text:
dodává, že jeho úkolem je ochrana ústavnosti (čl. 83 Ústavy). Není tedy součástí soustavy obecných soudů a nenáleží mu ani výkon dohledu nad jejich rozhodovací činností.
 24. Ústavní soud rovněž ve svých četných rozhodnutích zřetelně definoval podmínky, při jejichž existenci má vadná aplikace podústavního práva obecným soudem za následek porušení základních práv či svobod jednotlivce [srov. nález ze dne 10. října 2002 sp. zn. III. ÚS 74/02 (N 126/28 SbNU 85)]. Je tomu tak tehdy, jestliže nepřípustně postihuje některé ze základních práv a svobod, případně pomíjí možný výklad jiný, ústavně konformní, nebo je výrazem zjevného a neodůvodněného vybočení ze standardů výkladu, jenž je v soudní praxi respektován (a představuje tím nepředvídatelnou interpretační libovůli), případně je v extrémním rozporu s požadavky věcně přiléhavého a rozumného vypořádání posuzovaného právního vztahu či v rozporu s obecně sdílenými zásadami spravedlnosti.
 25. Žádná výše uvedená pochybení v posuzovaném případě Ústavní soud neshledal. Předmětná ústavní stížnost představuje polemiku se závěry, učiněnými ve věci odvolacím a dovolacím soudem, vedenou v rovině práva podústavního. Ústavní soud v předmětné věci mimořádný odklon od zákonných zásad ovládajících postupy soudů v řízení soudním, stejně jako vybočení z pravidel ústavnosti, obsažených v judikatuře Ústavního soudu, jež by odůvodňovaly jeho případný kasační zásah, nezjistil.
 26. Odvolací soud v odůvodnění svého rozhodnutí podrobně stěžovateli vysvětlil, že náklady na opravu poškození předmětného vozidla výrazně překračují obvyklou cenu vozidla před poškozením, přičemž náklady vynaložené na opravu vozidla a jeho uvedení do původního provozuschopného stavu, včetně nákladů na demontáž poškozené zadní části vozidla, lze hodnotit jako zjevně neúčelné. V takovém případě má poškozený právo na náhradu škody odpovídající rozdílu obvyklé ceny vozidla před poškozením a obvyklou cenou jeho použitelných zbytků. Po zopakování důkazu znaleckým posudkem Ing. Poláka a znaleckým posudkem Ing. Tyla odvolací soud zjistil, že obvyklá cena předmětného vozidla před poškozením činila 159 000 Kč a obvyklá cena použitelných zbytků vozidla po škodné události činila 57 000 Kč. Skutečné výši škody způsobené poškozením vozidla tedy odpovídá částka 102 000 Kč.
 27. Dovolací soud se pak podrobně zabýval námitkami vznesenými stěžovatelem v podaném dovolání a konstatoval, že odvolací soud při určení výše majetkové újmy stěžovatele v důsledku nehody vyšel v dané věci z právního názoru, že poškozený má právo na náhradu škody stanovenou rozdílem mezi hodnotou vozidla před poškozením a jeho sníženou hodnotou po poškození, neboť náklady nutné k uvedení vozidla do stavu před škodnou událostí byly vynaloženy zjevně neúčelně. Tento právní názor je podle závěru učiněného dovolacím soudem plně v souladu s jeho ustálenou judikaturou.
 28. Ve vztahu k rozhodnutí Nejvyššího soudu Ústavní soud poukazuje na skutečnost, že je-li rozhodnuto o odmítnutí dovolání podle ustanovení § 243c odst. 1 o. s. ř., Ústavní soud by jako orgán ochrany ústavnosti mohl (a musel) napadené rozhodnutí dovolacího soudu zrušit pouze v situaci, kdyby rozhodnutí vykazovalo rysy protiústavnosti, např. pro svévoli, nedostatek odůvodnění či jiných ústavní úrovně dosahujících vad vytyčených dostupnou a konsolidovanou judikaturou Ústavního soudu. To se však v nyní projednávaném případě nestalo, neboť odůvodnění usnesení Nejvyššího soudu obsahuje zřetelné důvody, proč bylo odmítnuto.
 29. Z odůvodnění napadených


text:
rozhodnutí vyplývá, že ve věci rozhodující soudy se celou věcí řádně zabývaly, rozvedly, jakými úvahami se při svém rozhodování řídily a podle kterých zákonných ustanovení postupovaly. Ústavní soud považuje tato odůvodnění za ústavně konformní a srozumitelná a nemá důvod učiněné závěry jakkoli zpochybňovat. Ve výkladu aplikovaných právních předpisů neshledal Ústavní soud žádný náznak svévole, takže ani z tohoto pohledu není možno ústavní stížnost shledat důvodnou. Ke stěžovatelem uplatněným námitkám Ústavní soud dodává, že v podrobnostech lze odkázat na relevantní závěry obsažené v napadených rozhodnutích.
 30. Vznáší-li stěžovatel námitky ohledně provedeného důkazního řízení, z ustálené judikatury Ústavního soudu plyne, že pokud obecné soudy při svém rozhodování respektují stanovené zásady pro hodnocení důkazů, nespadá do pravomoci Ústavního soudu "hodnotit" hodnocení důkazů jimi provedené.
 31. Za výše uvedených okolností proto nemůže mít relevanci ani odkaz stěžovatele na právní závěry uvedené v citovaných nálezech Ústavního soudu, neboť zde chybí přímý vztah k jeho posuzované věci.
 32. Z uvedených důvodů Ústavní soud mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků řízení ústavní stížnost spolu s návrhem na odklad vykonatelnosti ústavní stížností napadených rozhodnutí, který má ve vztahu k ústavní stížnosti akcesorickou povahu, odmítl jako zjevně neopodstatněnou podle ustanovení § 43 odst. 2 písm. a) zákona o Ústavním soudu.
 Zdroj: rozsudek Ústavního soudu ze dne 19.3.2019, čj. I.ÚS 3762/18, www.usoud.cz.

type: other


text:
1As118/2012
 1 As 118/2012-23
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátì slo3⁄4eném z pøedsedkynì JUDr. Lenky Kaniové a soudcù JUDr. Marie ®i1kové a JUDr. Josefa Baxy v právní vìci 3⁄4alobce: M. H., zastoupeného JUDr. Jakubem Havlíèkem, advokátem se sídlem Divi1ova 882, Hradec Králové, proti 3⁄4alovanému: Krajský úøad Královéhradeckého kraje, se sídlem Pivovarské námìstí 1245, Hradec Králové, o 3⁄4alobì proti rozhodnutí 3⁄4alovaného ze dne 18. 2. 2011, è. j. 2941/DS/2011/GL, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobce proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 30. 5. 2012, è. j. 51 A 9/2011-27,
 [1] Rozhodnutím Mìstského úøadu Nový Byd3⁄4ov, odboru dopravy (dále té3⁄4 mìstský úøad ) ze dne 28. 12. 2010, è. j. D/050/10/MK, byl 3⁄4alobce uznán vinným ze spáchání pøestupku podle § 22 odst. 1 písm. f) bod 3 zákona è. 200/1990 Sb., o pøestupcích (dále jen zákon o pøestupcích ), kterého se mìl dopustit tím, 3⁄4e dne 7. 6. 2010 okolo 9:50 hod na silnici II. tøídy è. 327 v obci Zachra1»any, kde je nejvy11í povolená rychlost 50km/hod, jel rychlostí 70 km/hod (pøi zvá3⁄4ení mo3⁄4né odchylky mìøicího zaøízení ve vý1i +/- 3 km/hod), èím3⁄4 poru1il § 18 odst. 4 zákona è. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o zmìnách nìkterých zákonù (zákon o silnièním provozu). Za spáchání uvedeného pøestupku mìstský úøad 3⁄4alobci ulo3⁄4il pokutu ve vý1i 3.500 Kè a povinnost nahradit náklady øízení ve vý1i 1.000 Kè.
 [2] V záhlaví popsaným rozhodnutím 3⁄4alovaný zamítl odvolání 3⁄4alobce a rozhodnutí mìstského úøadu potvrdil.
 [3] Krajský soud v Hradci Králové (dále jen krajský soud ) rozsudkem ze dne 30. 5. 2012, è. j. 51 A 9/2011-27, zamítl 3⁄4alobu proti rozhodnutí 3⁄4alovaného. V odùvodnìní rozsudku konstatoval, 3⁄4e se 3⁄4alovaný otázkou materiální stránky pøestupku zabýval velice podrobným zpùsobem, a následnì obsáhle citoval pøíslu1né pasá3⁄4e z rozhodnutí 3⁄4alovaného, s nimi3⁄4 se plnì ztoto3⁄4nil. V 3⁄4alobcem zmiòovaném rozsudku ze dne 14. 12. 2009, è. j. 5 As 104/2008-45, se Nejvy11í správní soud sice zabýval materiálním aspektem pøestupku, jednalo se v1ak o kvalitativnì zcela odli1ný pøípad, kdy byla povolená rychlost pøekroèena o 2 km/hod, zatímco v pøípadì 3⁄4alobce 1lo o pøekroèení rychlosti o 20 km/hod-ji3⁄4 z tohoto dùvodu jsou oba pøípady vìcnì nesoumìøitelné.
 [4] Zákon o silnièním provozu 3⁄4alobci jednoznaènì ukládá jet v obci maximálnì rychlostí 50 km/hod. Povinnosti stanovené uvedeným zákonem nelze v 3⁄4ádném pøípadì zlehèovat èi zkreslovat. Naopak tento zákon má zásadní význam v zaji1tìní bezpeènosti provozu, zdraví, 3⁄4ivota a majetku v1ech úèastníkù provozu, tedy v tom, aby komunikace nebyly d3⁄4unglí . Krajský soud zdùraznil, 3⁄4e 3⁄4alobce stanovenou maximální povolenou rychlost pøekroèil velmi výraznì (minimálnì o 20 km/hod), co3⁄4 mìlo za následek velice reálné nebezpeèí pro zdraví, 3⁄4ivot a majetek 3⁄4alobce samého i ostatních úèastníkù silnièního provozu v obci. Je jen 3⁄4alobcovým 1tìstím, 3⁄4e bìhem jízdy nedo1lo k 3⁄4ádné nehodì. Ostatnì z jeho vyjádøení plyne, 3⁄4e se v daném úseku komunikace s chodci døíve nesetkával-o to hor1í mohl nastat následek, pokud by se pro 3⁄4alobce stalo nìco neoèekávaného. Poru1ení zákonné povinnosti takovým zpùsobem jednoznaènì znamená ohro3⁄4ení zájmu spoleènosti, konkrétnì zájmu na bezpeèném provozu na


text:
pozemních komunikacích. ®alobce se mýlí, pokud dovozuje, 3⁄4e pouhé ohro3⁄4ení zájmu chránìného zákonem nestaèí. Naopak podle § 2 odst. 1 zákona o pøestupcích postaèuje k naplnìní materiální stránky pøestupku i jen ohro3⁄4ení chránìného zájmu. Pokud 3⁄4alobce skuteènì nechápe, 3⁄4e svou vysokou rychlostí v obci ohro3⁄4oval sebe i své okolí, je jen otázkou, zda je v poøádku, 3⁄4e disponuje øidièským oprávnìním.
 [5] Krajský soud doplnil, 3⁄4e 3⁄4alobcem navr3⁄4ené dùkazy ke zji1tìní míry provozu na komunikaci v inkriminované dobì, zpùsobu zastavìnosti obce podle územního plánu èi po3⁄4adavek na opatøení zprávy o viditelnosti nebylo nutné provádìt-jejich provedení by bylo pro posouzení celé vìci nadbyteèné. ®alovaný v1echny návrhy na provedení dùkazù ve svém rozhodnutí uvedl-byl si jich tedy vìdom. Je sice pravdou, 3⁄4e se v odùvodnìní rozhodnutí k tìmto návrhùm nijak podrobnì nevyjádøil, pøesto je z jeho odùvodnìní zøejmé proè. Tento drobný procesní nedostatek v1ak nemìl vliv na vìcnou správnost rozhodnutí 3⁄4alovaného.
 [6] ®alobce (dále té3⁄4 stì3⁄4ovatel ) brojí proti rozsudku krajského soudu vèas podanou kasaèní stí3⁄4ností.
 [7] Stì3⁄4ovatel pova3⁄4uje za základní pochybení krajského soudu pøi právním hodnocení vìci skuteènost, 3⁄4e posuzoval naplnìní materiálního znaku pøestupku ve vztahu k nejvy11í povolené rychlosti v obci, tj. 50 km/hod. Takový postup by byl správný, pokud by bylo stì3⁄4ovateli kladeno za vinu spáchání pøestupku podle § 22 odst. 1 písm. f) bod 4 zákona o pøestupcích. Tento zákon obsahuje tøi skutkové podstaty spojené s pøekroèením nejvy11í dovolené rychlosti v obci-do 20km/hod, od 20 km/hod a více a od 40 km/hod a více. V závislosti na vý1i pøekroèení nejvy11í povolené rychlosti v obci se tedy mìní právní kvalifikace pøestupku, se kterou mimo jiné souvisí i vý1e trestu, který lze za pøestupek ulo3⁄4it. Tímto odstupòováním vyjádøil zákonodárce tzv. typový stupeò nebezpeènosti pøestupku pro spoleènost-je tak zøejmé, 3⁄4e typová nebezpeènost pøestupku pro spoleènost je jiná u pøestupku podle § 22 odst. 1 písm. f) bod 2, bod 3 èi bod 4 zákona o pøestupcích, by» v ka3⁄4dém pøípadì pùjde o pøekroèení nejvy11í povolené rychlosti v obci.
 [8] Dle stì3⁄4ovatele konkrétní stupeò nebezpeènosti èinu pro spoleènost, tedy konkrétního jednání, které je obvinìnému z pøestupku kladeno za vinu, je tøeba posuzovat ve vztahu ke konkrétní právní kvalifikaci jednání, ve které je vyjádøena typová nebezpeènost pøestupku pro spoleènost, a nikoliv k nejvy11í povolené rychlosti v obci. V pøípadì stì3⁄4ovatele tak mìl krajský soud hodnotit naplnìní materiální stránky pøestupku ve vztahu k hranici 70 km/hod v obci a nikoliv k hranici 50 km/hod v obci.
 [9] V návaznosti na shora popsané nesprávné právní posouzení nebyly provedeny dùkazy, jejich3⁄4 provedení navrhoval stì3⁄4ovatel k prokázání skuteènosti, 3⁄4e materiální znak pøestupku nebyl naplnìn.
 [11] Podle ustálené judikatury Nejvy11ího správního soudu se trestnost správních deliktù øídí obdobnými principy a pravidly, jakými se (pøed nabytím úèinnosti zákona è. 40/2009 Sb.) øídila i trestnost trestných èinù. Pro trestnost jednání, které naplòuje formální znaky pøestupku, musí být tedy naplnìna i materiální stránka deliktu (srov. napø. rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 31. 5. 2007, è. j. 8 As 17/2007-135, publ. pod è. 1338/2007 Sb. NSS, nebo usnesení roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního


text:
soudu ze dne 15. 1. 2008, è. j. 2 As 34/2006-73, publ. pod è. 1546/2008 Sb. NSS.).
 [12] V nyní posuzované vìci stì3⁄4ovatel nerozporuje naplnìní formálních znakù pøestupku podle § 22 odst. 1 písm. f) bod 3 zákona o pøestupcích. Namítá v1ak, 3⁄4e nebyla naplnìna materiální stránka. Podle stì3⁄4ovatele bylo namístì posuzovat konkrétní stupeò nebezpeènosti jednání pro spoleènost ve vztahu ke konkrétní právní kvalifikaci jednání, ve které je vyjádøena typová nebezpeènost pøestupku pro spoleènost, nikoli k nejvy11í povolené rychlosti v obci, jak èiní krajský soud.
 [13] Zákon o pøestupcích stanoví v § 2 odst. 1, 3⁄4e pøestupkem je zavinìné jednání, které poru1uje nebo ohro3⁄4uje zájem spoleènosti a je za pøestupek výslovnì oznaèeno v tomto nebo jiném zákonì, nejde-li o jiný správní delikt posti3⁄4itelný podle zvlá1tních právních pøedpisù anebo o trestný èin . Pøestupkem tedy je takové zavinìné jednání, které poru1uje èi ohro3⁄4uje zájem spoleènosti alespoò v míøe nepatrné (srov. napø. vý1e uvedené usnesení roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 15. 1. 2008, è. j. 2 As 34/2006-73, nebo usnesení Nejvy11ího soudu ze dne 10. 12. 2008, sp. zn. 7 Tdo 1529/2008, publ. pod è. 18/2009 Sb. NS).
 [14] Nejvy11í správní soud odkazuje dále na ustálenou judikaturu Nejvy11ího soudu týkající se posuzování naplnìní materiálního znaku trestného èinu. V rozhodnutí ze dne 17. 4. 1996, sp. zn. 1 Tzn 2/96, publikovaném pod è. 43/1996 Sb. NS, uvedl Nejvy11í soud následující: Pøi úvahách o tom, zda obvinìný naplnil i materiální znak trestného èinu, tedy zda v jeho pøípadì tento èin dosahoval vy11ího stupnì nebezpeènosti pro spoleènost, ne3⁄4 je stupeò nepatrný (§ 3 odst. 2 tr. zák.; pozn. soudu-jde o zákon 140/1961 Sb., Trestní zákon, úèinný do 31. 12. 2009), je nutno zdùraznit, 3⁄4e ji3⁄4 stanovením formálních znakù urèité skutkové podstaty zákon pøedpokládá, 3⁄4e pøi jejich naplnìní v bì3⁄4nì se vyskytujících pøípadech bude stupeò nebezpeènosti èinu pro spoleènost zpravidla vy11í ne3⁄4 nepatrný. Na tom nic nemìní ani ustanovení § 3 odst. 2 tr. zák., podle kterého èin, jeho3⁄4 stupeò nebezpeènosti pro spoleènost je nepatrný, není trestným èinem, i kdy3⁄4 jinak vykazuje znaky trestného èinu. Citované ustanovení se toti3⁄4 uplatní jen tehdy, kdy3⁄4 stupeò nebezpeènosti pro spoleènost v konkrétním pøípadì ani pøi formálním naplnìní znakù urèité skutkové podstaty nedosáhne stupnì odpovídajícího dolní hranici typové nebezpeènosti pro spoleènost, kdy3⁄4 tedy nebude odpovídat ani nejlehèím bì3⁄4nì se vyskytujícím pøípadùm trestného èinu této skutkové podstaty (obdobnì té3⁄4 napø. usnesení Nejvy11ího soudu ze dne 8. 10. 2008, sp. zn. 7 Tdo 1012/2008). Jak dovodil Nejvy11í správní soud v rozsudku ze dne 14. 12. 2009, è. j. 5 As 104/2008-45, kterého se ostatnì dovolává i stì3⁄4ovatel, uvedený právní závìr se obdobnì uplatní i ve vztahu k pøestupkùm, nebo» stejnì jako podle pøedcházející úpravy u trestných èinù, tak i pro trestnost jednání vykazujícího formální znaky pøestupku je tøeba, aby do1lo také k naplnìní jeho materiální stránky. Lze tedy obecnì vycházet z toho, 3⁄4e jednání, jeho3⁄4 formální znaky jsou oznaèeny zákonem za pøestupek, naplòuje v bì3⁄4nì se vyskytujících pøípadech materiální znak pøestupku, nebo» poru1uje èi ohro3⁄4uje urèitý zájem spoleènosti.
 [15] Nejvy11í


text:
správní soud v poslednì zmínìném rozsudku konstatoval, 3⁄4e z tohoto závìru v1ak nelze dovodit, 3⁄4e by k naplnìní materiálního znaku skutkové podstaty pøestupku do1lo v3⁄4dy, kdy3⁄4 je naplnìn formální znak pøestupku zavinìným jednáním fyzické osoby. Pokud se k okolnostem jednání, je3⁄4 naplní formální znaky skutkové podstaty pøestupku, pøidru3⁄4í takové dal1í významné okolnosti, které vyluèují, aby takovým jednáním byl poru1en nebo ohro3⁄4en právem chránìný zájem spoleènosti, nedojde k naplnìní materiálního znaku pøestupku a takové jednání potom nemù3⁄4e být oznaèeno za pøestupek.
 [16] K tomu Nejvy11í správní soud dodává, 3⁄4e je zcela zøejmé, 3⁄4e èím bude vy11í typová spoleèenská nebezpeènost urèitého pøestupku, tím výraznìj1í (výjimeènìj1í) musejí být okolnosti, které by pøípadnì zpùsobily oslabení materiální stránky natolik, 3⁄4e by urèité jednání nemohlo být vùbec kvalifikováno jako pøestupek.
 [17] V nyní projednávané vìci je pøednì nutno konstatovat, 3⁄4e jak správní orgány, tak krajský soud dostály po3⁄4adavkùm vyplývajícím se shora citované judikatury a naplnìním materiální stránky pøestupku kladeného stì3⁄4ovateli za vinu se zabývaly. Mìstský úøad k této otázce uvedl, 3⁄4e se stì3⁄4ovatel tím, 3⁄4e v obci Zachra1»any pøekroèil nejvy11í povolenou rychlost jízdy o 20 km/hod nechoval bezpeènì vùèi své osobì a pøípadným úèastníkùm silnièního provozu. K silnici II. tøídy è. 327 v pøedmìtné obci pøiléhají nemovitosti, pozemky s nájezdy na tuto komunikaci a v této obci se nenachází chodník, tudí3⁄4 chodci musí ke své potøebì k pøilehlé autobusové zastávce vyu3⁄4ívat tuto silnici. Tímto by mìl obvinìný pøi prùjezdu touto obcí, která mu je dle jeho vyjádøení dobøe známa, dbát zvý1ené opatrnosti i pokud se v dobì podezøení ze spáchání pøestupku v daném úseku 3⁄4ádný chodec nenacházel. Nejvy11í správní soud z pøedlo3⁄4eného správního spisu dále zjistil, 3⁄4e mìstský úøad pøi popisu oblasti, ve které do1lo ke spáchání pøestupku, vycházel z fotodokumentace poøízené mìstským úøadem formou úøedního záznamu pro úèely probíhajícího øízení o pøestupku.
 [18] Té3⁄4 3⁄4alovaný se obsáhle a podrobnì zabýval otázkou naplnìní materiální stránky deliktu (srov. s. 4-6 rozhodnutí 3⁄4alovaného). Konstatoval, 3⁄4e § 22 pøestupkového zákona má za cíl zajistit dodr3⁄4ování právních pøedpisù vztahujících se k bezpeènosti a plynulosti silnièního provozu. Urèuje-li § 18 odst. 4 zákona o silnièním provozu, 3⁄4e v obci smí jet øidiè rychlostí nejvý1e 50 km/hod, pak ten, kdo tak neèiní, poru1uje zákon. Stì3⁄4ovatel svým jednáním poru1il chránìný zájem, kterým je organizace dopravy na urèitém území vyplývající z místní úpravy (oznaèení obce) a z obecné úpravy, individuálnì pak zájem nejen tìch, kteøí splnili dané podmínky, tedy pro jízdu v obci respektovali § 18 odst. 4 zákona o silnièním provozu, ale i ostatních úèastníkù provozu na pozemních komunikacích, by» jen potenciálních, kteøí oprávnìnì pøedpokládají, 3⁄4e v1ichni úèastníci provozu dodr3⁄4ují pravidla pro provoz na pozemních komunikacích (tzv. právo omezené dùvìry). Stì3⁄4ovatel pøekroèil nejvy11í povolenou rychlost v obci minimálnì o 20 km/hod, tedy minimálnì o 40 %, z èeho3⁄4 je zøejmý bezohledný zpùsob jízdy, kterým by mohl ohrozit ostatní úèastníky silnièního provozu. ®alovaný zdùraznil nebezpeènost jednání stì3⁄4ovatele, který hrubým zpùsobem poru1il dovolenou rychlost, by» pøekroèením rychlosti naplnil formální stránku pøedmìtného pøestupku samou spodní hranicí. Stì3⁄4ovatel nemohl z dùvodu pøekroèení rychlosti ovládat motorové vozidlo tak,


text:
aby mohl bezpeènì reagovat na situace pøedpokládané (i nepøedpokládané) a svým jednáním tak chránit 3⁄4ivot, zdraví nebo majetek nejen jiných osob, ale i svùj vlastní.
 [19] Krajský soud pøi posuzování materiální stránky pøestupku aproboval úvahy správních orgánù a uèinil obdobné závìry. Opìtovnì zdùraznil, 3⁄4e vìc, která byla øe1ena rozsudkem Nejvy11ího správního soudu ze dne 14. 12. 2009, è. j. 5 As 104/2008-45, se týkala pøekroèení rychlosti o pouhé 2 km/hod, co3⁄4 zcela vysvìtluje snahu o co nejdùkladnìj1í rozbor materiální stránky pøestupku, zatímco pøípad stì3⁄4ovatele je diametrálnì odli1ný, nebo» ten pøekroèil povolenou rychlost v obci o 40 %. Krajský soud uvedl, 3⁄4e zákon o silnièním provozu ukládá jet v obci maximálnì rychlostí 50 km/hod, pøièem3⁄4 stì3⁄4ovatel tuto rychlost pøekroèil minimálnì o 20 km/hod, co3⁄4 mìlo za následek velice reálné nebezpeèí pro zdraví 3⁄4ivot a majetek 3⁄4alobce samého i ostatních úèastníkù silnièního provozu v obci. Nadto z jeho vyjádøení plyne, 3⁄4e se v pøedmìtné obci døíve s chodci nesetkával-o to hor1í by mohl nastat následek, pokud by se stalo nìco neoèekávaného. Poru1ení zákonné povinnosti takovým zpùsobem jednoznaènì znamená ohro3⁄4ení zájmu spoleènosti na bezpeènosti provozu na pozemních komunikacích.
 [20] Stì3⁄4ovatel, struènì øeèeno, nesouhlasí se zpùsobem, jakým bylo posuzování materiální stránky pøestupku provedeno, resp. s hranicí, kterou vzaly správní orgány (a následnì i soud) za rozhodnou pro zkoumání míry poru1ení zákonem chránìného spoleèenského zájmu.
 [21] Stì3⁄4ovatel byl uznán vinným ze spáchání pøestupku podle § 22 odst. 1 písm. f) bod 3 zákona o pøestupcích. Na základì citovaného ustanovení se pøestupku dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích pøi øízení vozidla pøekroèí nejvy11í dovolenou rychlost stanovenou zvlá1tním právním pøedpisem nebo dopravní znaèkou v obci o 20 km.h-1 a více nebo mimo obec o 30 km.h-1 a více.
 [22] Zvlá1tním právním pøedpisem je zde zákon o silnièním provozu. Ten v § 18 odst. 4 stanoví, 3⁄4e øidiè smí jet v obci rychlostí nejvý1e 50 km/hod, a jde-li o dálnici nebo silnici pro motorová vozidla, nejvý1e 80 km/hod.
 [23] Jak zmiòuje i stì3⁄4ovatel, pøestupkový zákon obsahuje celkem tøi rùzné skutkové podstaty [§ 22 odst. 1 písm. f) body 2 a3⁄4 4], jejich3⁄4 objektivní stránka v sobì v3⁄4dy zahrnuje poru1ení povinnosti stanovené v § 18 odst. 4 zákona o silnièním provozu.
 [24] Kromì shora citovaného § 22 odst. 1 písm. f) bod 3 se jedná o § 22 odst. 1 písm. f) bod 2, podle kterého se pøestupku dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích pøi øízení vozidla pøekroèí nejvy11í dovolenou rychlost stanovenou zvlá1tním právním pøedpisem nebo dopravní znaèkou v obci o 40 km.h-1 a více nebo mimo obec o 50 km.h-1 a více, a o § 22 odst. 1 písm. f) bod 4, podle kterého se pøestupku dopustí ten, kdo v provozu na pozemních komunikacích pøi øízení vozidla pøekroèí nejvy11í dovolenou rychlost stanovenou zvlá1tním právním pøedpisem nebo dopravní znaèkou v obci o ménì ne3⁄4 20 km.h-1 nebo mimo obec o ménì ne3⁄4 30 km.h-1.
 Doktrína trestního práva vymezuje skutkovou podstatu jako souhrn objektivních a subjektivních znakù, které urèují jednotlivé druhy trestných èinù a odli1ují je


text:
od sebe navzájem. Nìkdy jsou v této souvislosti více zdùrazòovány typové znaky trestného èinu urèitého druhu, které jsou typické pro nebezpeènost èinu tohoto druhu pro spoleènost (tzv. typová nebezpeènost), a skutková podstata trestného èinu je pak definována jako souhrn typových znakù, kterými se od sebe odli1ují rùzné typy (druhy) trestných èinù (vyzvìdaèství, vra3⁄4da, kráde3⁄4 a jiné) [©ámal, P., Púry, F., Rizman, S. Trestník zákon, 6. vydání. Praha: C.H.Beck, 2004, s. 13]. Skutkové podstaty se pak dìlí na základní, které obsahují souhrn bì3⁄4ných znakù dané skutkové podstaty, kvalifikované, které mimo bì3⁄4ných znakù obsahují navíc jeden nebo více kvalifikujících znakù, co3⁄4 má za následek pou3⁄4ití vy11í trestní sazby, a privilegované, které mimo bì3⁄4ných znakù obsahují navíc jeden nebo více privilegujících znakù, co3⁄4 vede k pou3⁄4ití ni3⁄41í trestní sazby (podle ©ámal, P., Púry, F., Rizman, S., c.d., tamté3⁄4).
 [25] Shora popsaná ustanovení pøestupkového zákona související s pøekroèením nejvy11í dovolené rychlosti je nutno vnímat tak, 3⁄4e upøesòují èi zdùrazòují zvlá1tní varianty poru1ení obecné povinnosti stanovené zvlá1tním právním pøedpisem-zákonem o silnièním provozu (srov. rozsudek NSS ze dne 28. 5. 2009, è. j. 1 As 27/2009-80). Je zde tedy základní skutková podstata, jejími3⁄4 typovými formálními znaky spoleènými pro v1echny tøi skutkové podstaty jsou: jednání spoèívající v pøekroèení nejvy11í povolené rychlosti stanovené v § 18 odst. 4 zákona o silnièním provozu, pøièem3⁄4 se toto jednání odehrává v provozu na pozemních komunikacích a pøi øízení vozidla. Tìmito formálními znaky je pøestupek urèitého druhu (zde pøestupek spoèívající v nerespektování nejvy11í povolené rychlosti) odli1en od pøestupkù ostatních. Kromì základní skutkové podstaty zákon o pøestupcích zavádí dvì skutkové podstaty kvalifikované, jejich3⁄4 formální znaky jsou kromì shora uvedených typových znakù doplnìny o znaky kvalifikující (stanovení vy11í hranice pøekroèení rychlosti), které odùvodòují pou3⁄4ití vy11í trestní sazby (srov. § 22 odst. 6 a3⁄4 8 zákona o pøestupcích) z dùvodu zvý1ené spoleèenské nebezpeènosti takového jednání. I tyto kvalifikované skutkové podstaty v1ak stále smìøují k ochranì tého3⁄4 zájmu spoleènosti, který je vysloven ji3⁄4 ve skutkové podstatì základní.
 [26] Proto3⁄4e v1echny tøi skutkové podstaty smìøují k ochranì tého3⁄4 zájmu spoleènosti vyjádøeného toto3⁄4nou hranicí maximální povolené rychlosti, je zjevné, 3⁄4e míra ohro3⁄4ení zájmu spoleènosti musí být proto posuzována vzhledem k základnímu chránìnému zájmu, tedy ke stanovené maximální rychlosti, nikoli k jednomu z kvalifikujících znakù skutkové podstaty, jeho3⁄4 naplnìní odùvodòuje toliko postih pøíslu1ného jednání sankcemi ve vy11ím rozmezí, nikoli posun hranice pro hodnocení materiální stránky deliktu. V tomto ohledu je tedy argumentace stì3⁄4ovatele nesprávná.
 [27] Ostatnì pøijetím argumentace zastávané stì3⁄4ovatelem by mohla nastat zcela absurdní situace-pøi jízdì v obci rychlostí 90 km/hod [tedy jednáním naplòujícím formální znaky pøi samé dolní hranici pøestupku podle § 22 odst. 1 písm. f) bod 2] by se zkoumání materiální stránky odehrávalo právì ve vztahu k rychlosti 90 km/hod. Pøi nastoupení okolností uvádìných stì3⁄4ovatelem (mìøení provádìné na zcela pøehledném místì po výjezdu ze zastavìného území obce) by správní orgán byl nucen konstatovat, 3⁄4e materiální stránka je oslabena natolik, 3⁄4e jednání nemù3⁄4e být kvalifikováno jako pøestupek. Naopak pøi jízdì obcí napø. rychlostí 51 km/hod by se pøi nenastoupení zmínìných zvlá1tních okolností o pøestupek jednat muselo.


text:
Takový výklad nejen, 3⁄4e je zcela absurdní, ale nadto popírá samotný úèel dané právní úpravy-tedy ochranu hodnot, na kterých má spoleènost zájem, konkrétnì ochranu bezpeènosti a plynulosti provozu na pozemních komunikacích.
 [28] V souzené vìci tedy správní orgány, ani krajský soud nepochybily, posuzovaly-li materiální stránku stì3⁄4ovatelova deliktu vzhledem k nejvy11í povolené rychlosti stanovené zákonem o silnièním provozu pro jízdu v obci, nikoli k hranici zavedené kvalifikujícím znakem skutkové podstaty pøestupku spáchaného stì3⁄4ovatelem, tedy 70 km/hod. Zájem spoleènosti na dodr3⁄4ování bezpeèného a plynulého provozu na pozemních komunikacích stì3⁄4ovatel ohrozil velmi výraznì a správní orgány i krajský soud správnì dovodily, 3⁄4e minimální zákonem po3⁄4adovaná, tedy nepatrná, míra spoleèenské nebezpeènosti byla zjevnì naplnìna. Jednání stì3⁄4ovatele proto bylo lze kvalifikovat jako pøestupek. V konkrétním pøípadì stì3⁄4ovatele toti3⁄4 stupeò nebezpeènosti pøesáhl dolní hranici typové nebezpeènosti pro spoleènost, resp. nelze øíci, 3⁄4e by jednání stì3⁄4ovatele neodpovídalo ani nejlehèím bì3⁄4nì se vyskytujícím pøípadùm pøestupku této skutkové podstaty (srov. rozhodnutí NS ze dne 17. 4. 1996, sp. zn. 1 Tzn 2/96).
 [29] Skuteènost, 3⁄4e jeden z formálních znakù spáchaného pøestupku byl naplnìn pøi jeho samé spodní hranici, mohly správní orgány zohlednit pøi stanovení vý1e sankce (co3⁄4 ostatnì, jak vyplývá z jejich rozhodnutí, uèinily, nebo» pøihlí3⁄4ely ke zpùsobu a okolnostem spáchání pøestupku). Stì3⁄4ovatel v prùbìhu øízení pøed správními orgány, ani pøed krajským soudem proti vý1i ulo3⁄4ené sankce nebrojil. Jeho procesní obrana byla po celou dobu postavena na tvrzení, 3⁄4e jeho jednání nebylo mo3⁄4no jako pøestupek vùbec kvalifikovat. Teprve a3⁄4 v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti pøedestøel novou argumentaci, podle které jeho jednání zjevnì naplnilo formální a materiální stránku jiného pøestupku-dle § 22 odst. 1 písm. f) bodu 4 zákona o pøestupcích. S ohledem na § 104 odst. 4 s. ø. s. se v1ak Nejvy11í správní soud touto otázkou nemohl vìcnì zabývat a dotèenou námitku stì3⁄4ovatele bylo na místì odmítnout jako nepøípustnou.
 [30] Stì3⁄4ovatel také namítal, 3⁄4e z dùvodu nesprávného právního posouzení nebyly správními orgány a krajským soudem provedeny navrhované dùkazy.
 [31] Vzhledem ke shora uvedenému je i tato kasaèní námitka nedùvodná. Správní orgány i krajský soud byly schopny posoudit naplnìní materiální stránky deliktu i bez stì3⁄4ovatelem navrhovaných dùkazù. Není proto nesprávný jejich postup, kterým provedení dùkazù odmítly s poukazem na jejich nadbyteènost.
 [32] Nejvy11í správní soud s ohledem na vý1e uvedené dospìl k závìru, 3⁄4e kasaèní stí3⁄4nost není dùvodná, souèasnì neshledal, 3⁄4e by napadený rozsudek krajského soudu trpìl vadami, ke kterým by musel ve smyslu § 109 odst. 3 a 4 pøihlédnout z úøední povinnosti. Proto kasaèní stí3⁄4nost dle § 110 odst. 1 vìty druhé s. ø. s. zamítl. O náhradì nákladù øízení rozhodl Nejvy11í správní soud na základì § 60 odst. 1 ve spojení s § 120 s. ø. s. ®alobce nebyl v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti úspì1ný, a proto nemá právo na náhradu nákladù øízení. ®alovanému v tomto øízení 3⁄4ádné náklady nevznikly, a proto mu soud náhradu nákladù øízení nepøiznal.


text:
Daň z příjmů: příjmy podílového fondu | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
 3061/2014
 Daň z příjmů: příjmy podílového fondu
 k § 21 a § 22 obchodního zákoníku ve znění zákona č. 370/2000 Sb., č. 554/2004 Sb. a č. 344/2007 Sb.xxx)
 k § 17 odst. 2 písm. d) zákona č. 219/1995 Sb., devizový zákon, ve znění zákona č. 482/2001 Sb. a č. 354/2004 Sb.
 k § 39 zákona č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování, ve znění zákona č. 57/2006 Sb.xxxxxx)
 k § 21 odst. 2 písm. b) zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pro zdaňovací období roku 2008
 I. Organizační složka zahraniční právnické osoby, která podnikala na území České republiky podle § 21 a § 22 obchodního zákoníku ve znění účinném do 31. 12. 2013, nemá právní subjektivitu. Právní subjektivitu má výlučně zahraniční právnická osoba, která organizační složku zřídila.
 II. Vlastníkem nemovitosti na území České republiky je zahraniční právnická osoba (nikoliv její organizační složka), která vlastnictví k nemovitosti mohla nabýt podle § 17 odst. 2 písm. d) zákona č. 219/1995 Sb., devizový zákon, ve znění účinném do 18. 7. 2011 pouze za předpokladu, že zde umístila podnik nebo právě organizační složku.
 III. Investiční společnost se sídlem v zahraničí, která zřizuje a obhospodařuje podílové fondy a na území České republiky podniká prostřednictvím své organizační složky, aniž by provozovala služby kolektivního investování (předmětem jejího podnikání je jen pronájem nemovitostí), není v postavení zahraniční investiční společnosti podle § 39 zákona č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování. Vnitřní právní poměry této zahraniční právnické osoby včetně právní úpravy správy podílového fondu se řídí právem, podle kterého byla zřízena.
 IV. Z hlediska § 21 odst. 2 písm. b) zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění účinném pro rok 2008 není podstatné, kdo je vlastníkem nemovitosti, z níž plynou příjmy z pronájmu, ale kdo je vlastníkem těchto příjmů, zda podílový fond, či nikoliv.
 (Podle rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 13. 2. 2014, čj. 5 Afs 64/2012-79)
 Společnost BNP Paribas Real Estate Investment Management Germany GmbH proti Odvolacímu finančnímu ředitelství o daň z příjmů právnických osob, o kasační stížnosti žalobkyně.
 Finanční úřad pro Prahu 1 (dále jen „správce daně“) vyměřil žalobkyni daň z příjmů právnických osob za zdaňovací období roku 2008 ve výši 5 947 830 Kč.
 Žalobkyně podala proti rozhodnutí správce daně odvolání, které žalovaný [zde ještě Finanční ředitelství v Praze, které s účinností od 1. 1. 2013 bylo dle § 19 odst. 1 zákona č. 456/2011 Sb., o Finanční správě České republiky, zrušeno a jeho právním nástupcem se ve smyslu § 7 písm. a) zákona č. 456/2011 Sb. ve spojení s § 69 s. ř. s. stalo Odvolací finanční ředitelství se sídlem v Brně, s nímž bylo v řízení pokračováno] svým rozhodnutím ze dne 31. 8. 2009 zamítl. Žalobkyně v odvolání uvedla, že je investiční společností založenou podle německého práva, která obhospodařuje podílové fondy, mimo jiné také
 (dále jen „Podílový fond“). Příjemcem příjmů organizační složky žalobkyně zřízené na území České republiky, které byly předmětem vydaného platebního výměru, pak měl


text:
být právě Podílový fond. Z uvedeného důvodu se měla na příjmy organizační složky žalobkyně uplatit nižší sazba daně ve výši 5 % podle § 21 odst. 2 písm. b) zákona o daních z příjmů a nikoliv obecná sazba daně ve výši 21 % podle § 21 odst. 1 citovaného zákona. Žalovaný však dospěl k závěru, že žalobkyně svá tvrzení neprokázala.
 Proti rozhodnutí žalovaného podala žalobkyně žalobu u Městského soudu v Praze, který ji rozsudkem ze dne 31. 7. 2012, čj. 7 Ca 308/2009-110, zamítl. Mezi účastníky byla sporná otázka, zda budova v k. ú. Stodůlky a pozemky související (dále jen „nemovitosti“) byly jménem žalobkyně nabyty za prostředky podílníků Podílového fondu a na jejich účet, tj. zda výnosy (příjmy) z nemovitostí jsou výnosy (příjmy) náležející Podílovému fondu a jako takové podléhají sazbě daně z příjmů ve výši 5 %. Městský soud dovodil, že žalobkyně je investiční společností se sídlem ve Spolkové republice Německo, která dne 20. 12. 2004 zřídila na území České republiky svou organizační složku
 (dále jen „organizační složka“), jejímž předmětem podnikání byl pronájem nemovitostí, bytů a nebytových prostor. Předmětem činnosti žalobkyně (zřizovatelka organizační složky) jako investiční společnosti je kolektivní investování, tj. žalobkyně zřizuje a obhospodařuje podílové fondy. Dle tvrzení žalobkyně byl přitom jedním z těchto fondů Podílový fond, který získával prostředky ke kolektivnímu investování zejména od penzijních fondů a tyto prostředky investoval do pořízení nemovitostí ve státech Evropy, z jejichž pronájmů pak získával výnosy. Dle městského soudu však žalobkyně neunesla důkazní břemeno podle § 31 odst. 9 zákona č. 337/1992 Sb., o správě daní a poplatkůxxx), ke svému tvrzení, že investiční výbor Podílového fondu schválil v říjnu 2004 nákup nemovitostí, které byly žalobkyní zakoupeny pro Podílový fond a organizační složka žalobkyně byla založena právě za účelem správy těchto nemovitostí, neboť Podílový fond jako subjekt bez právní subjektivity nemohl v České republice zřídit svou stálou provozovnu. Městský soud dále uvedl, že žalobkyně rovněž neprokázala své tvrzení, že nemovitosti byly pořízeny ve prospěch podílníků Podílového fondu. Tvrzení žalobkyně, že Podílový fond nemá právní subjektivitu, takže z tohoto důvodu nemohl být nikde v dokladech (zejména kupní smlouvě) uveden, pak bylo dle městského soudu vyvráceno skutečností, že organizační složka žalobkyně (tj. také subjekt bez právní subjektivity) byla na předmětných dokladech (výpis z katastru nemovitostí, kde je organizační složka zapsána jako vlastník nemovitostí) uvedena. Z výpisu z katastru nemovitostí a z kupní smlouvy ze dne 21. 12. 2004 bylo dle městského soudu prokázáno, že vlastnické právo k nemovitostem nabyla organizační složka žalobkyně. Organizační složka přitom může nabývat majetek (tj. i nemovitosti) v České republice tak, že nemovitost pro organizační složku bez právní subjektivity nakupuje její zřizovatel se sídlem mimo území České republiky. S tímto majetkem pak může organizační složka nakládat a zdanitelné příjmy jejím prostřednictvím plynou jejímu zřizovateli. Skutečnost, že organizační složka žalobkyně byla zřízena za účelem nakládání s nemovitostmi, také potvrzuje její předmět podnikání zapsaný v obchodním rejstříku.
 Městský soud dále dospěl k závěru, že pokud žalobkyně pořídila z prostředků nashromážděných v Podílovém fondu určitou nemovitost (resp. pořídila nemovitosti pro Podílový fond), měla


text:
by být tato skutečnost zřejmá z dokladů, do nichž se zaznamenává. Městský soud dodal, že tvrzení, že Podílový fond neměl právní subjektivitu, a proto nebyl v dokladech uveden jako vlastník, nepotvrzuje vlastnictví podílového fondu. Městský soud rovněž konstatoval, že dle českého právního řádu je nabytí nemovitosti vždy zachyceno na listu vlastnictví vedeném příslušným katastrálním úřadem, a to včetně nabytí vlastnictví podílovým fondem. Vlastnické právo se v takovém případě zapíše ve prospěch podílníků nebo podílového fondu a na listu vlastnictví se uvede investiční společnost, která majetek podílového fondu obhospodařuje, přičemž je nerozhodné, zda zřizovatel podílového fondu je založen podle českých právních předpisů, či nikoliv, neboť z § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování plyne, že zapsání vlastnického práva k nemovitostem ve prospěch Podílového fondu nebránil žádný právní důvod, přičemž nebylo podstatné, že Podílový fond neměl právní subjektivitu a že do právních vztahů za něj vstupovala žalobkyně. Zakoupení nemovitostí pro Podílový fond pak dle městského soudu neprokázal ani souhlas depozitáře Podílového fondu s jejich nabytím ani rozhodnutí investičního výboru Podílového fondu z prosince 2004, a to zejména s ohledem na znění kupní smlouvy, kde byla uvedena organizační složka žalobkyně, a nikoli Podílový fond. Tvrzení žalobkyně o nabytí nemovitostí pro Podílový fond bylo naopak dle městského soudu vyvráceno zejména sdělením České národní banky, účetní evidencí, kupní smlouvou a návrhem na vklad vlastnického práva do katastru nemovitostí.
 Městský soud uzavřel, že jestliže byly nemovitosti zakoupeny z prostředků Podílového fondu a veškeré výnosy (příjmy) z nemovitosti náležely Podílovému fondu, resp. jeho podílníkům, měla žalobkyně tuto skutečnost prokázat, což se nestalo, a žalobkyně byla proto ve zdaňovacím období roku 2008 podle § 21 odst. 1 zákona o daních z příjmů zatížena 21 % sazbou daně z příjmů, a nikoli 5 % sazbou, která platila podle § 21 odst. 2 zákona o daních z příjmů pro podílové fondy.
 Žalobkyně (stěžovatelka) podala proti rozsudku městského soudu kasační stížnost, v níž namítla, že v daňovém řízení řádně prokázala skutečné vlastnické vztahy k nemovitostem, a to zejména na základě usnesení výboru Podílového fondu z října 2004, zprávy auditora za rok 2007, souhlasu depozitáře Podílového fondu s nabytím nemovitostí a potvrzení Finančního úřadu v Mnichově. Žalovaný dospěl ke svým názorům, aniž by se podrobně zabýval jednotlivými důkazy předloženými stěžovatelkou a aniž by zdůvodnil, proč tyto důkazy stěžovatelkou tvrzené skutečnosti neprokazují. Místo toho žalovaný pouze odkázal na zápis stěžovatelky jako vlastníka nemovitostí na listu vlastnictví a vytkl stěžovatelce, že v souladu s § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování nenechala zachytit skutečné vlastnictví nemovitostí v katastru nemovitostí. Ustanovení § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování dle názoru stěžovatelky nestanoví právní povinnost. Jedná se o ustanovení, které umožňuje specifický způsob evidence vlastnictví, aby v praxi nečinilo potíže. Stěžovatelka tedy nebyla povinna zapisovat do listu vlastnictví, pro koho a zda jsou nemovitosti spravovány. I kdyby snad uvedené ustanovení ukládalo právní povinnost, tato povinnost by se na stěžovatelku jako zahraniční investiční společnost nevztahovala. Stěžovatelka dodala, že ani případný rozpor s evidencí vlastnického práva podle § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování


text:
by neznamenal, že nemovitosti nebyly stěžovatelkou vlastněny ve prospěch Podílového fondu, resp. jeho podílníků.
 Stěžovatelka namítla, že předložila v rámci řízení před žalovaným celou řadu důkazů, které prokazovaly, že nemovitosti byly pořízeny stěžovatelkou ve prospěch Podílového fondu. Žalovaný však tyto důkazy téměř pominul a neuvedl, jaké poznatky z nich získal, resp. proč tyto důkazy dostatečně neprokázaly skutečnosti tvrzené stěžovatelkou. Městský soud pak sám žádný ze stěžovatelkou předkládaných důkazů neprováděl ani nehodnotil a jen odkázal na závěry obsažené v rozhodnutí žalovaného. Jak ovšem vyplývá z judikatury Nejvyššího správního soudu, při přezkumu správních rozhodnutí není přípustné vycházet, resp. spoléhat se jen na skutkový stav popsaný žalovaným v napadeném rozhodnutí (rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 11. 8. 2009, čj. 1 Afs 17/2009-128).
 Stěžovatelka dále uvedla, že z odůvodnění rozsudku městského soudu ze dne 20. 5. 2011, čj. 7 Af 16/2011-22, který se vztahuje ke skutkově i právně totožnému případu, vyplývá, že pokud by byl důkaz spočívající v prohlášení, že podílový fond je vlastníkem příjmů vyplacených mu prostřednictvím organizační složky stěžovatele hodnocen v kontextu důkazů dalších, zejména v kontextu s potvrzením Finančního úřadu v Mnichově, v němž je uvedeno, že předmětný fond je spravován stěžovatelkou, byla by dle názoru městského soudu prokázána základní skutečnost posuzované věci, a to vazba mezi investiční společností [tj. stěžovatelkou] a podílovým fondem. Městský soud si tedy při rozhodování o skutkově i právně téměř totožné věci byl vědom toho, že pokud by žalovaný posuzoval všechny stěžovatelkou navržené a předložené důkazy v souvislostech, došel by k závěru o vazbě stěžovatelky a Podílového fondu. V kontextu všech důkazů by bylo dle stěžovatelky zároveň prokázáno, že nemovitosti byly pořízeny z prostředků Podílového fondu, kterému zároveň náleží výnosy z provozování nemovitostí. Stěžovatelka je přesvědčena, že je oprávněna legitimně očekávat konzistentnost rozhodování soudů ve svých skutkově i právně obdobných věcech. Již z tohoto důvodu je napadený rozsudek městského soudu zatížen zásadní vadou.
 Nejvyšší správní soud rozsudek Městského soudu v Praze stejně tak jako rozhodnutí žalovaného zrušil a věc vrátil žalovanému k dalšímu řízení.
 IV.B Meritorní posouzení věci
 [25] Podstata projednávané věci spočívá v otázce, zda příjmy plynoucí z nakládání s nemovitostmi náleží stěžovatelce coby zahraniční investiční společnosti s organizační složkou v České republice, nebo Podílovému fondu stěžovatelkou obhospodařovanému. Na posouzení vznesené otázky pak závisí, zda příjmy generované nemovitostmi budou zdaněny sazbou 21 % ve smyslu § 21 odst. 1 zákona o daních z příjmů, nebo sazbou 5 % dle § 21 odst. 2 písm. b) téhož zákona, a to za situace, kdy § 21 odst. 2 písm. b) zákona o daních z příjmů nerozlišuje mezi zahraničním podílovým fondem a podílovým fondem založeným dle českého právního řádu.
 [26] Mezi účastníky je nesporné, že stěžovatelka je investiční společností se sídlem v Spolkové republice Německo, která zřizuje a obhospodařuje podílové fondy. Tyto fondy získávají finanční prostředky zejména od penzijních fondů, které investují do nákupu nemovitého majetku, z jehož pronájmů následně získávají výnosy.
 [27] Podle výpisu z obchodního rejstříku, vedeného městským soudem, oddíl A, vložka 50804, byla stěžovatelka od 20. 12. 2004 do 31. 12. 2012 zapsána jako


text:
„
 Internationales Immobilien-Institut GmbH, organizační složka, se sídlem Praha 1, Klimentská 1216/46, právní forma: odštěpný závod zahraniční právnické osoby, s předmětem podnikání: pronájem nemovitostí, bytů a nebytových prostor bez poskytování jiných než základních služeb, zajišťujících řádný provoz nemovitostí, bytů a nebytových prostor
 “ s tím, že stěžovatelka se řídí německým právem.
 [28] Nejprve je nezbytné zabývat se postavením a subjektivitou zahraničních právnických osob podnikajících na území České republiky.
 [29] Podle § 22 obchodního zákoníku „[p]
 rávní způsobilost, kterou má jiná než fyzická zahraniční osoba podle právního řádu, podle něhož byla založena, má rovněž v oblasti českého právního řádu. Právním řádem, podle něhož byla tato osoba založena, se řídí i její vnitřní právní poměry a ručení členů nebo společníků za její závazky
 [30] Z výše uvedeného je zřejmé, že obchodní zákoník v § 22 větě první uznával právní způsobilost zahraničních osob, kterou si podrží i v případě, že by jí český právní řád jinak způsobilost nepřiznával. Co do podstaty jde o kolizní normu odkazující na zásadu inkorporace, právem založení se proto řídí i řada otázek vznikajících za trvání společnosti. Právní způsobilost zahraničních osob pak obecně byla upravena v § 3 odst. 1 zákona č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesnímxxx), podle kterého „[z]
 působilost osoby k právům a k právním úkonům se řídí, nestanoví-li se v tomto zákoně něco jiného, právním řádem státu, jehož je příslušníkem
 “. Právním řádem založení se tedy řídí především práva a povinnosti společníků vůči společnosti (např. vkladová povinnost, právo účasti na řízení společnosti, právo na podíl na zisku, právo na vypořádací podíl), práva a povinnosti členů orgánů společnosti (např. pravidla pro výkon funkce, odpovědnosti vůči společnosti, zákaz konkurence), organizační struktura společnosti (např. druhy orgánů, jejich pravomoc a působnost), způsobilost právnické osoby k právům a povinnostem a k právním úkonům (viz ASPI komentář k § 22 obchodního zákoníku).
 [31] Stěžovatelka jako zahraniční právnická osoba pak na území České republiky mohla podle § 21 odst. 3 obchodního zákoníku podnikat, podmínkou zahájení jejího podnikání byl přitom podle § 21 odst. 4 obchodního zákoníku zápis organizační složky do českého obchodního rejstříku, přičemž se však poměry stěžovatelky (a tedy i Podílového fondu) řídí německým právem, a nikoli právem českým.
 [32] Podnikání zahraničních osob v některých oblastech v rozhodné době bylo dále podrobeno speciální úpravě – např. zákon č. 21/1992 Sb., o bankách, nebo zákon o kolektivním investování.
 [33] Podle § 35m odst. 1 zákona č. 248/1992 Sb., o investičních společnostech a investičních fondechxxxxxx), se zahraničními osobami zabývajícími se kolektivním investování rozumí „
 a) právnické osoby se sídlem v zahraničí, nebo 2) jakékoli jiné organizační formy obhospodařované právnickými osobami se sídlem v zahraničí, které vykonávají činnost odpovídající činnosti podle § 2 tohoto zákona na základě povolení příslušného orgánu dozoru ve státu sídla
 [34] Podle § 35m odst. 2 zákona o investičních společnostech a investičních fondech se podnikáním zahraniční osoby zabývající se kolektivním investováním na území České republiky rozumí „
 zřízení pobočky v České republice nebo nabízení, vydávání, prodej nebo zpětný odkup cenných papírů jí emitovaných uskutečňovaný přímo nebo prostřednictvím jiné


text:
osoby
 [35] Z obsahu správního spisu dále po skutkové stránce plyne, že dle potvrzení Finančního úřadu v Mnichově ze dne 10. 2. 2006 Podílový fond, který spravovala organizační složka stěžovatelky, má sídlo a obchodní vedení ve Spolkové republice Německo, Podílový fond je tudíž daňovým rezidentem Spolkové republiky Německo. Dále podle potvrzení o daňové registraci Finančního úřadu v Mnichově je stěžovatelka investiční kapitálovou společností ve smyslu zákona o investičních kapitálových společnostech. Stěžovatelka investuje prostředky pod vlastním jménem a na společný účet vkladatelů (vlastníků podílů) v souladu se zásadami rozložení rizika do majetkových předmětů, které připouští zákon o investičních kapitálových společnostech, odděleně od svého vlastního majetku, ve formě zvláštního majetku – pozemků a vystavuje dokumenty (podílové listy) potvrzující z toho vyplývající práva vkladatelů (majitelů podílů). Stěžovatelka a její organizační složky nejsou na seznamech České národní banky ani jako investiční společnosti ani jako fondy kolektivního investování. V případě stěžovatelky jde o investiční společnost, která má povolení německého orgánu dohledu
 Bundesanstalt für Finanzdienstleistungsausicht
 a její organizační složka dle názoru České národní banky neprovozuje kolektivní investování dle zákona o kolektivním investování, ale jinou činnost mimo tuto zákonnou úpravu (sdělení České národní banky ze dne 17. 10. 2007). Ze souhlasu depozitáře Podílového fondu ze dne 15. 12. 2004 plyne, že uvedený depozitář podle § 67 a § 25 věta 2 č. 1 a § 27 odst. 3 německého zákona o investičních kapitálových společnostech souhlasil s nabytím nemovitostí. Podle výpisu z katastru nemovitostí byla k datu 20. 11. 2006 jako vlastník nemovitostí zapsána organizační složka „
 Internationales Immobilien-Institut GmbH, Klimenstká 1216/46, Praha 1, Nové Město, 110 02 Praha 02, IČ: 27205321
 “, a to na základě kupní smlouvy ze dne 21. 12. 2004. V této kupní smlouvě byl kupující označen jako „
 Internationales Immobilien-Institut GmbH, se sídlem Albrechtstrasse 14, 80636, Mnichov, Německo, identifikační číslo společnosti: HRB 95098 (Amstgericht München) se založenou organizační složkou Internationales Immobilien-Institut GmbH, organizační složka, se sídlem Praha 1, Klimenstká 1216/46, IČ: 272 05321, zapsaná v obchodním rejstříku vedeném Městským soudem v Praze, oddíl A, vložka 50804
 “. Z prohlášení o skutečném vlastnictví stěžovatelky ze dne 16. 2. 2006 plyne, že Podílový fond potvrzuje, že je skutečným vlastníkem příjmu, který je mu vyplácen prostřednictvím stěžovatelky.
 [36] V posuzované věci tedy není pochyb o tom, že stěžovatelka je investiční společností se sídlem ve Spolkové republice Německo, která zřizuje a obhospodařuje podílové fondy a která jako zahraniční právnická osoba na území České republiky v rozhodné době podnikala prostřednictvím své organizační složky v souladu s § 21 a § 22 obchodního zákoníku, aniž by ona sama na území České republiky provozovala služby kolektivního investování ve smyslu § 36 odst. 1 zákona o kolektivním investování, mezi které náleží zejména nabízení, vydávání, prodej nebo zpětný odkup cenných papírů jí emitovaných, uskutečňovaný přímo nebo prostřednictvím jiné osoby, jak je potvrzeno sdělením České národní banky ze dne 17. 10. 2007. Stěžovatelka se omezovala jen na správu koupených nemovitostí, tj. činnost odpovídající výpisu z obchodního rejstříku – pronájem nemovitostí, bytů a nebytových prostor bez poskytování jiných než základních služeb, zajišťujících řádný provoz


text:
nemovitostí, bytů a nebytových prostor. Z těchto důvodů na stěžovatelku také nelze aplikovat ani zákon o kolektivním investování, neboť v rozhodném období nebyla v postavení zahraniční investiční společnosti ve smyslu § 39 tohoto zákona.
 [37] Z hlediska aplikace § 21 odst. 2 písm. b) zákona o daních z příjmů je pro rozhodnutí podstatné zjištění, jak správně žalovaný i městský soud dovodili, zda vlastníkem příjmů generovaných pronájmem nemovitostí je Podílový fond, či nikoli (srov. výše uvedený rozsudek Nejvyššího správního soudu čj. 1 Afs 17/2009-128).
 [38] Městský soud ve shodě se žalovaným dospěl k závěru, že stěžovatelka v průběhu daňového ani soudního řízení neprokázala vlastnictví nemovitostí Podílovým fondem. Dle názoru městského soudu proto nelze na postavení stěžovatelky, resp. příjmy z nakládání s nemovitostmi použít daňovou sazbu ve výši 5 %.
 [39] Stěžovatelka uvedený závěr zpochybňuje a namítá jeho nesprávnost. Vzhledem k
 právní úpravě jí je třeba dát za pravdu, neboť pro rozhodnutí věci ostatně ani není podstatné, zda vlastníkem nemovitostí je Podílový fond nebo stěžovatelka, ale
 kdo je vlastníkem příjmů z nemovitostí
 [40] Žalovaným shromážděné důkazy přitom jsou dle zdejšího soudu způsobilé prokázat tvrzení stěžovatelky o tom, že jde o příjmy Podílového fondu.
 [41] Městský soud v napadeném rozsudku pominul, že jednání Podílového fondu, resp. jeho způsobilost být subjektem právních vztahů, jsou otázkami, které se řídí právním řádem Spolkové republiky Německo, jak výše rozvedeno.
 [42] Toto pochybení žalovaného a městského soudu se prolíná celým přezkoumávaným rozsudkem a napadeným rozhodnutím žalovaného, přitom se zásadně podílí na jejich nezákonnosti, neboť nezohledňuje rozdíly mezi právní úpravou podílového fondu dle českého a německého právního řádu.
 [43] Podle § 6 odst. 1 zákona o kolektivním investování „[p]
 eněžní prostředky shromažďuje do podílového fondu investiční společnost nebo zahraniční investiční společnost vydáváním podílových listů podílového fondu
 “. Podle odstavce 2 téhož ustanovení „[p]
 odílový fond je souborem majetku, který náleží všem vlastníkům podílových listů podílového fondu (dále jen ,podílníci‘), a to v poměru podle hodnoty vlastněných podílových listů. Podílový fond není právnickou osobou
 [44] Podle § 7 odst. 1 zákona o kolektivním investování „[m]
 ajetek v podílovém fondu obhospodařuje investiční společnost svým jménem na účet podílníků
 “. Podle odstavce 2 téhož ustanovení „[j]
 estliže jiný právní předpis nebo právní úkon vyžadují údaj o osobě vlastníka, nahradí se údaje o všech podílnících názvem podílového fondu a údaji o investiční společnosti, která jej obhospodařuje
 “. Podle odstavce 3 téhož ustanovení „[z]
 právních úkonů učiněných v souvislosti s obhospodařováním majetku v podílovém fondu je oprávněna a zavázána investiční společnost. Závazek vzniklý z obhospodařování majetku v podílovém fondu hradí investiční společnost z majetku v podílovém fondu
 [45] Jednání podílového fondu
 dle českého právního řádu
 je tedy zákonem o kolektivním investování postaveno na koncepci nepřímého zastoupení. Subjekty nabývající vlastnického práva jsou jednotliví podílníci podílového fondu. Činí tak prostřednictvím obhospodařující společnosti, která dle § 7 odst. 1 zákona o kolektivním investování jedná vlastním jménem, avšak na cizí účet.
 [46] Nepřímé zastoupení nevyžaduje, jak to naznačuje městský soud, resp. žalovaný, aby již v kupní smlouvě bylo najisto postaveno, na čí účet zmocněnec jedná: „
 O nepřímé


text:
zastoupení se jedná tehdy, když práv a povinností nabývá sám zástupce, který jedná svým jménem, avšak na účet zastoupeného. Nepřímý zástupce tedy činí úkony svým vlastním jménem a práva a povinnosti z právních úkonů nepřímého zástupce vznikají přímo jemu a on je poté povinen dalším právním úkonem tato práva a tyto povinnosti převést na toho, na jehož účet právní úkony činil.
 “ (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 25. 10. 2006, sp. zn. 32 Odo 1378/2004). Současně pak ani není nezbytné, aby druhá strana měla povědomí o tom, že kupní smlouva není uzavírána na účet jednající osoby.
 [47] Dle
 právní úpravy Spolkové republiky Německo
 je otevřený podílový fond (tj. Podílový fond v nyní projednávané věci) investující do nemovitostí účelovým sdružením majetku bez právní subjektivity (
 ). Jeho majetek je spravován investiční společností splňující zákonné podmínky a držící povolení Spolkového úřadu pro finanční dohled. Dle německé právní úpravy se pak právě investiční společnost (v projednávané věci stěžovatelka) z pohledu občanského práva stává vlastníkem spravovaného nemovitého majetku, a je proto jako vlastník zapisována do katastru nemovitostí (viz Patzner, A.; Döser, A. § 30 Sondervermögen. In
 Kommentar Investmentgesetz (InvG)
 . Nomos, 1. Auflage 2012, Rn. 1).
 [48] Právním titulem, na základě kterého investiční společnost spravuje majetek podílového fondu, je důvěrnická správa (
 ), která vzniká na základě smlouvy mezi podílovým fondem a investiční společností. Dle § 31 odst. 1
 (dostupný na www.gesetze-im-internet.de) je investiční společnost oprávněna nakládat s majetkem podílového fondu svým vlastním jménem a musí přitom respektovat investiční podmínky podílového fondu. Toto obecné ustanovení má však ve vztahu k investičním společnostem spravujícím podílové fondy investující do nemovitostí pouze
 povahu, neboť jejich oprávnění jednat vlastním jménem vyplývá již z toho, že jsou vlastníky majetku náležejícího danému fondu (viz blíže in Patzner, A.; Döser, A. § 31 Verfügungsbefugnis, Treuhänderschaft, Sicherheitsvorschriften. Op. cit., Rn. 1.).
 Oddělení majetku fondu od majetku investiční společnosti má zajišťovat
 úschova, popříp.
 dohled depozitáře
 . Některé úkony investiční společnosti proto vyžadují jeho předchozí souhlas (viz zejména nakládání s nemovitým majetkem, § 26 odst. 1 bod 3
 ). Depozitář je souhlas povinen poskytnout, pokud zamýšlený úkon vyhovuje požadavkům zákona a je v souladu s investičními podmínkami podílového fondu. Poskytl-li nicméně depozitář svůj souhlas, ačkoliv nebyly splněny všechny podmínky, není účinnost jednání investiční společnosti dotčena (viz § 26 odst. 2
 , viz blíže Hartrott, S.; Goller, S. Immobilienfonds nach dem Kapitalanlagegesetzbuch.
 , 2013, č. 27/28, s. 1606.; Patzner, A.; Döser, A. § 76 Verfügungsbeschränkung. Op. cit., Rn. 1–2.)
 [50] Z výše uvedeného vyplývají následující závěry.
 Otevřený podílový fond se dle německého práva nemůže nikdy stát přímo vlastníkem majetku
 . Tím je u nemovitého majetku vždy investiční společnost, která jej spravuje na základě důvěrnické správy (
 ). Investiční společnost je povinna spravovat majetek fondu odděleně od svého majetku a pro nakládání s nemovitostmi fondu je vyžadován souhlas depozitáře. Depozitář souhlas udělí, pokud zamýšlený úkon vyhovuje požadavkům zákona a je v souladu s investičními podmínkami fondu. Investiční společnost jedná při obhospodařování majetku podílového fondu svým vlastním jménem a sama je též zapsána do katastru nemovitostí


text:
jako vlastník.
 [51] Udržitelný není ani závěr žalovaného a městského soudu, že nemovitosti byly pořízeny ve prospěch organizační složky stěžovatelky. Tato skutečnost je městským soudem, resp. žalovaným, dovozována toliko ze záhlaví kupní smlouvy, v němž je organizační složka stěžovatelky výslovně identifikována, a městský soud dokonce dovozuje, že tvrzení stěžovatelky, že „
 Podílový fond nemá právní subjektivitu, takže z tohoto důvodu nemůže být nikde v dokladech (zejména kupní smlouvě) uveden, je pak vyvráceno skutečností, že organizační složka stěžovatelky (tj. také subjekt bez právní subjektivity) je na předmětných dokladech (výpis z katastru nemovitostí, kde je organizační složka zapsána jako vlastník nemovitostí) uvedena
 “. Městský soud tak nesprávně pokládá organizační složku stěžovatelky a Podílový fond za typově totožné subjekty bez právní subjektivity.
 [52] Tak tomu však není, neboť jde o dva zcela rozdílné subjekty, které spojuje pouze to, že jim nesvědčí (samostatná) právní subjektivita. Podílový fond (dle českého i německého práva) je účelovým sdružením majetku, oproti tomu organizační složka představuje určitou vnitřní část podniku (nikoli jen jeho majetek), organizační složkou podniku byl např. dle české právní úpravy také odštěpný závod (srov. § 7 odst. 1 obchodního zákoníku).
 [53] Otázkou právní subjektivity organizační složky zahraniční právnické osoby se pak již zabýval i Nejvyšší soud v rozsudku ze dne 7. 4. 2011, sp. zn. 21 Cdo 1027/2010, v němž uvedl: „
 Skutečnost, že organizační složka zahraniční (fyzické nebo právnické) osoby umístěná na území České republiky je zapsána do obchodního rejstříku, proto neznamená, že tato organizační složka je nositelem právní subjektivity a způsobilým účastníkem řízení.
 Ve všech záležitostech (včetně pracovněprávních) týkajících se této organizační složky je totiž vždy nositelem práv a povinností zahraniční osoba, jíž je organizační složka součástí. Právní subjektivitu, a tedy i způsobilost být účastníkem řízení (§ 19 o. s. ř.) má proto ve všech případech (včetně pracovněprávních) pouze zahraniční (fyzická nebo právnická) osoba a nikoli její organizační složka (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 7. 2003, sp. zn. 31 Odo 945/2002, a ze dne 25. 1. 2001, sp. zn. 30 Cdo 1634/2000, a usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 11. 7. 1996 sp. zn. 10 Cmo 755/1995)
 [54] V souvislosti s uzavřením kupní smlouvy ze dne 21. 12. 2004 (zejména označení jejích stran) pak městský soud opět přehlíží skutečnost, že jednou ze stran kupní smlouvy byla zahraniční právnická osoba zamýšlející nákup nemovitosti v České republice, tj. stěžovatelka. Podle § 17 odst. 2 písm. d) zákona č. 219/1995 Sb., devizový zákon, ve znění účinném do 18. 7. 2011 mohly zahraniční právnické osoby nabývat v České republice nemovitý majetek pouze za předpokladu, že zde umístily podnik, nebo organizační složku. Postupovala-li stěžovatelka v souladu s devizovým zákonem, umístila zde organizační složku a následně na její existenci v kupní smlouvě výslovně poukázala, nelze pouze z této skutečnosti usuzovat, že jejím pravým úmyslem nebylo pořídit nemovitosti pro Podílový fond. Organizační složka stěžovatelky či Podílový fond se ostatně s ohledem na již výše uvedené ani vlastníky nemovitostí stát nemohly, stěžovatelka tedy na základě kupní smlouvy nabyla nemovitosti výlučně do svého vlastnictví.
 [55] Z týchž důvodů není správný


text:
ani závěr městského soudu, že návrh na vklad do katastru nemovitostí, resp. zápis vlastnického práva na listu vlastnictví, označuje za vlastníka nemovitosti organizační složku stěžovatelky. Z obsahu návrhu na vklad vlastnického práva do katastru nemovitostí je bez dalšího zřejmé, že stěžovatelka se u katastrálního úřadu původně domáhala, aby jako vlastník nemovitosti byla zapsána ona sama. Pro účely doručování sice v návrhu na vklad uvedla také údaje o organizační složce zřízené v České republice, nicméně ani z této skutečnosti rozhodně nelze usuzovat na její úmysl pořídit nemovitosti ve svůj výlučný prospěch (své organizační složky), a nikoli Podílového fondu. Stejně tak list vlastnictví sice obsahuje adresu organizační složky stěžovatelky, nicméně označení vlastníka plně odpovídá znění obchodní firmy stěžovatelky.
 [56] Stěžovatelka svůj postup při komunikaci s katastrálním úřadem zdůvodňovala skutečností, že Podílový fond je účelovým sdružením majetku bez právní subjektivity, a proto nemohl být zapsán jako vlastník do katastru nemovitostí. Městský soud, jakož i žalovaný, argumentaci stěžovatelky odmítli s poukazem na § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování, dle něhož „[j]
 [57] S uvedeným právním posouzením se kasační soud nemůže ztotožnit. Jak již bylo výše uvedeno,
 ve spojení se zákonem o investičních společnostech a investičních fondech upravuje postavení „
 “ podílového fondu a v projednávané věci jej ani
 na stěžovatelku aplikovat nelz
 [58] Městský soud také přehlíží smysl a účel § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování, který pouze navazuje na předchozí § 6 téhož zákona, jenž stanoví, že majetek podílového fondu náleží všem vlastníkům podílových listů, tj. podílníkům. Ustanovení § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování tedy jen zjednodušuje vedení evidence katastru nemovitostí, když umožňuje nahradit údaje o jednotlivých vlastnících uvedením označení podílového fondu, jak ostatně plyne již z důvodové zprávy k zákonu o kolektivním investování, dle které § 7 odst. 2 „
 v praxi umožňuje, aby investiční společnost mohla do majetku podílového fondu, který spadá do kategorie speciálních fondů, nakupovat nemovitosti a movité věci, aniž by se museli do příslušné evidence zapisovat všichni podílníci jako spolumajitelé
 [59] Lze proto uzavřít, že požadují-li městský soud a žalovaný, aby se i stěžovatelka jako zahraniční právnická osoba při své činnosti řídila § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování, nejsou jejich závěry správné, neboť toto ustanovení se na stěžovatelku nevztahuje, a v postupu stěžovatelky, jejíž poměry se řídí německým právem, při zápisu vlastnického práva do katastru nemovitostí proto neshledal zdejší soud jakoukoli nezákonnost.
 [60] Stěžovatelka v průběhu daňového řízení dále předložila mj. souhlas depozitáře Podílového fondu s pořízením nemovitostí, který vzhledem k obsahu právní úpravy rozhodného práva představuje
 doklad o záměrech stěžovatelky při nákupu nemovitostí. Mimoto je třeba opět zdůraznit, že stěžovatelka je zahraniční kapitálovou investiční společností, která ve prospěch jí obhospodařovaných podílových fondů nabývá nemovitosti, které následně využívá k zhodnocování shromážděného majetku. Zaměřila-li tedy stěžovatelka svoji činnost také na území České republiky, je její tvrzení, že stejně jako v jiných státech i zde pořizovala nemovitosti ve prospěch Podílového fondu, zcela věrohodné.
 [61] Z pohledu pravděpodobností předkládaných verzí skutkového stavu, shledává zdejší soud naopak nelogický právě popis událostí uváděný žalovaným či


text:
městským soudem, neboť nelze dovodit rozumný důvod, proč by měla stěžovatelka nemovitosti pořizovat výhradně ve prospěch svůj (své organizační složky), když předmětem její činnosti je obhospodařování podílových fondů. Dovozuje-li městský soud i žalovaný tento závěr z údajů zapsaných v katastru nemovitostí, pak zdejší soud již výše osvětlil nemožnost aplikace § 7 odst. 2 zákona o kolektivním investování na projednávanou věc.
 [62] Pro úplnost zbývá dodat, že bylo ostatně i právně nezbytné, aby stěžovatelka ještě před pořízením nemovitostí umístila v České republice organizační složku, protože bez ní by totiž v souladu s § 17 odst. 2 písm. d) devizového zákona nebyla oprávněna nabýt vlastnické právo k nemovitostem nacházejícím se na území České republiky. Dovozoval-li proto městský soud a žalovaný v této souvislosti, že i předmět podnikání organizační složky stěžovatelky („
 “) prokazuje správnost jejich úvah, ani zde s nimi nelze souhlasit. Byla-li organizační složka stěžovatelky v České republice umístěna pouze za účelem budoucího nákupu nemovitostí, lze si jen obtížně představit, jaký jiný předmět podnikání by měla mít jako popis své činnosti do obchodního rejstříku zapsán.
 [63] Tvrzení stěžovatelky byla tedy prokázána a odpovídají logickému chodu událostí při nákupu nemovitého majetku v České republice zahraničním podílovým fondem.
 [64] Důvěryhodnost tvrzení stěžovatelky je v neposlední řadě podporována rovněž skutečností, že stěžovatelka na svých stanoviscích setrvala v průběhu celého daňového řízení i řízení před městským soudem, když pořízením nemovitosti ve prospěch Podílového fondu argumentovala již v době, kdy ve svém daňovém přiznání (snad z důvodu neznalosti daňových předpisů) dovozovala, že se na příjmy podílového fondu použije daňová sazba ve stejné výši jako u organizační složky, tj. 21 %. S ohledem na uvedené tak nelze z ničeho usuzovat, že tvrzení stěžovatelky jsou pouze účelová se snahou vyhnout se placení vyšší daně. (...)
 xxx) S účinností od 1. 1. 2014 byl zrušen zákonem č. 89/2012 Sb., občanský zákoník.
 xxxxxx) S účinností od 19. 8. 2013 byl nahrazen zákonem č. 240/2013 Sb., o investičních společnostech a investičních fondech.
 xxx) S účinností od 1. 1. 2011 zrušen zákonem č. 280/2009 Sb., daňovým řádem.
 xxx) S účinností od 1. 1. 2014 byl nahrazen zákonem č. 91/2012 Sb., o mezinárodním právu soukromém.
 xxxxxx) S účinností od 1. 5. 2004 nahrazen zákonem č. 189/2004 Sb., o kolektivním investování.


text:
20 Cdo 1047/2005
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Vladimíra Kůrky a soudců JUDr. Vladimíra Mikuška a JUDr. Pavla Krbka ve věci výkonu rozhodnutí oprávněné F. s.r.o., zastoupené advokátkou, proti povinnému K. P., prodejem nemovitostí, pro 615.500,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soud ve Žďáru nad Sázavou pod sp. zn. 7 E 84/2002, o dovolání M. K., proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 10.2.2005, č.j. 26 Co 677/2002-19, takto:
 Usnesení odvolacího soudu napadl dovoláním M. K.; namítl, že povinný mu dluží částku ve výši téměř 2.000.000,- Kč , přičemž v zástavní smlouvě vztahující se na dotčené nemovitosti bylo ujednáno právo jejich prodeje, což má, jak uvedl, za konečné a nezvratné ; v důsledku toho žádá o zrušení nařízeného výkonu rozhodnutí, a uvolnění dotčených nemovitostí .
 Podle § 240 odst. 1, věty první, o.s.ř. může podat dovolání proti rozhodnutí odvolacího soudu jen účastník řízení.
 Tím dovolatel není; okolnost, z níž dovozuje svůj zájem, aby výkon rozhodnutí byl zrušen že postižené nemovitosti představují zástavu ve prospěch jeho pohledávky za povinným mu takové procesní postavení v daném stadiu řízení (sama o sobě) nezakládá.
 Dovolání bylo tedy podáno osobou, která k tomu není oprávněna.
 Nejvyšší soud proto dovolání odmítl (§ 243b odst. 5, věta první, a § 218 písm. b/ o.s.ř.), aniž bylo nutno odstraňovat nedostatek podmínky povinného zastoupení (§ 241b odst. 2 o.s.ř.).
 O náhradě nákladů dovolacího řízení bylo rozhodnuto podle § 243b odst. 5, věty první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 3 o.s.ř.; dovolatel na jejich náhradu nárok nemá a oprávněnému ani povinnému (podle obsahu spisu) v dovolacím řízení náklady nevznikly.


text:
Ej 82/2005
 Pohlaví soudce, stejně jako jeho věk, sexuální orientace nebo rasová, etnická či národnostní příslušnost nemohou být samy o sobě důvodem podjatosti ve smyslu § 8 odst. 1 s. ř. s.
 (Podle usnesení Nejvyššího správního soudu ze dne 10. 2. 2005, čj. Nao 2/2005-299)
 srov. č. 49/2004 Sb. NSS.
 Milan K. ve V. proti České správě sociálního zabezpečení, o kasační stížnosti žalobce, o námitce podjatosti soudců Nejvyššího správního soudu.
 Žalobce podal kasační stížnost proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 11. 6. 2003, kterým byla zamítnuta jeho žaloba proti rozhodnutí žalované ze dne 18. 6. 2001.
 Poté, co byl vyrozuměn o složení senátu Nejvyššího správního soudu, vznesl žalobce námitku podjatosti soudců JUDr. Radana M. a JUDr. Václava N. s tím, že požaduje složení senátu ze soudců ženského pohlaví; k mužům - jak uvedl - nemá důvěru.
 Nejvyšší správní soud o námitce rozhodl v jiném senátu příslušném podle rozvrhu práce tak, že jmenovaní soudci nejsou z projednávání a rozhodnutí věci vyloučeni.
 Oba soudci ve svém vyjádření k námitce podjatosti uvedli, že nemají žádný poměr k věci, účastníkům či jejich zástupcům.
 Podle § 8 odst. 1 věty první s. ř. s. jsou soudci vyloučeni z projednávání a rozhodnutí věci, jestliže se zřetelem na jejich poměr k věci, k účastníkům nebo k jejich zástupcům je dán důvod pochybovat o jejich nepodjatosti.
 Podjatost soudce zasahuje do principu nezávislosti soudce, neboť nestrannost soudce tento princip předpokládá. Samotný pojem soudce totiž s sebou nese atribut nezaujatosti a nestrannosti a bez tohoto předpokladu by nebylo důvodu ani pro konstituování soudní moci jako jednoho z pilířů demokratické společnosti. Tak, jak zákon příslušnost soudu a soudce v určité věci stanovil, je zásadně dána, a postup, kterým je věc odnímána soudu (soudci) příslušnému a přikázána soudu, resp. soudci, jinému, je nutno chápat jako postup výjimečný. Vzhledem k tomu lze vyloučit soudce z projednávání a rozhodnutí přidělené věci jen mimořádně a ze skutečně závažných důvodů, které mu reálně brání rozhodnout v souladu se zákonem nezaujatě a spravedlivě. Jen za dodržení těchto pravidel bude zachována a naplněna ústavní zásada zákazu odnětí zákonnému soudci (čl. 36 odst. 1 věta první Listiny základních práv a svobod).
 Spatřuje-li žalobce důvod podjatosti v tom, že oba soudci jsou muži, přičemž mužům nedůvěřuje, pak tato skutečnost podle § 8 odst. 1 věty první s. ř. s. nemůže být důvodem k jejich vyloučení. Pohlaví soudce, stejně tak například jeho věk, sexuální orientace nebo rasová, etnická či národnostní příslušnost nemohou být samy o sobě důvodem podjatosti. Jsou to totiž v zásadě nezměnitelné charakteristiky osoby soudce, které jsou vlastní všem lidem a které - jakkoli jistě v nikoli bezvýznamné míře formují či mohou formovat názory, postoje a hodnotovou orientaci konkrétní osoby - samy o sobě zpravidla neovlivňují vztah soudce k věci, kterou rozhoduje. Tento vztah by sice mohly za určitých okolností ovlivňovat, ovšem zpravidla jen tehdy, kdyby se věc soudcem projednávaná dotýkala (přímo či nepřímo) některé z těchto charakteristik nebo s ní souvisela, a to takovým způsobem a tak intenzivně, že by daný soudce nedokázal ve vztahu ke


text:
svému rozhodování v konkrétním případě od svého pohlaví, věku, sexuální orientace, rasové, etnické či národnostní příslušnosti nebo jiné obdobné charakteristiky a od tím ovlivněných názorů, postojů a zastávaných hodnot v míře potřebné pro zachování nestrannosti a nezávislosti rozhodování
 . V případě námitky podjatosti vznesené žalobcem však není ani náznaku takového ovlivnění soudců, kteří mají či měli věc podle rozvrhu práce rozhodovat. Naopak, z podání žalobce je patrné, že nedůvěra a předpojatost vůči osobám určitého pohlaví je v daném případě vlastní toliko jemu samotnému; žalobce ostatně ani neuvádí konkrétní skutečnosti, které by dávaly důvod pochybovat o nepodjatosti soudců v konkrétním případě proto, že jsou mužského pohlaví.
 Nejvyšší správní soud proto z uvedených důvodů rozhodl, že žádný z obou soudců není vyloučen z projednávání a rozhodnutí dané věci.


text:
Opatření rektora UK č. 26/2009 - Univerzita Karlova
 Opatření rektora UK č. 26/2009
 Změna Opatření rektora č. 26/2007
 Čl. 16b odst. 2 písm. b) přílohy č. 8 Statutu Univerzity Karlovy
 [zrušeno OR č. 30/2018]
 Opatření rektora č. 26/2007, Poskytování příspěvků zaměstnancům ze sociálního fondu, se mění takto:
 V čl. 2 odst. 1 a v čl. 2 odst. 6 se slova „50 %“ nahrazují slovy „60%“.
 Za čl. 2 se vkládá nový čl. 2a, který zní:
 „Čl. 2a
 Zaměstnanec univerzity,
 jehož pracovní poměr vůči univerzitě trvá alespoň tři roky,
 který v běžném kalendářním roce dovrší věk nejvýše 40 let,
 jehož výše pracovního úvazku vůči univerzitě v rámci zařazení na dané součásti univerzity činí a nejméně tři roky činila 1,0,
 který prokáže, že loňském kalendářním roce zaplatil úroky z účelového úvěru na potřeby související s bytovými potřebami ve výši nejméně 1 000 Kč a
 má na dané součásti univerzity nárok na příspěvek ze sociálního fondu ve výši 40% zaplacených úroků tohoto úvěru, nejvýše však 10 000 Kč v běžném kalendářním roce; to neplatí v případě uvedeném v odstavci 8.
 Účelovým úvěrem se rozumí úvěr poskytnutý zaměstnanci univerzity bankou, pobočkou zahraniční banky nebo stavební spořitelnou, u kterého lze na základě smlouvy o poskytnutí úvěru doložit, že úvěr byl určen na
 Splnění podmínky podle odstavce 1 písm. e) se prokazuje čestným prohlášení zaměstnance.
 Příspěvek podle odstavce 1 se v běžném kalendářním roce vyplácí jednorázově.
 Termín a způsob podávání žádostí o příspěvek, jakož i termín vyplácení příspěvku stanoví opatření děkana nebo ředitele další součásti anebo osoby pověřené rektorem podle čl. 12b odst. 6 statutu univerzity. Toto opatření se pro běžný kalendářní rok vydává nejpozději do 30. srpna, období pro podávání žádostí se stanoví v délce nejméně 45 dní a lhůta pro doplnění podkladů na základě výzvy se stanoví v délce nejméně 15 dnů.
 Ustanovením odstavce 1 není dotčena možnost opatřením podle odstavce 5 stanovit, že se zaměstnanci podle odstavce 1 vyplácí příspěvek vyšší než částka uvedená v odstavci 1, nejvýše však 40% zaplacených úroků z účelového úvěru nebo že se příspěvky vyplácejí i dalším zaměstnancům zařazeným na dané součásti splňujícím podmínky podle odstavce 1 písm. d) a e).
 Děkan nebo ředitel další součásti anebo osoba pověřená rektorem podle čl. 12b odst. 6 statutu univerzity může svým opatřením vyhlásit i předběžnou registraci žádostí o příspěvek za účelem propočtu stanovení podmínek podle odstavce 6 a její termín; náležitostí takové registrace je pouze závazné uvedení výše předpokládané žádosti o příspěvek, potvrzení a doklady podle odstavců 2 a 3 nelze vyžadovat. Období pro předběžnou registraci se stanoví v délce nejméně 30 dní. V tomto opatření může být též stanoveno, že předběžná registrace je podmínkou pro možnost následně podat žádost o příspěvek v běžném kalendářním roce.
 Děkan nebo ředitel další součásti anebo osoba pověřená rektorem podle čl. 12b odst. 6 statutu univerzity může svým opatřením stanovit, že se v daném kalendářním roce příspěvek podle tohoto článku nevyplácí, jestliže lze mít vzhledem k zůstatku a dosavadnímu čerpání příslušného dílčího sociálního fondu za to, že by jeho vyplácení ohrozilo vyplácení příspěvků podle


text:
čl. 16b odst. 2 písm. a) nebo odst. 3 přílohy č. 8 Statutu UK nebo podle čl. 2 tohoto opatření.“.
 Děkan nebo ředitel další součásti anebo osoba pověřená rektorem podle čl. 12b odst. 6 statutu univerzity může svým opatřením stanovit, že nároky zaměstnanců univerzity podle čl. 1 bodu 1 nebo nároky podle čl. 1 bodu 2 poprvé vznikají a příspěvky se poprvé vyplácejí v roce 2009; v takovém případě se termín 30. srpna uvedený v čl. 1 bodu 2, v čl. 2a odst. 5 novelizovaného znění v roce 2009 na období pro podávání žádostí podle téhož ustanovení nevztahuje.
 Nejde-li o případ podle odstavce 1, nároky zaměstnanců univerzity podle čl. 1 poprvé vznikají a příspěvky se poprvé vyplácejí v roce 2010.
 S tímto opatřením vyslovily příslušné odborové orgány uvedené v kolektivní smlouvě platné na univerzitě souhlas dne 19. června 2009.
 Úplné znění opatření rektora č. 26/2007 ve znění tohoto opatření je uvedeno v příloze.
 Toto opatření nabývá účinnosti dne 1. července 2009.
 Příloha opatření rektora č. 26/2009
 Poskytování příspěvků zaměstnancům ze sociálního fondu
 ve znění opatření rektora č. 26/2007 a 26/2009
 Tímto opatřením se stanoví podmínky pro přiznávání příspěvku ze sociálního fondu zaměstnanci univerzity na účely vymezení v čl. 16b odst. 2 písm. b) přílohy č. 8 Statutu Univerzity Karlovy (dále jen „univerzita“).
 který prokáže, že loňském kalendářním roce zaplatil v rámci zdaňovacího období úroky z úvěru rozhodné pro stanovení základu daně podle § 15 odst. 3 a 4 zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve výši nejméně 1 000 Kč, přičemž odpočet těchto úroků uplatnil zaměstnanec nebo jeho manžel(ka) a s tím, že bytovou potřebou se pro účely tohoto opatření rozumí výhradně bytová potřeba související s vlastním trvalým bydlením zaměstnance uvedená v § 15 odst. 3 písm. a), c) až g) a písm. h) v souvislosti s písm. a) a c) až g) tohoto zákona a
 má na dané součásti univerzity nárok na příspěvek ze sociálního fondu ve výši 60% uplatněného odpočtu zaplacených úroků, nejvýše však 10 000 Kč v běžném kalendářním roce.
 Splnění podmínky podle odstavce 1 písm. d) se prokazuje způsobem stanoveným v § 38l odst. 1 písm. b) zákona č. 586/1992 Sb. a potvrzením dokládajícím uplatnění odpočtu úroků.
 Ustanovením odstavce 1 není dotčena možnost opatřením podle odstavce 5 stanovit, že se zaměstnanci podle odstavce 1 vyplácí příspěvek vyšší než částka uvedená v odstavci 1, nejvýše však 60% uplatněného odpočtu zaplacených úroků nebo že se příspěvky vyplácejí i dalším zaměstnancům zařazeným na dané součásti splňujícím podmínky podle odstavce 1 písm. d) a e).
 Čl. 2a
 Děkan nebo ředitel další součásti anebo osoba pověřená rektorem podle čl. 12b odst. 6 statutu univerzity může svým opatřením stanovit, že se v daném kalendářním roce příspěvek podle tohoto článku nevyplácí, jestliže lze mít vzhledem k zůstatku a dosavadnímu čerpání příslušného dílčího sociálního fondu za to, že by jeho vyplácení ohrozilo vyplácení příspěvků podle čl. 16b odst. 2 písm. a) nebo odst. 3 přílohy č. 8 Statutu UK nebo podle čl. 2 tohoto opatření.
 Zaměstnanci univerzity může být na bytové účely,


text:
včetně vybavení bytu nebo rodinného domu, v přímé souvislosti s překlenutím jeho mimořádně obtížných poměrů v důsledku živelní pohromy, ekologické nebo průmyslové havárie poskytnut jako nenávratná finanční výpomoc poskytnut příspěvek ze sociálního fondu do výše 500 000 Kč.
 Zaměstnanci univerzity může být v akutní, zvláštního zřetele hodné tíživé sociální situaci, do které se dostal bez vlastního přičinění, poskytnut jako nenávratná finanční výpomoc poskytnut příspěvek ze sociálního fondu do výše 60 000 Kč.
 Žádost o poskytnutí příspěvku podává zaměstnanec na součásti univerzity, na které je zařazen. O žádosti rozhoduje děkan nebo ředitel další součásti anebo osoba pověřená rektorem podle čl. 12b odst. 6 statutu univerzity, a to zpravidla do 30 dnů ode dne doručení žádosti se všemi náležitostmi dokumentujícími důvod uváděný v žádosti, nebo ode dne doplnění podkladů na základě výzvy; žádost se též zašle k vyjádření příslušné odborové organizaci.
 O příspěvek podle odstavce 1 nebo 2 nelze ze stejného důvodu žádat na více součástech univerzity, ledaže by došlo ke změně zařazení zaměstnance na jinou součást univerzity; příslušné čestné prohlášení je nedílnou součástí žádosti.
 Nároky zaměstnanců univerzity podle čl. 2 poprvé vznikají a příspěvky se poprvé vyplácejí v roce 2007; termín 30. srpna uvedený v čl. 2 odst. 5 se v roce 2007 na období pro podávání žádostí podle téhož ustanovení nevztahuje.
 S tímto opatřením vyslovily příslušné odborové orgány uvedené v kolektivní smlouvě platné na univerzitě souhlas dne 28. května 2007.
 Toto opatření nabývá účinnosti dne 1. června 2007.
 Poslední změna: 7. srpen 2018 15:49


text:
151/2005 Sb. Vyhláška, kterou se stanoví vzory formulářů pro hlášení osob pěstujících mák setý nebo konopí a způs...
 Aktuální znění 26.04.2005
 Vyhláška č. 151/2005 Sb.Vyhláška, kterou se stanoví vzory formulářů pro hlášení osob pěstujících mák setý nebo konopí a způsob vyplňování a nakládání s uvedenými formuláři
 Částka 57/2005
 Platnost od 26.04.2005
 Účinnost od 26.04.2005
 § 1 - Vzory formulářů
 § 2 - Způsob vyplňování formulářů pro hlášení osob pěstujících mák setý nebo konopí a nakládání s nimi
 kterou se stanoví vzory formulářů pro hlášení osob pěstujících mák setý nebo konopí a způsob vyplňování a nakládání s uvedenými formuláři
 VZOR Hlášení osoby pěstující mák setý do 31. května roku
 VZOR Hlášení osoby pěstující konopí do 31. května roku
 VZOR Hlášení osoby pěstující mák setý v průběhu roku
 Příloha č. 4 kvyhlášce č. 151/2005 Sb.
 VZOR Hlášení osoby pěstující konopí v průběhu roku
 VZOR Hlášení osoby pěstující mák setý do 31. prosince roku
 VZOR Hlášení osoby pěstující konopí do 31. prosince roku
 ZPŮSOB VYPLŇOVÁNÍ
 Uvádění údajů do samostatné kolonky v pravé horní části formuláře
 1. Při plnění ohlašovací povinnosti osoby pěstující mák setý nebo konopí na ploše větší než 100 m2 (dále jen "pěstitel") do levé části této kolonky uvádí příslušný kalendářní rok, do prostřední části této kolonky uvádí pořadové číslo formuláře a do pravé části této kolonky celkový počet použitých formulářů.
 2. V případech, kdy nelze veškeré údaje o plnění ohlašovací povinnosti uvést na jednom formuláři, pěstitel použije více formulářů a jednotlivé formuláře vhodně očísluje v souladu s bodem 1 této přílohy. Identifikační údaje o osobě pěstující mák setý nebo konopí a kontaktní osobě uvádí pěstitel vždy jen na formuláři s pořadovým číslem 1. Správnost a pravdivost údajů pěstitel v kolonce 14 formuláře potvrdí na všech formulářích.
 Uvádění údajů do kolonky A formuláře
 3. Tato kolonka je vyhrazena pro evidenční potřebu celních orgánů. Uvádění údajů do kolonky B formuláře
 4. Tato kolonka je vyhrazena pro potřebu celních orgánů. Zaměstnanec celního úřadu, který rozhodne o převzetí formuláře, uvádí do levého dolního rohu této kolonky datum potvrzení převzetí a vlastnoruční podpis s uvedením jména, popřípadě jmen, příjmení a funkce a do pravé části kolonky uvádí otisk služebního razítka.
 Uvádění údajů do kolonky C formuláře
 5. Tato kolonka je vyhrazena pro potřebu potvrzení převzetí podle bodu 42 této přílohy. Uvádění údajů do kolonky 1 formuláře
 6. Je-li pěstitelem právnická osoba, uvádí pěstitel do této kolonky obchodní firmu1) a sídlo podle aktuálního zápisu v registru plátců daně, není-li takového zápisu, tak v obchodním rejstříku a není-li takového zápisu, tak v registru ekonomických subjektů. Je-li pěstitelem právnická osoba se sídlem mimo území České republiky, uvádí pěstitel také celý název země sídla právnické osoby. Číslo evidence z registru uvádí v případě, že je pěstitel v zahraničí v takovém registru evidován.
 7. Je-li pěstitelem fyzická osoba podnikatel, uvádí pěstitel do této kolonky svou obchodní firmu1)a místo podnikání podle aktuálního zápisu v registru plátců daně, není-li takového zápisu, tak v obchodním rejstříku, je-li fyzická osoba - podnikatel v obchodním rejstříku zapsána, není-li takového zápisu, tak v evidenci podle zvláštního


text:
právního předpisu2), není-li takového zápisu, tak v registru živnostenského podnikání, není-li takového zápisu, tak datum narození. Je-li pěstitelem fyzická osoba podnikatel se sídlem mimo území České republiky, platí ustanovení bodu 6 této přílohy přiměřeně.
 8. Je-li pěstitelem fyzická osoba, uvádí pěstitel do této kolonky jméno, popřípadě jména, příjmení, adresu místa trvalého pobytu s uvedením názvu ulice, čísla popisného, názvu obce a PSČ. Je-li pěstitelem fyzická osoba, jež nemá místo pobytu na území České republiky, uvádí pěstitel jméno, popřípadě jména, příjmení, místo pobytu a celý název státu jeho místa pobytu včetně případných dalších identifikačních údajů, např. číslo cestovního pasu nebo jiného osobního dokladu včetně doby jeho platnosti a adresu místa, kde se osoba v České republice zdržuje.
 Uvádění údajů do kolonky 2 formuláře
 9. Při plnění ohlašovací povinnosti označí pěstitel v levé části této kolonky údaj identifikující pěstitele. Pěstitel vždy označí jen jeden údaj.
 10. Je-li pěstitelem právnická osoba, uvádí pěstitel v pravé horní části této kolonky ke své identifikaci daňové identifikační číslo (dále jen „DIČ"), bylo-li mu přiděleno. Nemá-li pěstitel přiděleno DIČ, uvádí své identifikační číslo (dále jen „IČ").
 11. Je-li pěstitelem fyzická osoba podnikatel, uvádí pěstitel v pravé horní části této kolonky ke své identifikaci DIČ, bylo-li mu přiděleno. Nemá-li pěstitel přiděleno DIČ, uvádí své IČ. Nemá-li pěstitel přiděleno DIČ ani IČ, uvedenou část kolonky nevyplňuje a uvádí do pravé dolní části této kolonky datum narození.
 12. Je-li pěstitelem fyzická osoba, uvádí pěstitel v pravé dolní části této kolonky ke své identifikaci datum narození.
 Uvádění údajů do kolonky 3 formuláře
 13. Je-li pěstitelem fyzická osoba podnikatel nebo fyzická osoba, pěstitel do této kolonky údaje neuvádí.
 14. Je-li pěstitelem právnická osoba, pěstitel do této kolonky uvádí jméno, popřípadě jména a příjmení osoby oprávněné za právnickou osobu jednat při plnění ohlašovací povinnosti a dále uvádí telefonní a faxové spojení, popřípadě emailovou adresu.
 Uvádění údajů do kolonky 4 formuláře
 15. Je-li kontaktní osobou fyzická osoba podnikatel nebo fyzická osoba uvedená v kolonce 1, pěstitel do této kolonky uvádí pouze telefonní a faxové spojení, popřípadě emailovou adresu. Je-li kontaktní osobou fyzická osoba jiná, než uvedená v kolonce 1 tohoto formuláře, pěstitel uvádí i jméno, popřípadě jména a příjmení.
 16. Je-li kontaktní osobou osoba uvedená v kolonce 3 tohoto formuláře, pěstitel do této kolonky údaje neuvádí.
 17. Je-li kontaktní osobou fyzická osoba jiná, než uvedená v kolonce 1 nebo 3 tohoto formuláře, pěstitel uvádí i jméno, popřípadě jména a příjmení.
 Uvádění údajů do kolonky 5 formuláře
 18. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí název katastrálního území3). Uvádění údajů do kolonky 6 formuláře
 19. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí číslo katastrálního území. Pro účely plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí jako číslo katastrálního území Kód ČSÚ3).
 Uvádění údajů do kolonky 7 formuláře
 20. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí název použité registrované odrůdy4) máku setého nebo konopí.
 Uvádění údajů do kolonky 8 formuláře
 21. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí parcelní číslo5). Do jednoho řádku této kolonky lze uvést i


text:
více parcelních čísel. Nelze-li z prostorových důvodů uvést do této kolonky všechna parcelní čísla, lze další parcelní čísla uvést do dalšího řádku kolonky 8 formuláře.
 Uvádění údajů do kolonky 9 formuláře
 22. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí v příloze č. 1 a č. 2 výměru pozemků osetých mákem setým nebo konopím, nebo v příloze č. 3 a č. 4 výměru pozemků, na kterých má být zneškodněn mák setý, konopí nebo makovina. Výměra pozemků se uvádí v hektarech na dvě desetinná místa a v každém samostatném řádku vždy ve vztahu k parcelním číslům uvedeným v kolonce 8 formuláře a registrované odrůdě uvedené v kolonce 7 formuláře téhož řádku.
 Uvádění údajů do kolonky 10 formuláře
 23. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí součet údajů uvedených v kolonce 9 daného formuláře - výměru pozemků osetých mákem setým nebo konopím nebo výměru pozemků, na kterých má být zneškodněn mák setý nebo konopí, v hektarech na dvě desetinná místa. Tuto kolonku pěstitel vyplňuje v případech, kdy ke splnění ohlašovací povinnosti z důvodu množství údajů nepostačí jeden formulář. V případech, kdy ke splnění ohlašovací povinnosti postačí jeden formulář, pěstitel tuto kolonku nevyplní a požadovaný údaj uvádí v kolonce 11 formuláře.
 24. Při plnění ohlašovací povinnosti podle § 29 písm. c) zákona pěstitel uvádí údaje v této kolonce samostatně vždy ve vztahu ke kolonkám 9 a 17 formuláře.
 Uvádění údajů do kolonky 11 formuláře
 25. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí celkovou výměru pozemků osetých mákem setým nebo konopím, nebo celkovou výměru pozemků, na kterých má být zneškodněn mák setý nebo konopí, v hektarech na dvě desetinná místa. V případech, kdy ke splnění ohlašovací povinnosti postačí jeden formulář, uvádí pěstitel v této kolonce součet údajů uvedených v kolonce 9 formuláře. V případech, kdy ke splnění ohlašovací povinnosti nepostačí jeden formulář, uvádí pěstitel v této kolonce součet údajů uvedených v kolonkách 10 jednotlivých formulářů na formuláři s posledním pořadovým číslem.
 26. Při plnění ohlašovací povinnosti podle § 29 písm. c) zákona pěstitel uvádí údaje v této kolonce samostatně vždy ve vztahu ke kolonkám 9 a 17 formuláře.
 Uvádění údajů do kolonky 12 formuláře
 27. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí odhad výměry pozemků, na nichž bude pěstován mák setý nebo konopí v příštím kalendářním roce. Odhad výměry pozemků se uvádí v hektarech na dvě desetinná čísla.
 Uvádění údajů do kolonky 13 formuláře
 28. Tato kolonka je vyhrazena pro poznámky pěstitele a celních orgánů.
 Uvádění údajů do kolonky 14 formuláře
 29. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky vždy uvádí místo a datum plnění ohlašovací povinnosti a potvrzuje svým podpisem, popřípadě otiskem razítka právnické osoby, správnost údajů uvedených ve formuláři.
 Uvádění údajů do kolonky 15 formuláře
 30. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky uvádí způsob zneškodnění, kterým bude provedeno zneškodnění máku setého, konopí nebo makoviny.
 31. Důvody zneškodnění lze uvést do kolonky 13 formuláře. Tyto údaje jsou nepovinné. Uvádění údajů do kolonky 16 formuláře
 32. Při plnění ohlašovací povinnosti pěstitel do této kolonky