záznamu.
 (1) Návrhy na zápis nebo výmaz poznámky (dále jen „zápis poznámky“) a listiny určené k zápisu poznámky se zaznamenávají v protokolu o záznamech.
 (2) Katastrální úřad zkoumá, zda jsou listiny podle odstavce 1 bez chyb v psaní a počtech a bez jiných zřejmých nesprávností a zda nemovitosti v nich uvedené jsou označeny podle katastrálního zákona. Pokud je podkladem pro zápis poznámky soukromá listina, katastrální úřad postupuje podle části páté a zkoumá návaznost na stav zápisů.
 (3) K výmazu poznámky na základě rozhodnutí orgánu veřejné moci je nutné doložit nabytí právní moci rozhodnutí, pokud z jiného právního předpisu neplyne, že účinky rozhodnutí nastaly dříve.
 (4) Po zápisu poznámky katastrální úřad odstraní plombu. Katastrální úřad odstraní plombu rovněž bezodkladně po vrácení listiny nezpůsobilé k zápisu poznámky.
 Při zápisu nebo výmazu upozornění se § 28 použije přiměřeně.
 Změny jiných údajů katastru
 (1) Katastrální úřad zaznamenává činnosti při změně jiných údajů katastru v protokolu o záznamech.
 (2) Katastrální úřad zkoumá, zda listiny předložené k zápisu změn jiných údajů katastru jsou bez chyb v psaní a počtech a bez jiných zřejmých nesprávností a zda nemovitosti v nich uvedené jsou označeny podle katastrálního zákona. V případě rozhodnutí orgánů veřejné moci je nutné doložit nabytí právní moci rozhodnutí.
 (3) V případě, kdy se změna jiných údajů katastru vyplývající z rozhodnutí vydaného příslušným orgánem veřejné moci podle jiného právního předpisu dotýká většího počtu vlastníků, postačuje, je-li ohlášení změny učiněno kteroukoliv z dotčených osob v postavení vlastníka. Obdobně se postupuje v případě, kdy je ohlášení doloženo listinou, vztahující se na všechny vlastníky, kterých se ohlašovaná změna dotýká.
 (4) Změna údajů katastru, které vypovídají o fyzickém stavu nemovitosti, se v katastru provede na základě příslušných listin, pokud jich je podle jiných právních předpisů ke změně fyzického stavu nemovitosti potřeba, až po uskutečnění této změny. Pokud skutečnost, že změna fyzického stavu nemovitosti již byla uskutečněna, nevyplývá z předložených listin, lze ji doložit prohlášením vlastníka s úředně ověřeným podpisem.
 (5) Spočívá-li změna jiných údajů katastru ve výmazu budovy nebo vodního díla, vymaže katastrální úřad veškeré údaje evidované o budově nebo vodním díle, a to i v případě, že by jinak byl k jejich výmazu nezbytný návrh.
 (1) Katastrální úřad vede protokol, do kterého zaznamenává došlé návrhy na schválení změny hranice katastrálního území,


text:
postup a výsledek řízení o schválení změny hranice katastrálního území.
 (2) Ke změně hranice katastrálního území, která není shodná s hranicí obce nebo městského obvodu nebo městské části statutárního města, dochází
 a) sloučením více katastrálních území v jedno katastrální území,
 b) oddělením části jednoho katastrálního území a připojením této části k jinému katastrálnímu území,
 c) vytvořením nového katastrálního území,
 d) nahrazením pohyblivé hranice pevnou hranicí.
 (3) Ke změně hranice katastrálního území podle odstavce 2 písm. b) může dojít jen v případě, že dosavadní hranice katastrálního území dělí nemovitost, která je předmětem evidence v katastru, nebo v důsledku změny uspořádání pozemků na základě provedených pozemkových úprav. Ke změně hranice katastrálního území podle odstavce 2 písm. c) může dojít jen v případě, že je to nezbytné pro správu katastru nebo z jiných závažných důvodů, například při vzniku nové obce.
 (2) Mapovým podkladem při změně průběhu hranice obce a s ní související změně hranice katastrálního území je kopie katastrální mapy, na níž se vyznačí navrhovaná změněná hranice černou čárou o tloušťce 1 mm. Číselným podkladem je výkaz o celkových výměrách katastrálních území dotčených obcí před změnou a po navrhované změně. Katastrální úřad projedná s obcemi průběh navrhované hranice z hlediska správy katastru.
 Společně s rozhodnutím, kterým se schvaluje změna hranice katastrálního území, zašle katastrální úřad vlastníkům, jejichž nemovitosti byly změnou dotčeny, srovnávací sestavení přečíslovaných parcel.
 (1) Schválení názvu katastrálního území oznámí Český úřad zeměměřický a katastrální (dále jen „Úřad“) příslušnému katastrálnímu úřadu, zeměměřickému a katastrálnímu inspektorátu a obci, v níž katastrální území leží.
 (2) Změny názvů katastrálních území provedené v katastru zveřejňuje Úřad na svých internetových stránkách.
 (3) Změnu údajů podle § 9 odst. 1 písm. c) a d) v rámci celé České republiky zapisuje do katastru Úřad jako správce číselníků informačního systému katastru nemovitostí podle podkladů ústředních orgánů státní správy, které tyto údaje spravují.
 Změny údajů o geometrickém a polohovém určení
 (1) Změnu geometrického a polohového určení v důsledku vytyčení nebo zpřesnění hranice pozemků lze provést pouze v mezích přesnosti dosavadního geometrického a polohového určení, přitom průběh zpřesněné hranice musí pohledově odpovídat jejímu zobrazení v katastrální mapě.
 (2) Listinou dokládající shodu vlastníků na průběhu hranice pozemků je zejména souhlasné prohlášení o shodě na průběhu hranice pozemků s náležitostmi obdobnými souhlasnému prohlášení podle § 66 odst. 2 písm. a) až c), které dále obsahuje popis průběhu vytyčené nebo vlastníky zpřesněné hranice pozemku čísly bodů podle geometrického plánu, a uvedení skutečnosti, že hranice nebyly osobami, které prohlášení činí, měněny, nejsou sporné a že je jejich vůlí, aby tak, jak byly zaměřeny, byly evidovány v katastru.
 (3) Katastrální úřad při zápisu zpřesněného geometrického a polohového určení pozemku a jemu odpovídající zpřesněné výměry ověří pravost podpisů na souhlasném prohlášení některým ze způsobů uvedených v části páté. Katastrální úřad považuje vlastnoruční podpis za pravý i v případě, že úředně oprávněný zeměměřický inženýr (dále jen „ověřovatel“), který geometrický plán ověřil, výslovně potvrdil, že vlastníci dotčených pozemků, jejichž totožnost zjistil, před ním souhlasné prohlášení podepsali.
 (4) Jde-li o hranici mezi pozemky téhož vlastníka, katastrální úřad do katastru zapíše zpřesněné


text:
geometrické a polohové určení pozemku a jemu odpovídající zpřesněnou výměru parcely na základě jeho ohlášení s náležitostmi obdobnými souhlasnému prohlášení.
 (5) Zpřesněné geometrické a polohové určení se do katastru zapíše i bez ohlášení vlastníka, a to na základě původního výsledku zeměměřické činnosti, ze kterého lze polohu lomových bodů určit s přesností vyšší, než je platné geometrické a polohové určení podle katastru. Bez samostatného ohlášení se zapíše do katastru zpřesnění dosavadní hranice v souvislosti s rozdělením pozemku, a to v rozsahu bodu vloženého do dosavadní hranice, ze kterého při dělení pozemku vychází nová hranice.
 (6) Zpřesněním geometrického a polohového určení pozemku dochází zároveň ke zpřesnění geometrického a polohového určení rozsahu věcného břemene k části změnou dotčených pozemků, pokud byl rozsah vymezen určujícími mírami od hranice parcely.
 (7) Není přípustné slučovat parcely nebo části parcel, pokud jsou u parcel evidovány různé údaje o právech. Výjimkou jsou parcely nebo jejich části, u kterých je evidováno věcné břemeno, jehož rozsah byl vymezen v geometrickém plánu, nebo u kterých je evidováno předkupní právo podle stavebního zákona na části pozemku. Je-li věcné břemeno evidováno k celé parcele, lze tuto parcelu nebo její část sloučit jen při současném vymezení dosavadního rozsahu věcného břemene v geometrickém plánu.
 Označování parcel parcelními čísly
 (1) Nově vzniklé parcely se označují
 b) číslem následujícím za posledním použitým kmenovým parcelním číslem příslušné číselné řady.
 (2) Pokud by rozdělením parcely vznikalo víc než 999 poddělení, může katastrální úřad provést na dotčené části katastrálního území přečíslování parcel nebo označit parcely kmenovými čísly navazujícími na poslední použité číslo.
 (3) Zanikne-li parcela, nesmí se jejím číslem v budoucnu označit jiná nově vzniklá parcela kromě přečíslování parcel v celém katastrálním území při obnově katastrálního operátu.
 (4) Při slučování parcel stejného druhu pozemku v obvodu vlastnictví jednoho vlastníka se ponechá číslo parcely s největší výměrou a ostatní parcelní čísla se zruší.
 (5) Nová parcela vytvářená z částí dosavadních parcel se zpravidla označí kmenovým číslem té parcely, jejíž část v nové parcele má největší výměru. Přitom se podle potřeby kmenové číslo poddělí podle odstavce 1.
 (6) Při oddělování části parcely pro jiného vlastníka se zpravidla ponechá zbytku parcely dosavadního vlastníka původní parcelní číslo, je-li již poddělené, nebo se poddělí číslem jedna, popřípadě jiným nejnižším dosud nepřiděleným číslem poddělení.
 (7) Při dělení parcely na více parcel bez změny vlastníka se zpravidla ponechá u největší nově vznikající parcely původní parcelní číslo, včetně jeho případného poddělení, nebo se poddělí číslem jedna, popřípadě jiným nejnižším dosud nepřiděleným číslem poddělení. Ostatní nově vzniklé parcely se označí kmenovým číslem původní parcely a navazujícím dosud nepoužitým poddělením.
 (8) Části dosavadních parcel, které jsou nebo mají být součástí nově vznikající parcely v důsledku zahájení rozsáhlejší změny v území, například nová komunikace, letiště, vodní plocha, skládka, dobývací prostor, a které nebudou v době zápisu změny pravděpodobně majetkoprávně vypořádány, se označí jako samostatné parcely kmenovým číslem navazujícím na poslední použité číslo a podděleními počínajícími číslem jedna.
 (9) Při samostatných číselných řadách pozemkových a stavebních parcel se nově vznikající stavební parcela oddělená z pozemkové parcely označí podle odstavce 1 písm. b).


text:
Číslo pozemkové parcely, z níž je stavební parcela oddělena, zůstane nezměněno, popřípadě se zruší, zaniká-li pozemková parcela. Pokud zrušením budovy v katastru ze stavební parcely vzniká pozemková parcela, označí se podle odstavce 1 písm. b).
 (10) Při změně hranice katastrálního území nesmí převodem parcel mezi katastrálními územími dojít k duplicitě parcelních čísel. Při přečíslování parcel se použijí parcelní čísla podle odstavce 1 písm. b).
 (11) Při doplnění celého pozemku dosud evidovaného zjednodušeným způsobem nebo jeho zbývající části do souboru geodetických informací se tomuto pozemku ponechá parcelní číslo parcely zjednodušené evidence, nevznikne-li duplicita v číslování parcel. V opačném případě nebo při jednotném číslování parcel se pozemek označí novým parcelním číslem podle odstavce 1.
 (12) O přečíslování parcel katastrální úřad písemně vyrozumí vlastníky dotčených pozemků a oprávněné z věcných práv k věci cizí, pokud není přečíslování provedeno na podkladě jejich jednání nebo v rámci obnovy katastrálního operátu.
 a) při změně hranice pozemku a při určení hranice pozemku soudem,
 b) při změně geometrického určení pozemku i při nezměněných hranicích pozemku,
 c) výpočtem s vyšším kódem způsobu určení výměry i při nezměněném geometrickém určení pozemku, nebo
 (2) Ke změně výměry podle odstavce 1 písm. b) a d) evidované v katastru nedochází, není-li při shodném kódu způsobu určení výměry překročena mezní odchylka, pokud nejde o obnovu katastrálního operátu novým mapováním nebo na podkladě výsledků pozemkových úprav.
 Změna údajů o typu a způsobu ochrany nemovitosti
 (1) Změna údajů o typu a způsobu ochrany nemovitosti se v katastru provádí podle písemných podkladů
 a) o zařazení nebo odnětí pozemků ze zemědělského půdního fondu a souhlasu nebo rozhodnutí orgánu ochrany zemědělského půdního fondu,
 b) o určení nebo odnětí pozemků k plnění funkcí lesa a rozhodnutí orgánu státní správy lesů,
 c) o ochraně přírodních léčebných lázní, přírodního léčivého zdroje a zdroje přírodní minerální vody a jejich ochranných pásem a podle ohlášení Ministerstva zdravotnictví,
 d) o ochraně části přírody a krajiny a jejím ochranném pásmu a ohlášení příslušného orgánu ochrany přírody a krajiny nebo odborné organizace ochrany přírody a krajiny, která vede ústřední seznam ochrany přírody,
 e) o ochraně památkově chráněné nemovitosti, památkové rezervace, památkové zóny a jejich ochranném pásmu a ohlášení odborné organizace státní památkové péče, která vede Ústřední seznam kulturních památek České republiky,
 f) o ochraně značky geodetického bodu a chráněného území geodetického bodu a ohlášení správce bodového pole; u chráněného území dále rozhodnutí příslušného orgánu,
 g) o chráněném ložiskovém území a ohlášení příslušného orgánu, který chráněné ložiskové území stanovil,
 h) o ochranném pásmu vodního zdroje a ohlášení příslušného vodoprávního úřadu,
 i) o ochranném pásmu vodního díla a ohlášení příslušného vodoprávního úřadu.
 (2) Podkladem podle odstavce 1 je listina, která obsahuje seznam chráněných nemovitostí označených údaji podle katastru a typ a způsob ochrany nemovitosti podle bodu 7 přílohy k této vyhlášce. Seznam je členěn podle obcí a katastrálních území. Jestliže jsou stejným způsobem ochrany nemovitostí dotčeny všechny nemovitosti v katastrálním území, vyznačí se v listině tato skutečnost bez uvedení jednotlivých nemovitostí.
 (3) Nejsou-li hranice chráněného území nebo hranice ochranného pásma shodné s hranicemi parcel v katastrální mapě, je přílohou


text:
listiny podle odstavce 2 záznam podrobného měření změn obsahující jejich geometrické a polohové určení.
 (4) Změna údajů o typu a způsobu ochrany zemědělských pozemků se v katastru provádí také společně se změnou druhu pozemku na druh náležící mezi zemědělské pozemky, s výjimkou případu, kdy je tento pozemek určen k plnění funkcí lesa.
 Změny ostatních údajů o nemovitosti
 (1) Katastrální úřad ze základního registru územní identifikace, adres a nemovitostí přebírá změny
 a) údajů o pozemku podle § 10 odst. 1 písm. h),
 b) údajů o budově podle § 11 odst. 1 písm. d), e), f), g) a m) a
 c) údajů o právu stavby podle § 12 písm. e),
 pokud jsou v něm tyto údaje vedeny jako referenční.
 (2) Katastrální úřad z moci úřední provádí změny
 a) údajů o pozemku podle § 10 odst. 1 písm. a) až f), j), m), n) a o),
 b) údajů o budově podle § 11 odst. 1 písm. a) až c), l) a m),
 c) údajů o právu stavby podle § 12 písm. a), b), d), j) a e) a
 d) údajů o jednotce podle § 13 písm. a) a h),
 pokud tyto údaje nejsou přebírány podle odstavce 1.
 (1) Změna jména, popřípadě jmen, příjmení, rodného čísla a adresy místa pobytu fyzické osoby, která je v katastru vedena jako vlastník nebo jiný oprávněný, se v katastru provede
 a) převzetím ze základního registru obyvatel,
 b) na podkladě listiny při vkladu práva obsahující údaje o vlastníku nebo jiném oprávněném,
 c) na podkladě potvrzení matričního úřadu nebo obecního úřadu obce s rozšířenou působností nebo krajského úřadu nebo Ministerstva vnitra,
 d) na podkladě zjištění při obnově katastrálního operátu novým mapováním a zapsaných v soupisu nemovitostí a při obnově katastrálního operátu na základě výsledků pozemkových úprav,
 e) na podkladě ohlášení vlastníka nebo jiného oprávněného, nebo
 f) na podkladě oznámení správního orgánu.
 (2) Před zápisem se ohlášené údaje o fyzické osobě porovnávají s údaji základního registru obyvatel. Údaje, které nejsou vedeny jako referenční údaje v základním registru obyvatel, se porovnají s údaji agendového informačního systému evidence obyvatel nebo agendového informačního systému cizinců.
 (3) Změna jména, popřípadě jmen, příjmení, rodného čísla, popřípadě data narození, pokud rodné číslo nebylo přiděleno, a adresa bydliště v cizině fyzické osoby, která nemá trvalý pobyt ani povolení k pobytu na území České republiky, a která je v katastru vedena jako vlastník nebo jiný oprávněný, se v katastru provede podle odstavce 1. Pokud změnu nelze provést podle odstavce 1, protože osoba není vedena v registru obyvatel, nebo měnící se údaj není v tomto registru obsažen, provede se změna na podkladě listiny při vkladu práv obsahující údaje o vlastníku a jiném oprávněném, průkazu o povolení pobytu, potvrzení o přechodném pobytu občana Evropské unie na území České republiky, nebo jiného dokladu prokazujícího změnu; změna bydliště v cizině u osoby, která nemá trvalý pobyt na území České republiky, se provede i jen na základě jejího ohlášení.
 (4) Změna názvu, identifikačního čísla a adresy sídla právnické osoby, organizační složky státu, městské části, městského obvodu a organizační složky právnické osoby, která je vedena


text:
jako vlastník nebo jiný oprávněný, se zapisuje do katastru
 a) převzetím ze základního registru právnických osob, podnikajících fyzických osob a orgánů veřejné moci,
 b) na podkladě listiny vyhotovené soudem, správním orgánem, exekutorem, notářem, pokud údaje v listině uvedené odpovídají údajům vedeným v příslušném rejstříku podle písmena a) zveřejněným způsobem umožňujícím dálkový přístup a ze zápisu v daném rejstříku vyplývá, že jde o tutéž osobu.
 (5) U správce daně, poplatku nebo jiného obdobného peněžitého plnění a okresní správy sociálního zabezpečení nebo Pražské správy sociálního zabezpečení, kteří se evidují v katastru jako zástavní věřitelé, se zapisuje změna údajů o
 a) názvu na základě změny zakladatelské nebo jiné obdobné listiny, popřípadě změny zákona, a
 b) adrese sídla pouze na základě jejich ohlášení.
 Změny údajů o bodu podrobného polohového bodového pole
 (1) Body podrobného polohového bodového pole do katastru zapisuje a vymazává katastrální úřad na návrh nebo i bez návrhu. Zápis bodu podrobného polohového bodového pole se provádí podle dokumentace o zřízení, obnovení nebo přemístění bodu podrobného polohového bodového pole.
 (2) Změnu čísla bodu, lokalizačních údajů o katastrálním území a obci a označení listu Státní mapy 1 : 5 000 zapisuje katastrální úřad z moci úřední.
 (3) Změnu souřadnic a výšky bodu, místopisného náčrtu, nárysu nebo detailu, popisu, způsobu stabilizace a určení bodu zapisuje katastrální úřad na podkladě dokumentace o zřízení, obnovení nebo přemístění bodu podrobného polohového bodového pole.
 (4) Poznámku zapisuje katastrální úřad na podkladě vlastního zjištění nebo oznámení odborně způsobilé osoby podle § 3 odst. 3 a 4 zeměměřického zákona (dále jen „odborně způsobilá osoba“).
 a) název kraje, obce, části obce, veřejného prostranství převzetím ze základního registru územní identifikace, adres a nemovitostí nebo na podkladě ohlášení kraje nebo obce; před zápisem se ohlášené názvy porovnávají s údaji základního registru územní identifikace, adres a nemovitostí,
 b) název katastrálního území na podkladě rozhodnutí Úřadu o schválení názvu katastrálního území,
 c) název vodního toku a vodní plochy podle standardizovaného geografického názvosloví,
 d) pomístní jména pozemkových tratí na podkladě ohlášení obce; před zápisem se ohlášená jména porovnávají se standardizovaným geografickým názvoslovím.
 (2) Vyhlášení revize katastru oznámí katastrální úřad nejpozději 2 měsíce před jejím zahájením obci, na jejímž území bude revize katastru prováděna.
 (3) Před zahájením revize katastru katastrální úřad provede kontrolu vnitřního souladu společných údajů souboru geodetických informací a souboru popisných informací.
 (4) Pokud je při revizi katastru nezbytná účast vlastníka, přizve jej katastrální úřad k revizi písemnou pozvánkou. Jeho nepřítomnost však není na překážku provedení revize katastru. V těchto případech se využijí při revizi informace zástupce obce a vlastníků sousedních nemovitostí. Stejně se postupuje v případě osob neznámého pobytu nebo neznámého sídla nebo osob, které nejsou známy.
 (5) Předmětem revize katastru jsou
 c) mapové značky, jejichž platnost byla ukončena přede dnem nabytí účinnosti této vyhlášky,
 f) seznam budov s čísly popisnými a s čísly evidenčními a seznam budov bez čísel popisných a čísel evidenčních,
 g) jméno, popřípadě jména, příjmení a adresa místa pobytu fyzické osoby, popřípadě adresa bydliště v cizině, nemá-li trvalý pobyt na území České republiky, název a adresa sídla právnické osoby, která je


text:
vlastníkem, a doplnění jejich chybějících rodných čísel, popřípadě dat narození, pokud rodná čísla nebyla přidělena, nebo identifikačních čísel,
 h) body podrobného polohového bodového pole,
 i) místní názvy a pomístní jména.
 (6) Zjištěné změny
 a) doložené příslušnou listinou, popřípadě geometrickým plánem nebo záznamem podrobného měření změn nebo změny tyto doklady nevyžadující, se vyznačí do příloh protokolu o výsledku revize katastru; vlastník v příloze potvrdí svým podpisem souhlas s vyznačením změny v katastru,
 b) nedoložené podle písmena a) se zapíší do záznamu pro další řízení s uvedením lhůty odstranění zjištěného nesouladu v údajích katastru projednaným způsobem; zápis potvrdí vlastník nebo jeho zástupce svým podpisem.
 (7) Pokud se zápis podle odstavce 6 písm. b) týká vlastníka, který není přítomen revizi katastru, zašle mu katastrální úřad výzvu k odstranění zjištěného nesouladu se stanovením lhůty k předložení příslušných listin pro vyznačení změny v katastru. Obdobně se postupuje i v případě, kdy vlastník nebo jeho zástupce byl revizi katastru přítomen, ale svým podpisem nestvrdil dojednání podle odstavce 6 písm. b).
 (8) Katastrální úřad upozorní vlastníka při sjednávání způsobu odstranění nesouladu podle odstavce 6 písm. b) nebo ve výzvě podle odstavce 7 na možnost sankcí za porušení pořádku na úseku katastru při nesplnění jeho povinností.
 (9) Protokol o výsledku revize katastru obsahuje
 b) způsob provedení revize katastru,
 c) přílohy protokolu, ve kterých jsou zaznamenány zjištěné změny údajů katastru podle odstavce 6 nebo které obsahují zejména výsledky revize údajů podle odstavce 5 písm. c), d), g) a h), a
 (1) Katastrální úřad vede protokol, do kterého průběžně zaznamenává činnosti při opravě chyby v katastrálním operátu.
 (2) Chybné údaje katastru, které vznikly zřejmým omylem při vedení a obnově katastru, a to geometrické a polohové určení, číslo parcely, údaj o právu, upozornění, druh pozemku, způsob ochrany nemovitosti, způsob využití nemovitosti, údaj o budově včetně údaje o její dočasnosti, údaj o jednotce, cenový údaj a údaj pro daňové účely katastrální úřad opraví na základě původního výsledku zeměměřické činnosti nebo listiny, která byla podkladem pro zápis tohoto údaje do katastru, a v případě chyby vzniklé zřejmým omylem při obnově katastrálního operátu i na základě výsledků zjišťování hranic.
 (3) Chybné geometrické a polohové určení, které vzniklo nepřesností při podrobném měření a zobrazení předmětu měření v katastrální mapě, nejde-li o případy podle odstavce 2, opraví katastrální úřad na základě
 a) výsledku zeměměřických činností, který je využíván pro vyznačení příslušného předmětu polohopisu do katastrální mapy, a
 b) písemného prohlášení vlastníků pozemků, že hranice pozemků nebyla jimi měněna, není sporná ani nebyla zpochybněna.
 (4) Opravou geometrického a polohového určení pozemku dochází zároveň k opravě geometrického a polohového určení rozsahu věcného břemene k části změnou dotčeného pozemku, pokud byl rozsah vymezen určujícími mírami od hranice parcely.
 (5) Chybné určení výměry parcely opraví katastrální úřad podle platného geometrického určení.
 (1) Jiné nepřesnosti v údajích katastru, které nejsou uvedeny v § 44, například údaj o bodu podrobného bodového pole, místní název nebo pomístní jméno, kód kvality podrobného bodu, se nepovažují za chyby; správný údaj se po jeho zjištění zapíše z moci úřední.
 (2) Chyba v určení hranice pozemku, která


text:
je současně státní hranicí, se opraví na podkladě dokumentárního díla státní hranice.
 ČINNOST PŘI OBNOVĚ KATASTRÁLNÍHO OPERÁTU
 Vedení protokolu při obnově katastrálního operátu
 Katastrální úřad vede protokol, do kterého průběžně zaznamenává činnosti při obnově katastrálního operátu.
 Zahájení obnovy katastrálního operátu
 (1) Oznámení o obnově katastrálního operátu novým mapováním zveřejní katastrální úřad na úřední desce s předstihem nejméně 6 měsíců nebo, jde-li o obnovu v části katastrálního území, s předstihem nejméně 2 měsíců. Oznámení obsahuje i výzvu ke splnění povinností vlastníků a obce podle katastrálního zákona. Katastrální úřad zašle oznámení obci, na jejímž území bude katastrální operát obnovován, s žádostí o jeho zveřejnění, sousední obci, bude-li obnovou dotčena hranice této obce, Státnímu pozemkovému úřadu a osobám, které vlastní v daném území rozsáhlý nemovitý majetek, zejména dráhy, letiště, pozemní komunikace nebo lesy.
 (2) Datum zahájení obnovy katastrálního operátu oznámí katastrální úřad obci nejméně 30 dní předem a zveřejní ho na úřední desce.
 (1) Složení komise pro zjišťování hranic projedná předseda komise s obcí, popřípadě podle místních podmínek s dalšími správními orgány, například orgánem ochrany zemědělského půdního fondu, orgánem státní správy lesů nebo vodoprávním úřadem.
 (2) Ke zjišťování hranic přizve katastrální úřad vlastníky, jejichž nemovitosti leží v území, ve kterém bude provedena obnova katastrálního operátu novým mapováním, a rovněž vlastníky nemovitostí sousedících s tímto územím, popřípadě sousední obec, je-li předmětem zjišťování hranice obce. To neplatí, pokud se údaje přebírají z dosavadního katastrálního operátu. Písemná pozvánka vlastníka obsahuje
 a) místo a čas zjišťování hranic,
 b) upozornění, že k účasti při zjišťování hranic může vlastník zmocnit svého zástupce a že neúčast pozvaného vlastníka nebo jeho zástupce při jednání není na překážku využití výsledků zjišťování hranic,
 c) oznámení o oprávnění zaměstnanců pověřených zjišťováním hranic vstupovat a vjíždět na nemovitosti podle zákona o zeměměřictví a
 d) poučení o povinnostech vlastníka a případných sankcích podle katastrálního zákona a upozornění, že neoznačené hranice nebudou předmětem zaměření a budou do obnoveného katastrálního operátu doplněny podle dosavadního katastrálního operátu, popřípadě podle operátu dřívější pozemkové evidence, a
 e) upozornění, že obnovený katastrální operát bude v obci vyložen k veřejnému nahlédnutí.
 (2) Předmětem zjišťování hranic jsou
 b) obvody budov a obvody vodních děl,
 c) hranice katastrálního území a hranice obce.
 a) údaje o vlastníku,
 b) druh a způsob využití pozemku,
 c) typ a způsob využití stavby,
 e) místní názvy a pomístní jména.
 (1) Při zjišťování hranic se vyšetřuje skutečný průběh hranice v terénu, který se porovnává s jejím zobrazením v katastrální mapě nebo v mapě dřívější pozemkové evidence. Průběh hranice se nevyšetřuje, pokud byl již dříve vyšetřen při obnově katastrálního operátu v sousedním katastrálním území nebo v sousední části téhož katastrálního území nebo jde o hranici na obvodu pozemkových úprav.
 (2) Lomové body vlastnické hranice označené trvalým způsobem, jejíž průběh v terénu odpovídá zobrazení v katastrální mapě nebo v mapě dřívější pozemkové evidence a vlastníci s ní souhlasí, se v terénu označí barvou. V případě, že lomové body takové hranice nejsou označeny trvalým způsobem a vlastníci se na průběhu hranice shodli, označí se tyto body dočasně, například červeně obarveným kolíkem. Označení těchto lomových


text:
bodů trvalým způsobem provedou vlastníci ve lhůtě uvedené v soupisu nemovitostí.
 (3) U vlastnické hranice, s jejímž trvalým označením v terénu vlastníci souhlasí, ale její průběh neodpovídá zobrazení v katastrální mapě nebo u pozemků evidovaných zjednodušeným způsobem v mapě dřívější pozemkové evidence, prověří komise příčinu tohoto stavu. Je-li příčinou chybné zobrazení hranice, vyznačí se v náčrtu zjišťování hranic její oprava a v soupisu nemovitostí potvrdí vlastníci svým podpisem souhlas s průběhem a vyznačením opravy hranice. V ostatních případech se vyznačí v náčrtu hranice dosud zobrazená v katastrální mapě a tato skutečnost se poznamená v soupisu nemovitostí.
 (4) Dojde-li k rozporu v tvrzení vlastníků o průběhu vlastnické hranice, komise poučí vlastníky o možnosti určení sporné hranice soudem.
 (5) Hranice pozemku, který se v katastru eviduje se způsobem využití vodní tok v korytě přirozeném nebo upraveném, se v terénu zjišťuje za účasti správce vodního toku, zástupce vodoprávního úřadu a přítomných vlastníků sousedních pozemků.
 (6) Při zjištění, že
 a) na pozemku se nachází hlavní budova nebo vodní dílo, jejichž obvod není zobrazen v katastrální mapě,
 b) obvod hlavní budovy na pozemku nebo obvod vodního díla neodpovídá zobrazení v katastrální mapě,
 c) typ a způsob využití stavby neodpovídá zápisu v katastru,
 d) hranice druhu pozemku nebo rozhraní způsobu využití pozemku neodpovídá zobrazení v katastrální mapě, nebo
 e) druh a způsob využití pozemku neodpovídá zápisu v katastru,
 a vlastník předloží komisi listinu potřebnou pro zápis změny do katastru, nebo taková listina není pro zápis třeba, předseda komise sepíše s vlastníkem protokol o nesouladu, který je podkladem pro zápis změny do dosavadního katastrálního operátu.
 (7) Průběh hranice rozsahu věcného břemene k části pozemku se v terénu nezjišťuje, do obnoveného souboru geodetických informací se doplní z údajů dosavadního katastrálního operátu, pokud to tyto údaje umožňují.
 (8) Při zjišťování hranic se projedná s obcemi a příslušnými vlastníky možnost nahrazení pohyblivé hranice katastrálního území nebo obce probíhající korytem vodního toku nebo pozemní komunikací pevnou hranicí.
 (1) Změna hranice druhu pozemku, která v terénu vznikla v důsledku drobných pozvolných dlouhodobých posunů hranice v rámci zemědělského půdního fondu, se vyznačí v náčrtu zjišťování hranic podle skutečného stavu v terénu.
 (2) Zjištěné změny dalších údajů, popřípadě návrh na sloučení parcel, doložené příslušnou listinou nebo tuto listinu nevyžadující, se vyznačí do náčrtu zjišťování hranic a do soupisu nemovitostí, v němž vlastníci potvrdí svým podpisem souhlas s vyznačením této změny v katastru.
 (3) Výsledky jednání komise s vlastníky při zjišťování hranice se zaznamenávají v náčrtu zjišťování hranic a v soupisu nemovitostí, ve kterém příslušní vlastníci potvrdí svým podpisem s uvedeným datem podpisu souhlas
 d) s lhůtou k označení hranic trvalým způsobem a k předložení listin potřebných pro zápis zjištěných změn v katastru.
 (4) Změny vyšetřené a nedoložené příslušnými listinami se zapíší do záznamu pro další řízení s uvedením lhůty a projednaného způsobu odstranění nesouladů. Údaje, u kterých došlo v soupise ke změně, se přeškrtnou tak, aby původní údaj zůstal čitelný. Změny údajů v jednotlivých částech soupisu nemovitostí musí být podepsány vlastníky dotčených pozemků a předsedou komise. V případě, že vlastník s výsledky zjišťování hranic