text:
poskytování prostředků z Fondu rozhoduje ministr  Na poskytnutí prostředků z Fondu není právní nárok
 Příjmy SFŽP 1992 – 2013 (v mil. Kč)
 Výdaje SFŽP 1992 - 2012
 Dotace, subvence, granty  SFŽP  EU  Operační program Životní prostředí  Operační program Infrastruktura (min. období)  ISPA (Instrument for Structural Policies for Pre-Accession)  ČR  Zelená úsporám  Národní programy
 ISPA  Instrument for Structural Policies for Pre-Accession 2000 – 2004  Infrastruktura  Životní prostředí EURISPASRÚSCCelkem ISPA celkem abs.347 973 631143 271 41664 961 894556 206 941 ISPA celkem %62,56%25,76%11,68% ISPA žp abs.171 988 01611 131 39064 961 894248 081 300 ISPA žp %49,43%7,77%100,00%44,60%
 Operační program Infrastruktura  2004 – 2006  Cíl  ochrana a zlepšování stavu životního prostředí a rozvoj a zkvalitňování dopravní infrastruktury  cca 591 mil. EUR  Priorita 2 - Snížení negativních důsledků dopravy na životní prostředí  Opatření 2.1 Realizace ochranných opatření na dopravní síti k zabezpečení ochrany životního prostředí  Opatření 2.2 Podpora kombinované dopravy  Opatření 2.3 Podpora zavádění alternativních paliv  Opatření 2.4 Studijní a výzkumné projekty k zabezpečování problematiky zlepšení životního prostředí z hlediska dopravy  Priorita 3 - Zlepšování environmentální infrastruktury  Opatření 3.1 Obnova environmentálních funkcí území  Opatření 3.2. Zlepšování infrastruktury ve vodním hospodářství  Opatření 3.3 Zlepšování infrastruktury ochrany ovzduší  Opatření 3.4 Nakládání s odpady a odstraňování starých zátěží
 Regionální rozložení výdajů ISPA a OPI Program Praha Střední Čechy JihozápadSevero-západSeverovýchodJihovýchod Střední Morava Moravsko- slezský Celkem ISPA0,00% 3,82%17,49%17,26%43,68%17,76%100,00% OP I0,00%17,38%13,96%9,96%8,04%25,69%10,07%14,89%100,00%
 Operační program Životní prostředí  Zlepšování vodohospodářské infrastruktury a snižování rizika povodní  1,99 mld. €, tj. 40,4 % OPŽP  Zlepšování kvality ovzduší a snižování emisí  0,63 mld. €, tj. 12,9 % OPŽP  Udržitelné využívání zdrojů energie  0,67 mld. €, tj. 13,7 % OPŽP  Zkvalitnění nakládání s odpady a odstraňování starých ekologických zátěží  0,78 mld. €, tj. 15,8 % OPŽP  Omezování průmyslového znečištění a snižování environmentálních rizik  0,06 mld. €, tj. 1,2 % OPŽP  Zlepšování stavu přírody a krajiny  0,60 mld. €, tj. 12,2 % OPŽP  Rozvoj infrastruktury pro environmentální vzdělávání, poradenství a osvětu  0,04 mld. €, tj. 0,9 % OPŽP  Technická pomoc  0,14 mld. €, tj. 2,9 % OPŽP
 Operační program Životní prostředí  Celkem poskytnuto  4,92 mld. € - cca 126 mld. Kč  Říjen 2013  Celkem alokováno 57 mld. Kč  Celkem proplaceno 46 mld. Kč  Říjen 2014  Celkem alokováno 94 mld. Kč  Celkem proplaceno 64 mld. Kč
 Národní programy  Program ochrany ozónové vrstvy Země (33,6 mil. Kč)  Program na podporu výkupů pozemků ve zvláště chráněných územích, jejich ochranných pásmech a významných krajinných prvcích (87,0 mil. Kč)  Program podpory EVVOaP (56,0 mil. Kč)  Program podpory obcí ležících v regionech NP (28,0 mil. Kč)  Program podpory zajištění monitoringu vod (19,2 mil. Kč)  Program na podporu systému pro nakládání s autovraky (35,9 mil. Kč)  Program podpory předkladatelů návrhů projektů z fondů EU (0,9 mil. Kč) 


text:
Program na podporu druhové diverzity neprodukčních rostlin a zachování jejich genových zdrojů (25,0 mil. Kč)  Program pro vítěze ocenění Zelená stuha ČR – péče o zeleň a ŽP mil. Kč)
 Ekonomické nástroje mikroekonomického charakteru  ocenění přírodních statků  Přímé vs. nepřímé  zařazení do ekonomické kalkulace  Finanční část vs. ekonomická část  environmentální management  Efektivita vs. životní prostředí
 Stáhnout ppt "Environmentální ekonomie Ekonomické a administrativní nástroje ochrany ŽP Vilém Pařil."

type: other


text:
01.95.
 OBECNĚ ZÁVAZNÁ VYHLÁŠKA K OCHRANĚ OVZDUŠÍ Č. 1/1995
 Obecní zastupitelstvo se podle § 36, odst. 1, písmene f) zákona č. 367/1990 Sb., o obcích (obecní zřízení), ve znění pozdějších předpisů, usneslo dne 22. 8. 1995 vydat podle § 16 odst. 1 tohoto zákona tuto obecně závaznou vyhlášku.
 1) Účelem vyhlášky je zabezpečení zlepšení stavu ovzduší na území obce Nižní Lhoty.
 2) Vyhláška vychází ze zákona číslo 309/1991 Sb. o ochraně ovzduší před znečišťujícími látkami (zákon o ovzduší) v platném znění, ze zákona č. 389/1991 Sb., o státní správě ochrany ovzduší a poplatcích za jeho znečišťování v platném znění. Tyto zákony upravují práva a povinnosti právnických a fyzických osob a orgánů státní správy ochrany ovzduší při ochraně ovzduší před znečišťujícími látkami, způsob omezování příčin a zmírňování následků znečišťování.
 1) Tato vyhláška se vztahuje na práva a povinnosti:
 - fyzických osob
 2) Vyhláška stanovuje zónu s omezením provozu zdrojů znečišťování ovzduší.
 3) Vyhláška stanovuje zvláštní požadavky na druh paliv pro malé zdroje znečišťování ovzduší.
 Zóna s omezením provozu zdrojů znečišťování ovzduší
 1) Na základě ustanovení § 5 odst. 2, písm. a) zákona č. 389/1991 Sb., v platném znění stanovujeme na území obce Nižní Lhoty zónu s omezením zdrojů znečišťování.
 2) Zóna je ohraničena na straně severovýchodní okresní silnici č. 4774, na straně jihovýchodní katastrální hranicí obce Vyšní Lhoty, na straně jihozápadní řekou Morávkou a na straně severozápadní katastrální hranicí Nošovice.
 3) V zóně se nepovolí zřizování a rozšiřování podnikatelských činností se zdrojem znečišťování ovzduší1) s výjimkou občanského vybavení (prodej smíšeného zboží, pohostinská činnost).
 Zvláštní požadavky na druh paliva
 1) Zvláštní požadavky na druh paliva se vztahují na fyzické a právnické osoby provozující malé zdroje znečišťování ovzduší.
 2) Malým zdrojem znečišťování se rozumí technologické objekty obsahující stacionární zařízení ke spalování paliv o tepelném výkonu nižším než 0,2 MW. 2)
 3) Právnické a fyzické osoby provozující malé zdroje znečišťování v zóně s omezením provozu zdrojů znečišťování jsou povinny:
 a) U stávajících zdrojů znečišťování provést taková opatření, aby v lokalitě s možností napojení na plynovodní a elektrickou síť tak učinily nejpozději do 30. 6. 1996.
 b) U stávajících zdrojů znečišťování, které nelze napojit na plynovodní a elektrickou síť provést rekonstrukci topných systémů pro spalování kvalitních paliv nejpozději do 30. 6. 1996.
 c) U nových zdrojů znečišťování platí ustanovení písm. a) a b) bezodkladně dnem nabytí účinnosti této vyhlášky.
 4) Stávajícím zdrojem znečišťování se pro účel této vyhlášky rozumí zdroj, pro který byl v souladu s platnými předpisy uveden do provozu před nabytím účinnosti této vyhlášky.
 5) Novým zdrojem znečišťování se pro účel této vyhlášky rozumí zdroj, pro který bylo vydáno stavební povolení nebo jiné obdobné povolení po nabytí účinnosti této vyhlášky.
 6) Právnické a fyzické osoby provozující malé zdroje znečišťování na území obce mimo zónu s omezením zdrojů znečišťování jsou povinny:
 a) Nejpozději do 31. 12. 2000 ukončit spalování uhelných kalů.
 b) Provést rekonstrukci topných systémů pro spalování kvalitních paliv nejpozději do 31. 12. 2000.
 1) § 3 odst. 1 zákona č. 309/1991 Sb., v platném znění
 2) § 3 odst. 2, písm. c)


text:
zákona č. 309/1991 Sb., v platném znění
 1) Fyzickou osobu, která poruší obecně závaznou vyhlášku lze postihnout podle zákona ČNR č. 200/1990 Sb., o přestupcích v platném znění.3)
 2) Právnické osobě a podnikateli, který při výkonu podnikatelské činnosti poruší tuto obecně závaznou vyhlášku může být podle ustanovení § 50 zákona č. 367/1990 Sb., o obcích (obecní zřízení) v platném znění uložena pokuta do výše 100. 000 ,- Kč.
 3) V ojedinělém případě na základě vážných sociálních důvodů, může obecní zastupitelstvo odložit termíny uvedené v článku 4, bodu 3 písm. a) a b) a v článku 6, písm. b).
 Kontrolu dodržování ustanovení této vyhlášky provádějí členové obecního zastupitelstva a osoby pověřené obcí.
 Tato vyhláška nabývá účinnosti dnem 8. 9. 1995
 Marie Mališová František Štěrba
 starostka zástupce starosty
 Vyvěšeno: 24. 8. 1995
 Sejmuto: 8. 9. 1995
 3) § 13 odst. 2 a § 46 odst. 3 zákona č. 200/1990 Sb., v platném znění


text:
8Afs2/2009
 8 Afs 2/2009-102
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátu slo3⁄4eném z pøedsedy JUDr. Michala Mazance a soudcù JUDr. Petra Pøíhody a JUDr. Jana Passera v právní vìci 3⁄4alobce: ATLANTIK finanèní trhy, a. s., se sídlem Vinohradská 230, Praha 10, zastoupený Mgr. Radkem Pokorným, advokátem se sídlem Karolíny Svìtlé 301/8, Praha 1, proti 3⁄4alované: Èeská národní banka, se sídlem Na Pøíkopì 28, Praha 1, proti rozhodnutí Bankovní rady Èeské národní banky ze dne 28. 8. 2008, èj. 2008/2623/110, o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobce proti usnesení Mìstského soudu v Praze ze dne 29. 10. 2008, èj. 7 Ca 258/2008-57,
 I. Rozhodnutím ze dne 29. 5. 2008, èj. 2008/1671/110, naøídila Bankovní rada Èeské národní banky (Bankovní rada) obnovu správního øízení vedeného s 3⁄4alobcem pod sp. zn. 51/So/21/2006, o ulo3⁄4ení pokuty 4 000 000 Kè za poru1ení povinnosti poskytovat investièní slu3⁄4by s odbornou péèí a povinnosti vést nále3⁄4itì deník obchodníka s cennými papíry, ukonèeného rozhodnutím Bankovní rady ze dne 5. 4. 2007, èj. 2007/1366/110, nebo» dùkazy provedené v pùvodním øízení se ukázaly nepravdivými a na novém øízení je veøejný zájem.
 Rozhodnutím ze dne 28. 8. 2008, èj. 2008/2023/110, Bankovní rada zamítla rozklad 3⁄4alobce a potvrdila rozhodnutí o naøízení obnovy øízení.
 II. ®alobce napadl rozhodnutí 3⁄4alované 3⁄4alobou u Mìstského soudu v Praze, který ji usnesením ze dne 29. 10. 2008, èj. 7 Ca 258/2008-57, odmítl [§ 70 písm. a) s. ø. s. a § 46 odst. 1 písm. d) s. ø. s.]. Mìstský soud konstatoval, 3⁄4e napadené správní rozhodnutí je vylouèeno ze soudního pøezkumu, nebo» rozhodnutí o naøízení obnovy øízení není rozhodnutím ve smyslu § 65 odst. 1 s. ø. s., jím3⁄4 se zakládají, mìní, ru1í nebo závaznì urèují práva a povinnosti. Rozhodnutí o naøízení obnovy pouze otevírá právem pøedpokládaným zpùsobem jiné správní øízení, ani3⁄4 by samo o sobì mìlo vliv na ji3⁄4 vydané pravomocné správní rozhodnutí. Tento správní akt není schopen sám o sobì soudního pøezkumu, nebo» zatím 3⁄4ádná práva a povinnosti nezakládá, ani do nich nijak nezasahuje. V právní sféøe úèastníkù pøes rozhodnutí o obnovì øízení vystupuje pravomocné, platné a úèinné správní rozhodnutí. Mìstský soud odkázal i na usnesení roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 26. 6. 2007, èj. 5 As 13/2006-46, s tím, 3⁄4e jeho závìry na nyní posuzovanou vìc nedopadají, proto3⁄4e napadené správní rozhodnutí nemá ze zákona odkladný úèinek a poru1ení procesních práv v tomto správním øízení nemá pro rozhodnutí právního významu.
 III.1 ®alobce (stì3⁄4ovatel) brojil proti usnesení mìstského soudu kasaèní stí3⁄4ností. Dovolal se stí3⁄4ních dùvodù podle § 103 odst. 1 písm. a) s. ø. s., tj. nezákonnosti spoèívající v nesprávném posouzení právní otázky soudem v pøedcházejícím øízení, podle § 103 odst. 1 písm. d) s. ø. s., tj. nepøezkoumatelnosti spoèívající v nesrozumitelnosti nebo nedostatku dùvodù rozhodnutí soudu a podle § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s., tj. nezákonnosti rozhodnutí o odmítnutí návrhu nebo o zastavení øízení.
 Stì3⁄4ovatel namítl, 3⁄4e výklad mìstského soudu týkající se kompetenèních výluk podle § 70 s. ø. s. je formalistický a nezohledòuje úèel a smysl tohoto ustanovení. V tomto smìru stì3⁄4ovatel poukázal na


text:
rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu (rozsudek ze dne 30. 11. 2005, èj. 6 A 69/2000-55) a Ústavního soudu (usnesení ze dne 22. 10. 2007, sp. zn. III. ÚS 877/06). Podle stì3⁄4ovatele je formalistický i výklad § 65 odst. 1 s. ø. s., provedený mìstským soudem, který odporuje judikatuøe Nejvy11ího správního soudu (rozsudek ze dne 30. 11. 2005, èj. 6 A 69/2000-55, rozsudek ze dne 23. 5. 2007, èj. 1 As 2/2007-73 a ze dne 18. 1. 2008, èj. 2 As 52/2007-67), Ústavního soudu (usnesení ze dne 22. 10. 2007, sp. zn. III. ÚS 877/06) a Evropského soudu pro lidská práva (stí3⁄4nost è. 48309/99 ve vìci Kilián v. Èeská republika). Závìry mìstského soudu podle stì3⁄4ovatele citovanou judikaturu neberou v úvahu, stejnì jako skuteènost, 3⁄4e se rozhodnutí o naøízení obnovy øízení výraznì negativnì projevilo v jeho právní sféøe. K negativnímu zásahu do1lo naru1ením právní jistoty stì3⁄4ovatele. Obnova øízení byla naøízena bez splnìní zákonných po3⁄4adavkù a stì3⁄4ovatel bude v pøípadì vylouèení rozhodnutí o naøízení obnovy ze soudního pøezkumu nucen úèastnit se obnoveného správního øízení. Rozhodnutí mìstského soudu má pro stì3⁄4ovatele zásadní dùsledky, ponechává jej bez zákonných mo3⁄4ností obrany a vystavuje jej nepøíznivým dùsledkùm rozhodnutí o obnovì øízení, zejména naru1ení jeho právní jistoty a obnovení v1ech jeho práv a povinností jako úèastníka správního øízení.
 Dále stì3⁄4ovatel uvedl, 3⁄4e závìry roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu v rozhodnutí ze dne 26. 6. 2007, èj. 5 As 13/2006-46, jimi3⁄4 argumentoval mìstský soud, nelze aplikovat v nyní posuzované vìci, proto3⁄4e roz1íøený senát se vyjadøoval k rozhodnutím se zcela odli1ným charakterem. Pùvodní rozhodnutí v nyní posuzované vìci mìlo sankèní povahu a na rozdíl od rozhodnutí, jím3⁄4 se zabýval roz1íøený senát (nicménì ve shodì s dal1í kategorií rozhodnutí, která roz1íøený senát vymezil), bylo vykonatelné. Stì3⁄4ovatel polemizuje i s názorem, 3⁄4e klíèovým faktorem pro pøipu1tìní soudního pøezkumu rozhodnutí o naøízení obnovy je skuteènost, zda správní rozhodnutí mìlo ze zákona odkladný úèinek (stì3⁄4ovatel dodal, 3⁄4e v posuzované vìci rozhodnutí o naøízení obnovy nemìlo odkladný úèinek, proto3⁄4e pùvodní rozhodnutí bylo vykonáno pøed naøízením obnovy). Pøipu1tìní takového výkladu by ve svém dùsledku znamenalo diskriminaci tìch úèastníkù øízení, jím3⁄4 bylo obnoveno øízení a3⁄4 poté, co nastala vykonatelnost pùvodního rozhodnutí, ve srovnání s úèastníky øízení obnoveného pøed tímto okam3⁄4ikem. Rozdíl v postavení úèastníka by mohl nastat napø. jen z dùvodu del1ího èasového odstupu mezi vydáním pùvodního rozhodnutí a rozhodnutím o naøízení obnovy.
 Takový pøístup je z hlediska právní jistoty a rovnosti ve smyslu èlánku 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod (dále jen Listina ) a èlánku 96 odst. 1 Ústavy nepøípustný. By» Ústavní soud pøipustil, 3⁄4e mohou existovat legitimní dùvody pro znerovnoprávnìní nìkteré skupiny, jsou tyto dùvody vázány na splnìní urèitých pravidel (stì3⁄4ovatel v tomto ohledu poukázal na nález Ústavního soudu ze dne 28. 2. 1996, sp. zn. Pl. ÚS 9/95). Zákonodárce v1ak v textu zákona 3⁄4ádné zvýhodnìní nepøedvídal a není dùvod, aby jej soudy dovozovaly. Mìstský soud tak podle stì3⁄4ovatele nepou3⁄4il správnì závìry roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu, vyjádøené v rozhodnutí èj. 5 As 13/2006-46, zcela opomnìl stì3⁄4ovatelem citovaná rozhodnutí vrcholných soudù, a za


text:
pou3⁄4ití formalistického výkladu zákona násilnì hledal situace, ve kterých nemohou být hmotná práva stì3⁄4ovatele zalo3⁄4ena, mìnìna èi ru1ena (§ 65 s. ø. s.).
 Stì3⁄4ovatel se dovolal i ochrany ústavnì zaruèeného práva na spravedlivý proces podle èlánku 36 Listiny a v této souvislosti poukázal i na usnesení roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 12. 10. 2004, èj. 5 Afs 16/2003-56, a na nález Ústavního soudu ze dne 17. 5. 2007, sp. zn. III. ÚS 93/06. Dovodil pøitom, 3⁄4e zákon vylo3⁄4ený v souladu s judikaturou Nejvy11ího správního soudu, Ústavního soudu a Evropského soudu pro lidská práva, poèítá s pøezkumem rozhodnutí o naøízení obnovy. ®ádná pøíèina, která by znemo3⁄4òovala pøezkum rozhodnutí o naøízení obnovy, nenastala. Garance poskytnuté v Listinì jsou dále posíleny v èlánku 6 odst. 1 Úmluvy o ochranì lidských práv a základních svobod. Pokud by ze soudního pøezkumu byla vylouèena nìkterá rozhodnutí o povolení èi naøízení obnovy, jejich3⁄4 nezákonnost lze objektivnì dolo3⁄4it, vedl by tento pøístup k odepøení práva na spravedlivý proces. Tento závìr bude podle stì3⁄4ovatele platný i tehdy, kdyby byla pøipu1tìna mo3⁄4nost pøezkumu podmínek naøízení obnovy øízení a3⁄4 v rámci pøezkumu nového rozhodnutí, nebo» dùle3⁄4itým rysem práva na spravedlivý proces je také jeho vèasnost a rychlost.
 Dále stì3⁄4ovatel mìstskému soudu vytkl nepøezkoumatelnost rozsudku z dùvodu nesrozumitelnosti. Mìstský soud podle nìj nevymezil jasnì dùvody, pro které nebylo mo3⁄4né rozhodnutí o naøízení obnovy pøezkoumat, a v podrobnostech odùvodnìní odkázal na názor Nejvy11ího správního soudu vyjádøený v rozhodnutí èj. 5 As 13/2006-46. Mìstský soud tento odkaz nerozvedl a soustøedil se na odkladný úèinek a jeho pøípadný vliv na pøezkoumatelnost 3⁄4alobou napadeného rozhodnutí, pøesto3⁄4e stì3⁄4ovatel k této otázce nic neuvádìl. Z rozhodnutí mìstského soudu mu dále není zøejmé, co bylo my1leno konstatováním, 3⁄4e poru1ení procesních práv v tomto správním øízení nemá pro rozhodnutí právního významu. Podle stì3⁄4ovatele není dovoleno, aby povinnost øádného odùvodnìní rozhodnutí byla naplnìna pouhým odkazem na jakýkoliv pramen, tím ménì takový, který není pro rozhodování soudu závazný. Odkaz byl navíc nesprávný, proto3⁄4e rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu, na které mìstský soud odkázal, neposkytuje pro jeho usnesení oporu. Stì3⁄4ovatel se domnívá, 3⁄4e napadené rozhodnutí mìstského soudu je ve svìtle judikatury Nejvy11ího správního soudu, vztahující se k otázce nepøezkoumatelnosti rozhodnutí, nesrozumitelné.
 Závìrem stì3⁄4ovatel navrhl, aby Nejvy11í správní soud pøiznal kasaèní stí3⁄4nosti odkladný úèinek. Svùj návrh odùvodnil hrozbou vzniku nenahraditelné újmy spoèívající v prùlomu do právní jistoty stì3⁄4ovatele i ostatních osob jednajících s dùvìrou v zákonnost výkonu veøejné správy. Obnova pùvodního øízení, která je v rozporu s po3⁄4adavky zákona, mù3⁄4e stì3⁄4ovateli zpùsobit nenahraditelnou újmu vyplývající z právní nejistoty a vlivu na dobrou povìst, které se mezi svými zákazníky tì1í. Pøiznání odkladného úèinku je podle stì3⁄4ovatele jedinou cestou, kterou lze odvrátit pøímo hrozící vznik existenèních potí3⁄4í ve vztahu k jeho podnikatelské èinnosti, zpùsobených odlivem stávajících i potencionálních zákazníkù. To by pro stì3⁄4ovatele mìlo nevratné likvidaèní následky, proto3⁄4e si vybudoval u domácích i zahranièních zákazníkù presti3⁄4 kvalitou poskytovaných slu3⁄4eb. Naøízením obnovy pùvodního správního øízení mù3⁄4e být záva3⁄4nì po1kozena dùvìryhodnost a povìst stì3⁄4ovatele, èím3⁄4 by mu vznikla nenahraditelná újma s dùsledkem odlivu zákazníkù a sní3⁄4ení objemu


text:
realizovaných obchodù. Mno3⁄4ství finanèních prostøedkù nutných k odstranìní takovéto újmy pova3⁄4uje za nevyèíslitelné a újmu za nenahraditelnou. ®alovaná podle stì3⁄4ovatele rozhodnutím o naøízení obnovy podpoøila partikulární zájmy soukromé osoby (J. H.), která jí pøedlo3⁄4ila zkreslené údaje. Stì3⁄4ovatel je pøesvìdèen, 3⁄4e si tato osoba chtìla zajistit lep1í výchozí pozici pro pøípadné arbitrá3⁄4ní øízení o údajném nároku na náhradu 1kody, jí3⁄4 se podle jeho informací chce domáhat. Stì3⁄4ovatel se obává, 3⁄4e obnova øízení mù3⁄4e spustit lavinový efekt, který by mìl znaèný negativní dopad na jeho podnikatelskou èinnost a mohl by po1kodit i fungování kapitálového trhu v Èeské republice, na kterém stì3⁄4ovatel pùsobí jako ètvrtý nejvìt1í obchodník. Dopad nepøíznivých dùsledkù odkladného úèinku na nabytá práva tøetích osob je vylouèen, nebo» v pùvodním správním øízení byl stì3⁄4ovatel jediným úèastníkem. K mo3⁄4nosti rozporu odkladného úèinku s veøejným zájmem stì3⁄4ovatel odkázal na argumentaci v 3⁄4alobì, v ní3⁄4 rozporoval existenci veøejného zájmu na obnovì øízení v pøípadì, 3⁄4e 3⁄4alovaný naøídil obnovu správního øízení nezákonnì.
 Dal1ími podáními stì3⁄4ovatel zopakoval hrozbu nepøíznivých následkù rozhodnutí o obnovì øízení. Uvedl, 3⁄4e v dùsledku tohoto rozhodnutí se na nìj ji3⁄4 obrátili dal1í zákazníci s po3⁄4adavky na náhradu 1kody znaèného rozsahu. Obnovené øízení se nachází ji3⁄4 ve stadiu pøed vydáním rozhodnutí, proto3⁄4e stì3⁄4ovatel byl vyzván, aby se seznámil s podklady pro vydání rozhodnutí. Vzhledem k tomu, 3⁄4e v obnoveném správním øízení lze oèekávat vydání rozhodnutí, pøiznání odkladného úèinku kasaèní stí3⁄4nosti by po vydání tohoto rozhodnutí ztratilo svùj smysl.
 III.2 ®alovaná se ve vyjádøení ke kasaèní stí3⁄4nosti ztoto3⁄4nila se závìry mìstského soudu. Pøipomnìla, 3⁄4e rozhodnutí o naøízení obnovy je procesním rozhodnutím. Zákonnost øízení jako celku bude mo3⁄4né podrobit soudnímu pøezkumu po vydání rozhodnutí v novém øízení, proto nelze tvrdit poru1ení práva na spravedlivý proces. ®alovaná zdùraznila, 3⁄4e v1echna procesní rozhodnutí zpravidla pøedstavují zásah do práv jejich adresátù, ale dovedeno ad absurdum by byla samostatnì pøezkoumatelná v1echna procesní rozhodnutí a kompetenèní výluka v soudním øádu správním by ztratila svùj smysl. Tvrzení o záva3⁄4ném zásahu do práv stì3⁄4ovatele pova3⁄4uje 3⁄4alovaná za úèelové, proto3⁄4e stì3⁄4ovatel není obnovou øízení nijak omezen na právu provozovat podnikatelskou èinnost. K návrhu stì3⁄4ovatele na pøiznání odkladného úèinku kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alovaná poukázala na to, 3⁄4e se pou3⁄4itá argumentace neli1í od argumentace v návrhu na pøiznání odkladného úèinku 3⁄4alobì, pøièem3⁄4 podle jejího názoru nejsou pro pøiznání odkladného úèinku dány dùvody.
 Stì3⁄4ovatel uplatnil kasaèní stí3⁄4ností dùvody podle § 103 odst. 1 písm. a), d) a e) s. ø. s. Nejvy11í správní soud pøedem dal1ího odùvodnìní pøipomíná, 3⁄4e s ohledem na odmítnutí 3⁄4aloby mìstským soudem je mo3⁄4né uplatnit pouze dùvod podle § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s., pod nìj3⁄4 lze v kontextu posuzované vìci podøadit i nesprávné posouzení otázky soudem v pøedcházejícím øízení a nepøezkoumatelnost napadeného soudního rozhodnutí (srov. rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 21. 4. 2005, èj. 3 Azs 33/2004-98, è. 625/2005 Sb. NSS).
 Nejvy11í správní soud proto podøadil argumentaci kasaèní stí3⁄4nosti v souladu s jejím obsahem odpovídajícímu dùvodu podle § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s.
 Stì3⁄4ovatel namítl nepøezkoumatelnost usnesení mìstského soudu pro nesrozumitelnost.
 Nejvy11í správní soud pøedev1ím


text:
pøipomíná, 3⁄4e rozhodnutí je tøeba pova3⁄4ovat za nepøezkoumatelné pro nesrozumitelnost zejména tehdy, postrádá-li základní zákonné nále3⁄4itosti, nelze z nìj seznat, o jaké vìci bylo rozhodováno èi jak bylo rozhodnuto, jeho výrok je v rozporu s odùvodnìním, neobsahuje vùbec právní závìry vyplývající z rozhodných skutkových okolností, nebo jeho dùvody nejsou ve vztahu k výroku jednoznaèné (srov. rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 4. 12. 2003, èj. 2 Azs 47/2003-130, è. 244/2004 Sb. NSS). V posuzované vìci usnesení mìstského soudu nevykazuje shora popsané vady a pøes nepochybnou strohost lze v jeho jednotlivých závìrech chápaných v jejich vzájemné souvislosti právní argumentaci nalézt.
 Vytkl-li stì3⁄4ovatel mìstskému soudu, 3⁄4e bez bli3⁄41ího odùvodnìní svého závìru pouze odkázal na rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu èj. 5 As 13/2006-46, které navíc neposkytuje jeho usnesení oporu, nedal mu Nejvy11í správní soud za pravdu.
 Nejvy11í správní soud ve své judikatuøe nejprve zastával názor, 3⁄4e rozhodnutí o povolení (naøízení) obnovy správního øízení je obecnì vylouèeno ze soudního pøezkumu [srov. rozsudek ze dne 2. 8. 2006, èj. 3 As 3/2006-87 (www.nssoud.cz), který obstál i v testu ústavnosti-srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 21. 3. 2007, sp. zn. IV. ÚS 690/06 (http://nalus.usoud.cz)]. Tento názor byl do urèité míry pøekonán usnesením roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 26. 6. 2007, èj. 5 As 13/2006-46 (è. 1427/2008 Sb. NSS), podle kterého (3⁄4)aloba proti rozhodnutí, jím3⁄4 byla správním orgánem z moci úøední naøízena obnova øízení, je pøípustná, jde-li o rozhodnutí ve smyslu § 65 s. ø. s. Takový pøípad nastává napø. tam, kde je s rozhodnutím o naøízení obnovy øízení spojen odkladný úèinek. . Roz1íøený senát se v citovaném usnesení zabýval otázkou pøípustnosti 3⁄4aloby proti rozhodnutí o povolení (naøízení) obnovy øízení v obecnìj1í rovinì. Jeho obecnì vyjádøené závìry se tak nepochybnì v pøimìøeném rozsahu uplatní i v jiných pøípadech, v nich3⁄4 soud zkoumá otázku pøípustnosti 3⁄4aloby proti rozhodnutí o povolení (naøízení) obnovy øízení. Zde je ostatnì tøeba pøipomenout i názor, 3⁄4e (r)ozhodnutí vrcholných soudù, jakkoliv nemají precedenèní úèinky, je tøeba respektovat v pøípadech, kdy soud posuzuje skutkovì a právnì analogickou vìc (rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 11. 12. 2008, èj. 6 As 18/2008-107, www.nssoud.cz). V tomto smìru lze na okraj doplnit, 3⁄4e podobný náhled na obecnìj1í dopad své judikatury zastává i Ústavní soud (srov. napø. nález ze dne 13. 11. 2007, sp. zn. IV. ÚS 301/05, http://nalus.usoud.cz).
 Závìry vyjádøené v usnesení roz1íøeného senátu èj. 5 As 13/2006-46 jsou ve své zobecòující èásti relevantní i v nyní posuzované vìci. Bezpochyby tak existoval dùvod, aby mìstský soud toto usnesení ve svém rozhodnutí nepøehlédl.
 Mìstský soud se nejprve soustøedil na posouzení rozhodnutí o naøízení obnovy perspektivou § 65 odst. 1 s. ø. s., aby uzavøel, 3⁄4e se nejedná o akt, který by zakládal práva nebo povinnosti stì3⁄4ovatele, èi do nich jinak zasahoval. V tomto smìru tedy mìstský soud vymezil dùvody, pro nì3⁄4 nebylo mo3⁄4né rozhodnutí 3⁄4alovaného pøezkoumat, a toto rozhodnutí navíc hodnotil ze stejných hledisek jako roz1íøený senát (by» v dané èásti na usnesení roz1íøeného senátu neodkázal). Uzavøel-li mìstský soud, 3⁄4e rozhodnutí 3⁄4alovaného nemá odkladný úèinek ze zákona,


text:
je tøeba vnímat toto konstatování v souvislosti s usnesením roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu èj. 5 As 13/2006-47 (v odpovídající èásti rozhodnutí mìstského soudu ji3⁄4 citovaným), které s takovým odkladným úèinkem spojovalo pøípustnost soudního pøezkumu. Jinými slovy, byl-li by s naøízením obnovy øízení spojen ze zákona odkladný úèinek, musel by mìstský soud v souladu s usnesením roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu tuto skuteènost zhodnotit. Mìstský soud se proto uvedenou otázkou zabýval dùvodnì. Zmiòuje-li mìstský soud irelevanci poru1ení procesních práv, jedná se o (by» ponìkud zkratkovité) navázání na závìry roz1íøeného senátu o mo3⁄4ném poru1ení subjektivního procesního práva. Roz1íøený senát v odpovídající èásti svého usnesení konstatoval, 3⁄4e 3⁄4alobní legitimace podle § 65 odst. 1 s. ø. s., zalo3⁄4ená na tvrzeném poru1ení procesních práv, vy3⁄4aduje splnìní kvalitativnì stejných podmínek jako v pøípadì tvrzeného poru1ení hmotného práva, tj. zásah právní sféry 3⁄4alobce tvrzeným poru1ením pøedpisù procesního práva, v jeho3⁄4 dùsledku bylo vydáno nezákonné rozhodnutí, které odòalo právo nebo stanovilo povinnost.
 Mìstský soud neodkázal na rozhodnutí roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu, ani3⁄4 by své závìry rozvedl, ale naopak tyto závìry (by» velmi struènì, na samé hranì pøezkoumatelnosti) pomìøil kritérii, která roz1íøený senát vymezil. Mìstský soud tak musel uèinit, proto3⁄4e roz1íøený senát Nejvy11ího správního soudu nastínil podmínky, za nich3⁄4 lze rozhodnutí o povolení (naøízení) obnovy soudnì pøezkoumat, a usnesení mìstského soudu mohlo obstát pouze tehdy, vypoøádalo-li se s tím, proè v nyní posuzované vìci nejsou tyto podmínky splnìny.
 Stì3⁄4ovatel dále vytkl mìstskému soudu formalistický výklad § 65 odst. 1 s. ø. s., kompetenèních výluk podle § 70 s. ø. s., a zdùraznil, 3⁄4e se naøízení obnovy øízení projevilo negativnì v jeho právní sféøe a naru1ilo jeho právní jistotu.
 Nejvy11í správní soud musí i v nyní posuzované vìci vycházet v odpovídajícím rozsahu ze závìrù roz1íøeného senátu, vyjádøených v rozhodnutí èj. 5 As 13/2006-46. By» stì3⁄4ovatel namítl, 3⁄4e se roz1íøený senát vyjadøoval k rozhodnutí se zcela odli1ným charakterem, nelze pøehlédnout, 3⁄4e jeho usnesení má silný zobecòující potenciál. Hodlal-li by se Nejvy11í správní soud v nyní posuzované vìci od takto obecnì vyjádøených závìrù odchýlit, mohl by tak uèinit opìt pouze cestou aktivace roz1íøeného senátu (§ 17 odst. 1 s. ø. s.). Je v1ak tøeba dodat, 3⁄4e by» tento postup není vylouèen, lze si jej pøedstavit pouze výjimeènì (srov. rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 8. 1. 2009, èj. 1 Afs 140/2008-77, www.nssoud.cz).
 Roz1íøený senát oproti pøedchozímu právnímu názoru Nejvy11ího správního soudu, který soudní pøezkum rozhodnutí o povolení (naøízení) obnovy øízení zcela vyluèoval, tento pøezkum pøipustil v pøípadech, kdy obnovou øízení dochází k zásahu do práv a povinností (3⁄4alobce). Pøi pøezkumu je podle roz1íøeného senátu øe1it otázku mo3⁄4ného zásahu do práv v rovinì hmotných práv a v rovinì procesních práv.
 Právì v pøípadì mo3⁄4ného zásahu do hmotných práv se roz1íøený senát zabýval také odkladným úèinkem rozhodnutí o povolení (naøízení) obnovy. V tomto smìru roz1íøený senát uzavøel, 3⁄4e byla-li povolena (naøízena) obnova øízení, v nìm3⁄4 bylo pùvodnì vydáno opravòující rozhodnutí (napø. souhlas, schválení, povolení, koncese), dochází k zásahu do práva oprávnìného subjektu, spoèívajícímu v tom, 3⁄4e oprávnìný od právní moci povolení


text:
(naøízení) obnovy nemù3⁄4e takové právo vykonávat.
 Tyto závìry se podle roz1íøeného senátu neuplatní tam, kde povolení (naøízení) obnovy nemá odkladný úèinek ze zákona [§ 63 odst. 5 správního øádu (1967), nebo § 100 správního øádu (2004)], resp. tam, kde vykonatelnost rozhodnutí pojmovì vùbec nepøichází v úvahu. Do této kategorie roz1íøený senát výslovnì zaøadil negativní rozhodnutí, jejich3⁄4 právní úèinky nastaly právní mocí rozhodnutí a 3⁄4ádný dal1í úkon k nastoupení právních úèinkù nebyl tøeba.
 Sem tedy roz1íøený senát zaøadil rozhodnutí, u nich3⁄4 se povolením (naøízením) obnovy na právním stavu nic nezmìnilo.
 V nyní posuzované vìci je zjevné, 3⁄4e rozhodnutí o ulo3⁄4ení sankce stì3⁄4ovateli, vydané v pùvodním správním øízení, není opravòujícím rozhodnutím, zmiòovaným v první kategorii vymezené roz1íøeným senátem, ani negativním rozhodnutím, vymezeným v kategorii druhé. Logika vymezení kategorií roz1íøeným senátem je ov1em zjevná. Míøí na pøipu1tìní soudního pøezkumu rozhodnutí o obnovení øízení tam, kde ji3⁄4 samotná skuteènost obnovy øízení (resp. rozhodnutí o jejím povolení èi naøízení) zamezí oprávnìné osobì ve výkonu urèitého hmotného práva, nebo jí novì stanoví povinnost hmotnì právního charakteru. K takové situaci v pøípadì stì3⁄4ovatele zjevnì nedo1lo. Pùvodní øízení o správním deliktu vyústilo v ulo3⁄4ení sankce stì3⁄4ovateli, pùvodní rozhodnutí ji3⁄4 navíc bylo vykonáno. Naøízení obnovy øízení se tak hmotnìprávního postavení stì3⁄4ovatele bezprostøednì nedotýká, výkon jeho hmotných práv neomezuje, ani mu neukládá døíve neexistující povinnosti vyplývající z hmotného práva. Zcela v souladu s hodnotovými východisky roz1íøeného senátu vyjádøenými v usnesení èj. 5 As 13/2006-46 je proto tøeba uzavøít, 3⁄4e rozhodnutí o naøízení obnovy øízení o správním deliktu se samo o sobì hmotnìprávního postavení stì3⁄4ovatele nedotklo.
 V rovinì procesních práv vyplývá z rozhodnutí roz1íøeného senátu po3⁄4adavek, aby 3⁄4alobce tvrdil poru1ení procesních práv, v jejich3⁄4 dùsledku bylo vydáno rozhodnutí, které mu odòalo právo nebo stanovilo povinnost.
 Stì3⁄4ovatel v kasaèní stí3⁄4ností tvrdil, 3⁄4e rozhodnutí 3⁄4alovaného bylo nezákonné, ale nenamítl poru1ení svých procesních práv v øízení pøedcházejícím vydání napadeného rozhodnutí. Ani v tomto smìru tedy podmínku pøezkumu z pohledu kasaèního soudu nesplnil.
 Co do souvisejícího kritéria odnìtí práva nebo stanovení povinnosti rozhodnutím 3⁄4alovaného stì3⁄4ovatel namítl naru1ení právní jistoty a opìtovné obnovení v1ech práv a povinností úèastníka správního øízení. Zde je tøeba pøedev1ím uvést, 3⁄4e zahájení prakticky ka3⁄4dého správního øízení, napø. o správním deliktu, se mù3⁄4e dotknout práv a povinností úèastníka daného øízení, resp. jeho práv a povinností v 1ir1ím slova smyslu. O dotèení práv, které by zalo3⁄4ilo 3⁄4alobní legitimaci (§ 65 s. ø. s.) tu ale nejde. Soudní ochrana je zpravidla poskytována a3⁄4 ve vztahu ke koneènému rozhodnutí, v rámci jeho3⁄4 pøezkumu mù3⁄4e být zkoumána zákonnost øízení, které k vydání rozhodnutí vedlo, a také zákonnost samotného zahájení správního øízení, pøíp. (jako v posuzované vìci) zákonnost naøízení obnovy øízení. By» lze v urèitých pøípadech poskytnout soudní ochranu ji3⁄4 ve fázi zahájení (èi obnovy) správního øízení, mù3⁄4e se tak vìt1inou stát pouze tehdy, pøedstavuje-li ji3⁄4 toto zahájení zásah do konkrétních práv dotèeného subjektu, nikoliv dotèení jeho práv a povinností ve shora popsaném 1ir1ím slova smyslu.
 V této souvislosti Nejvy11í správní soud rovnì3⁄4 pøipomíná, 3⁄4e judikatura Nejvy11ího správního soudu, na ní3⁄4 se stì3⁄4ovatel odvolal v souvislosti s


text:
výkladem § 65 odst. 1 s. ø. s. a s dotèením právní sféry 3⁄4alobce, se v3⁄4dy odvíjela od pøezkumu koneèných správních rozhodnutí. Jinými slovy, v pøípadech, na nì3⁄4 se stì3⁄4ovatel odvolal, ji3⁄4 nemohla být vydána 3⁄4ádná dal1í rozhodnutí, která by byla soudnì pøezkoumatelná. To ov1em stì3⁄4ovatelem zmiòovanou judikaturu odli1uje od nyní posuzované vìci, kdy v rámci pøípadného soudního pøezkumu koneèného správního rozhodnutí bude mo3⁄4né zabývat se i otázkou zákonnosti zahájení daného správního øízení.
 Zmiòuje-li stì3⁄4ovatel v souvislosti s tvrzenou nutností pøezkoumat rozhodnutí 3⁄4alovaného také vèasnost a rychlost ochrany jako souèásti práva na spravedlivý proces, lze mu jistì v obecné rovinì pøitakat. Ani tyto hodnoty v1ak nemohou být chápány v absolutní rovinì. Dovedeno ad absurdum by pak byl spravedlivý proces pouze takový, který umo3⁄4ní pøezkoumat prakticky ka3⁄4dé by» i jen marginální procesní rozhodnutí (nebo» i ta se práv a povinností úèastníka øízení v onom 1ir1ím slova smyslu zpravidla týkají), proto3⁄4e pouze tehdy mù3⁄4e být okam3⁄4itì, resp. vèas a rychle, napraveno pøípadné pochybení správního orgánu. Ve svých dùsledcích by ov1em takový pøístup zøejmì vedl ke zcela opaènému výsledku.
 Nejvy11í správní soud neshledal kasaèní stí3⁄4nost dùvodnou, proto ji zamítl (§ 101 odst. 1 vìta druhá s. ø. s.).
 S ohledem na bezodkladné rozhodnutí o vìci samé Nejvy11í správní soud nerozhodoval samostatnì o 3⁄4ádosti o pøiznání odkladného úèinku kasaèní stí3⁄4nosti.
 Stì3⁄4ovatel, který nemìl v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti úspìch, nemá právo na náhradu nákladù øízení (§ 60 odst. 1 s. ø. s. za pou3⁄4ití § 120 s. ø. s.), 3⁄4alované podle obsahu spisu 3⁄4ádné náklady øízení o kasaèní stí3⁄4nosti nad rámec její bì3⁄4né èinnosti nevznikly.


text:
I. ÚS 1920/16
 I.ÚS 1920/16 ze dne 18. 4. 2017
 Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Kateřiny Šimáčkové a soudců Jaroslava Fenyka (soudce zpravodaj) a Tomáše Lichovníka ve věci ústavní stížnosti stěžovatele J. K., zastoupeného JUDr. Pavlem Hálou, advokátem se sídlem Martina Kříže 8, Brno, proti usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 3. 2016, č. j. 4 Tdo 300/2016-24, proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 23. 9. 2015, č. j. 5 To 246/2015-358, a proti usnesení Okresního soudu v Novém Jičíně ze dne 16. 4. 2015, č. j. 1 T 104/2014-338, takto:
 Stěžovatel se ústavní stížností domáhá zrušení rozhodnutí soudu prvého stupně a odvolacího soudu. Vzhledem k tomu, že jako přílohu doložil i usnesení dovolacího soudu a toto rozhodnutí je posledním rozhodnutím v posuzovaném případě, Ústavní soud dospěl k závěru, že i rozhodnutí dovolacího soudu stěžovatel zamýšlel ústavní stížností napadnout, byť přímo v petitu usnesení výslovně nefiguruje. Stěžovatel se domnívá, že shora uvedenými soudními rozhodnutími došlo k porušení jeho ústavně zaručeného základního práva na spravedlivý proces podle čl. 36 Listiny základních práv a svobod.
 Z ústavní stížnosti a k ní přiložených napadených rozhodnutí Ústavní soud zjistil, že Okresní soud v Novém Jičíně rozsudkem ze dne 6. 11. 2014, sp. zn. 1 T 104/2014, stěžovatele jako obžalovaného zprostil návrhu na potrestání, že zatajil dodavateli elektrické energie neoprávněnou manipulaci a zásah do měřící soustavy, které vedly k ovlivnění měření spotřeby odebírané elektrické energie, kdy odečet vykazoval nižší než skutečně spotřebovanou elektrickou energii, čímž uvedl v omyl dodavatele elektrické energie a způsobil mu tak škodu ve výši 18.679,- Kč; tedy že sebe obohatil tím, že zamlčel podstatné skutečnosti a způsobil tak na cizím majetku škodu nikoli nepatrnou, čímž měl spáchat přečin podvodu podle § 209 odst. 1 trestního zákoníku. Podle odůvodnění citovaného rozsudku okresního soudu nebylo ve smyslu § 226 písm. c) trestního řádu prokázáno, že tento skutek spáchal stěžovatel.
 Citovaný rozsudek okresního soudu napadl odvoláním státní zástupce v neprospěch stěžovatele. Krajský soud jako soud odvolací rozhodl usnesením ze dne 27. 1. 2015, sp. zn. 5 To 474/2014, tak, že předmětný rozsudek okresního soudu zrušil v celém rozsahu a podle § 259 odst. 1 trestního řádu věc vrátil okresnímu soudu k novému projednání a rozhodnutí. V odůvodnění citovaného usnesení krajský soud konstatoval, že se okresní soud v rámci svého rozhodnutí nevypořádal se všemi skutečnostmi významnými pro posouzení dané trestní věci a zároveň neprovedl dokazování v rozsahu potřebném pro náležité objasnění všech okolností nutných k posouzení jím projednávané trestní věci, takže jeho rozhodnutí je nutno považovat za přinejmenším předčasné. Podle závěru krajského soudu okresní soud nedostatečně vyhodnotil charakter neoprávněného zásahu do elektroměru, když z okresním soudem zjištěných skutečností je patrné, že jediným motivem k danému zásahu byla snaha ovlivnit měřenou spotřebu odebírané energie a takto získat neoprávněný majetkový prospěch pro stěžovatele. V této souvislosti krajský soud zavázal soud prvního stupně tím, jaké důkazy má provést a s čím se má vypořádat při jejich provádění a hodnocení (strana 4 odůvodnění usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 27. 1. 2015, sp.


text:
zn. 5 To 474/2014).
 Následně Okresní soud v Novém Jičíně ústavní stížností napadeným rozsudkem ze dne 16. 4. 2015, sp. zn. 1 T 104/2014, uznal stěžovatele vinným přečinem podvodu podle § 209 odst. 1 trestního zákoníku, jehož se dopustil shora popsaným skutkem. Za to mu byl podle § 209 odst. 1 trestního zákoníku uložen trest odnětí svobody v trvání pěti měsíců, jeho výkon byl podle § 81 odst. 1 a § 82 odst. 1 trestního zákoníku podmíněně odložen na zkušební dobu jednoho roku a čtyř měsíců. V souladu s § 82 odst. 2 trestního zákoníku bylo stěžovateli uloženo omezení spočívající v povinnosti vyvinout úsilí k náhradě způsobené škody podle finančních sil již v průběhu zkušební doby. Podle § 228 odst. 1 trestního řádu byla dále obviněnému uložena povinnost nahradit poškozenému dodavateli elektrické energie škodu ve výši 18.680 Kč. Se zbytkem nároku byl tento poškozený podle § 229 odst. 2 trestního řádu odkázán na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Následné odvolání stěžovatele bylo podle § 256 trestního řádu zamítnuto ústavní stížností napadeným usnesením Krajského soudu v Ostravě ze dne 23. 9. 2015, č. j. 5 To 246/2015-358. Krajský soud dospěl k závěru, že soud I. stupně doplnil dokazování v rozsahu požadovaném zrušovacím rozhodnutím a že vzal při hodnocení provedených důkazů v úvahu námitky vznesené odvoláním státního zástupce a provedené důkazy hodnotil v souladu s § 2 odst. 6 trestního řádu. K námitce stěžovatele krajský soud uvedl, že odvolacím soudem nebyl dán soudu I. stupně závazný právní názor, jak má provedené důkazy hodnotit, nýbrž aby se soud I. stupně v rámci svého rozhodnutí vypořádal se všemi skutečnostmi významnými pro posouzení této trestní věci a provedl dokazování v rozsahu potřebném pro náležité objasnění všech okolností nutných k posouzení projednávané trestní věci. Nad rámec odůvodnění odvoláním napadeného rozsudku soudu I. stupně krajský soud uvedl, že podle faktur dodavatele elektrické energie byla na daném odběrném místě za období od 29. 3. 2011 do 31. 12. 2012 vykázána nulová spotřeba elektrické energie, přičemž je zcela nepochybné, že stěžovatel věděl, že po celou dobu, včetně doby, po kterou byla v předmětných prostorách v nájmu společnost TEANO Holding s. r. o., které stěžovatel účtoval odběr elektrické energie, je ve vztahu k dodavateli elektrické energie vykazována nulová spotřeba. Podle krajského soudu tak soud I. stupně zcela důvodně dovodil, že zásah do předmětného měřícího ústrojí elektroměru vedl k ovlivnění měřené spotřeby elektrické energie ve prospěch společnosti stěžovatele, a že tento zásah byl proveden s podvodným úmyslem získat neoprávněný majetkový prospěch této společnosti a nesporně byl proveden s vědomím stěžovatele, což dodavateli elektrické energie, které byla způsobena škoda ve výši 18.679,867 Kč, zatajil.
 Proti napadenému usnesení Krajského soudu v Ostravě podal stěžovatel dovolání, o kterém rozhodl Nejvyšší soud napadeným usnesením ze dne 29. 3. 2016, č. j. 4 Tdo 300/2016-24 tak, že dovolání stěžovatele podle § 265i odst. 1 písm. e) trestního řádu odmítl. V odůvodnění svého rozhodnutí Nejvyšší soud k námitkám stěžovatele uvedl, že odvolací soud se ve zrušovacím usnesení nevyjadřoval k právní kvalifikaci skutku, ani nedával nalézacímu soudu pokyny k


text:
hodnocení důkazů, ale toliko nalézací soud zavázal provést výslech svědka a vyžádat si podrobné vyúčtování od dodavatele elektrické energie za roky 2009 až 2013 pro předmětné odběrné místo. Zároveň mu uložil povinnost tyto důkazy vyhodnotit ve spojení s dosud již provedenými důkazy a vypořádat se s argumentací uvedenou v odůvodnění odvolání státního zástupce, což následně nalézací soud učinil, když uvedené úkony a doplnění nařízené odvolacím soudem provedl, tudíž postupoval plně v souladu s trestním řádem. K další dovolací argumentaci stěžovatele Nejvyšší soud uvádí, že stěžovatel své námitky zaměřil výlučně ke zpochybnění skutkových zjištění učiněných oběma soudy nižších stupňů, kdy fakticky nenamítá nesprávnost právního posouzení skutku, ale z charakteru jeho námitek je evidentní, že jím vytýkané vady mají povahu vad skutkových, kterými se snaží primárně dosáhnout změny zjištění skutkového stavu, a teprve na základě toho poukazuje na údajnou nesprávnost právního posouzení skutku.
 V ústavní stížnosti stěžovatel uvádí, že nalézací soud rozhodl svým prvotním rozhodnutím tak, že jej zprostil obvinění, avšak odvolací soud si vyložil důkazní situaci obráceně a formálně zavázal nalézací soud k doplnění dokazování, přičemž ve svém odůvodnění v podstatě predikoval, jak má nově nalézací soud rozhodnout. Nalézací soud pak dospěl k diametrálně odlišným závěrům, ačkoliv po doplnění dokazování nedošlo k žádným významným změnám v důkazním stavu a aniž by se nalézací soud vypořádal se svými předchozími závěry a skutkovými zjištěními. Stěžovatel se ve své ústavní stížnosti jednotlivým závěrům nalézacího soudu a jejich změně podrobněji věnuje. Závěrem své ústavní stížnosti stěžovatel namítá, že v jeho věci došlo k porušení pravidla subsidiarity trestní represe, kdy obecné soudy pominuly možnost uplatnění práv poškozeného dodavatele elektrické energie cestou náhrady škody v civilním řízení, kdy nelze pominout výši škody, kterou poškozený vypočítal pomocí tabulek a faktická výše způsobené škody není známa a v rozhodnutí soudu se vychází z hypotetického předpokladu. Ve vztahu k v záhlaví uvedenému usnesení Nejvyššího soudu stěžovatel ve své ústavní stížnosti toliko uvádí, že jeho dovolací námitka ohledně změny závěrů nalézacího soudu se sice týkala hodnocení procesu, nicméně daná změna měla přímou souvislost s hmotným posouzením stavu věci a je jeho důvodnou součástí, což Nejvyšší soud do svých závěrů nepřijal.
 Pokud jde o stěžovatelovy námitky směřující proti nařízení odvolacího soudu, aby soud prvního stupně provedl úkony a doplnění, Ústavní soud podotýká, že koncepce trestního soudnictví v České republice vychází z principu dvojinstančnosti, přičemž odvolací soud je oprávněn vyslovit vůči soudu I. stupně závazný právní názor a je oprávněn rovněž tomuto soudu nařídit provést úkony a doplnění (viz ustanovení § 264 odst. 1 trestního řádu), přičemž nerespektování právního názoru nebo nařízených pokynů odvolacího soudu znamená porušení zmíněného principu dvojinstančnosti soudního rozhodování a ve svých důsledcích zatěžuje vydaná rozhodnutí vadou dosahující ústavně právní intenzity [srov. nález sp. zn. I. ÚS 615/01 ze dne 20. 3. 2002 (N 35/25 SbNU 273)].
 Přitom soud vyššího stupně může vyslovit pouze právní názor, nesmí ale soud nižšího stupně zavazovat k určitému hodnocení důkazů, neboť v případě trestního řízení je odvolací soud výslovně vázán hodnocením důkazů, jež provedl soud prvního stupně, s výjimkou těch důkazů, které odvolací soud


text:
sám ve veřejném zasedání znovu provedl [viz nález sp. zn. I. ÚS 608/06 ze dne 29. 4. 2008 (N 79/49 SbNU 153)]. Opačný postup by byl v rozporu s trestním řádem a byl judikaturou Ústavního soudu opakovaně označen za nepřípustný i z hlediska garancí práva na spravedlivý proces (srov. však také nález sp. zn. III. ÚS 1104/08 ze dne 19. 3. 2009).
 Od nepřípustného "přehodnocování důkazů odvolacím soudem" je však třeba lišit kasační oprávnění odvolacího soudu z důvodů podle § 258 odst. 1 písm. b) a písm. c) trestního řádu. Jde typicky o situace, kdy skutková zjištění v napadeném rozsudku působí neúplně a nepřesvědčivě, zejména proto, že nalézací soud určité skutečnosti, jež se z provedeného dokazování podávají, do svých úvah vůbec nezahrnul, některé důkazy zcela pominul nebo určité důkazy hodnotil zjevně jednostranně, v rozporu se zásadami formální logiky (srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 20. 12. 2011, sp. zn. III. ÚS 2298/11).
 Ve věci stěžovatele odvolací soud usnesením ze dne 27. 1. 2015, sp. zn. 5 To 474/2014, zrušil prvoinstanční zprošťující rozsudek okresního soudu, neboť tento soud nedostatečně vyhodnotil charakter neoprávněného zásahu do elektroměru a odvolací soud poukázal na nutnost řádně vyslechnout jednatele společnosti TEANO Holding s. r. o. v procesním postavení svědka a doplnit dokazování o podrobné vyúčtování za odběr elektrické energie. K tomu krajský soud v odůvodnění usnesení ze dne 27. 1. 2015, sp. zn. 5 To 474/2014, uvedl, že "po doplnění dokazování ve shora naznačeném směru bude na okresním soudě, aby v souladu s ust. § 2 odst. 6 tr. ř. všechny provedené důkazy vyhodnotil, zejména z hlediska jejich věrohodnosti, kdy se bude muset rovněž vypořádat s eventuálními rozpory. Okresní soud se bude muset vypořádat i s argumentací uvedenou v odůvodnění odvolání státního zástupce a následně podrobněji rozvede úvahy, kterými se při hodnocení provedených důkazů řídil."
 Uvedený postup odvolacího soudu byl podle Ústavního soudu plně v mezích jeho přezkumné pravomoci; označit takový postup za chybný či dokonce protiústavní by v důsledku znamenalo popření samotné dvojinstančnosti trestního řízení, jak bylo shora uvedeno. Odvolací soud má oprávnění a povinnost vytknout soudu nalézacímu nedostatečná a nepřesvědčivá skutková zjištění, aniž by ovšem sám bez vlastního dokazování nalézacímu soudu diktoval, k jakým alternativním skutkovým závěrům má dospět.
 Bylo pak pouze na soudu prvního stupně, jak se s těmito dříve pominutými skutečnostmi vypořádá a jaké z toho vyvodí právní a skutkové závěry. Za této situace tedy nedošlo k vytýkanému porušení základních práv a svobod stěžovatele (srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 31. 8.2015, sp. zn. II. ÚS 287/15).
 Další část ústavní stížnosti, v níž stěžovatel projevuje nesouhlas s jednotlivými závěry nalézacího soudu, představuje námitky nesprávnosti skutkových zjištění a s ní spojenou argumentaci směřující vůči způsobu hodnocení důkazů obecnými soudy. Ústavní soud v této souvislosti odkazuje na svou ustálenou judikaturu, dle níž mu nepřísluší "hodnotit" hodnocení důkazů obecnými soudy, a to ani v případě, kdyby se s takovým hodnocením neztotožňoval (srov. nález Ústavního soudu ze dne 1. 2. 1994 sp. zn. III. ÚS 23/93, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu ČR, svazek


text:
1, nález č. 5, str. 41). Ústavní soud by byl povolán zasáhnout do pravomoci obecných soudů a jejich rozhodnutí zrušit pouze za předpokladu, že by právní závěry obsažené v napadených rozhodnutích byly v extrémním nesouladu s vykonanými skutkovými zjištěními anebo z nich v žádné možné interpretaci nevyplývaly (srov. nález Ústavního soudu ze dne 20. 6. 1995 sp. zn. III. ÚS 84/94, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek 3, nález č. 34, str. 257), popřípadě byla-li by skutková zjištění v extrémním nesouladu s provedenými důkazy (srov. nález Ústavního soudu ze 30. 11. 1995 sp. zn. III. ÚS 166/95, publikován ve Sbírce nálezů a usnesení Ústavního soudu, svazek č. 4, nález č. 79, str. 255 a násl.). Ústavní soud v tomto smyslu napadená rozhodnutí přezkoumal, přičemž vadu, jež by vyžadovala jeho zásah, nenalezl. Obecné soudy v odůvodnění svých rozhodnutí dostatečným způsobem vyložily, jakými úvahami se při hodnocení jednotlivých důkazů řídily a své závěry o vině stěžovatele logicky a přesvědčivě zdůvodnily. Stran námitek stěžovatele, obsažených v jeho ústavní stížnosti, poukazuje Ústavní soud zvláště na odůvodnění napadeného usnesení krajského soudu (s. 3-4). Jelikož úvahám obecných soudů nebylo možno z ústavněprávního hlediska nic vytknout, Ústavnímu soudu nepříslušelo je jakkoliv přehodnocovat.
 Ústavní soud nepřehlédl, že jádrem shora uvedených námitek je tvrzení stěžovatele, že nalézací soud v napadeném rozhodnutí dospěl k závěrům odlišným, než k jakým dospěl ve svém původním zprošťujícím rozsudku. Jak bylo již shora uvedeno, k odlišným právním závěrům dospěl okresní soud na základě doplnění dokazování a vypořádání se s argumentací uvedenou v odůvodnění odvolání státního zástupce, k čemuž jej oprávněně zavázal odvolací soud.
 Naznačuje-li stěžovatel ve svém dovolání, že v rozhodnutí soudu se při výpočtu škody vychází z hypotetického předpokladu a nikoliv faktické výše způsobené škody, Ústavní soud naopak poukazuje na to, že obecné soudy při určení výše škody nevycházely z fiktivní výše škody stanovené podle příslušného prováděcího právního předpisu (477.021,- Kč), nýbrž z pravděpodobné faktické výše škody (18.679,867,- Kč), zjištěné na základě předložených faktur a dalších listinných důkazů ze strany orgánu hospodářské policie (k tomu srov. nález Ústavního soudu ze dne 11. 8.2015, sp. zn. I. ÚS 668/15).
 Neobstojí ani stěžovatelova výhrada týkající se zásady subsidiarity trestní represe, která se odvíjí pouze z obecného poukazu na soukromoprávní rovinu stíhaného jednání. Ústavní soud připomíná, že zásada subsidiarity trestní represe nevylučuje spáchání trestného činu a uložení trestu v případě, kdy poškozený může ke své ochraně využít prostředky civilního práva, neboť trestní právo chrání též soukromé zájmy fyzických a právnických osob.


text:
56/2001 Sb., Zákon o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích a o změně zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla), ve znění zákona č. 307/1999 Sb., ve znění účinném k 1.10.2018 | Techportál.cz
 56/2001 Sb., Zákon o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích a o změně zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla), ve znění zákona č. 307/1999 Sb., ve znění účinném k 1.10.2018
 mění § 7b, § 7d, § 7e, § 40 odst. 6, § 80 a 91 odst. 1 - dosud neuvedeno
 (1) Tento zákon zapracovává příslušné předpisy Evropské unie16) , zároveň navazuje na přímo použitelné předpisy Evropské unie32) Evropské unie27) a upravuje tyto podmínky provozu vozidel na pozemních komunikacích:
 (9) Výrobcem vozidla, systému vozidla, konstrukční části vozidla nebo samostatného technického celku vozidla je osoba, která odpovídá za dodržení technických požadavků...


text:
PRÁVNICKÁ FAKULTA MASARYKOVY UNIVERSITY - PDF
 Download "PRÁVNICKÁ FAKULTA MASARYKOVY UNIVERSITY"
 1 TITULNÍ STRANA PRÁVNICKÁ FAKULTA MASARYKOVY UNIVERSITY Obor Veřejná správa Katedra národního hospodářství Bakalářská práce LEGITIMITA NEBANKOVNÍCH ÚVĚRŮ Jaromír Šimek 20092 ZADÁNÍ VEDOUCÍHO PRÁCE Zadání vedoucího práce: Tématem bakalářské práce Jaromíra Šimka jsou nebankovní úvěry. V první části bakalářské práce budou uvedena teoretická východiska vztahující se k této problematice. Druhá část bakalářské práce bude obsahovat popis a analýzu právní regulace této oblasti, rozdíly poskytování úvěrů u bankovních a nebankovních subjektů, analýzu potencionálních klientů atd. Součástí bakalářské práce bude i komparace právní regulace nebankovních úvěrů platných v ČR s právní regulací aplikovanou ve vybrané zemi. V poslední části bakalářské práce budou uvedeny návrhy a doporučení vedoucí ke zlepšení současného stavu.3 ČESTNÉ PROHLÁŠENÍ Čestné prohlášení Prohlašuji, ţe jsem bakalářskou práci na téma Legitimita nebankovních úvěrů zpracoval sám. Veškeré prameny a zdroje informací, které jsem pouţil k sepsání této práce, byly citovány v poznámkách pod čarou a jsou uvedeny v seznamu pouţitých pramenů a literatury.4 OBSAH PRÁCE 1. Úvod Definice základních pojmů.8 3. Úvod do problematiky nebankovních úvěrů Úvěry domácností v ČR Regulace spotřebitelských úvěrů Výhody nebankovních úvěrů a jejich místo na trhu Cílová skupina klientů nebankovních úvěrů Problematika spotřebitelských úvěrů RPSN nebankovních úvěrů Právní problematika nebankovních úvěrů Pojem tísně při sjednávání půjčky Lichva Příklady regulace úvěrů napříč státy EU Současná právní ochrana spotřebitele v ČR a její nedostatky Ochrana spotřebitele dle směrnice 2008/48/EHS Argumenty obhájců vysokých úroků Trvale udrţitelný dluh Návrhy zabraňující extrémnímu úročení Legislativní prostředky Soudní ochrana Dohled nad poskytovateli nebankovních úvěrů Závěr Cizojazyčné Resumé Seznam pouţitých zdrojů citovaných v práci Seznam příloh...425 1. ÚVOD Za téma své bakalářské práce jsem si nezvolil Legitimitu nebankovních úvěrů jen tak náhodou. Již dlouho mě daná problematika zajímá a pociťuji absenci literatury, která by se jí zabývala. Znám totiž okolo sebe několik lidí, kteří využili služeb společností nabízejících úvěry za dle mého názoru značně nevýhodných podmínek. Jeden podpis na takové smlouvě potom samozřejmě výrazně ovlivní jejich budoucí finanční situaci, ale zdaleka ne jen tu. Především v souvislosti s ekonomickou krizí, která v posledním roce zasáhla svět, Českou republiku nevyjímaje, může dobrý úmysl - například koupit dětem pěkný vánoční dárek vést k nekonečnému kolotoči dluhů, splátek, exekucí, sociálních problémů, na které mohou navázat osobní a rodinné problémy, ztráta zaměstnání a podobně, v důsledku čehož problém přerůstá dlužníkovi přes hlavu a on ani přes svou nejlepší snahu není schopen splácet. Již rakousko-uherský císař Josef II. hlásal, že vláda je tu na ochranu slabých a nemocných proti silným, bohatým a bezohledným," zároveň jeden ze základních principů práva by dle mého měla být ochrana ekonomicky slabšího subjektu. Proto bych chtěl ve své práci posoudit, zda by se stát měl chovat více jako ochránce, nebo zda je jeho současný přístup v pořádku a lze věřit v to, že trh vše vyřeší sám a soustředit se na jiné cíle. V případě nezodpovědného úvěrování, resp. v tomto úhlu pohledu spíše nezodpovědného zadlužování, jde totiž z velké části jen o důsledek svobody rozhodování a s ní spojenou odpovědností za své jednání.


text: Na spadnutí je nový občanský zákoník, který by se měl tématem zabývat, do našeho právního řádu bude za několik málo měsíců včleněna i regulace z rukou Evropské unie. Pokud ovšem nevznikne všeobecná veřejná a politická podpora omezit zisky společností participujících na obyčejných lidech, nezmění se nic zásadního. Je potřeba postupovat přísně na poli legislativním, ale zároveň i justičním, řádně označit viníky a tvrdě je trestat, pokud bude jejich činnost i nadále pokračovat. Je třeba dát jasně najevo, že nebude ze strany státních institucí tolerováno ani jakékoliv obcházení práva. Rovněž si myslím, že moje práce vzniká v ideální době, kdy se možná blíží zásadní změny v celém systému. Neměla by tedy být pouze popisem situace, ale také jakýmsi hodnocením stávajícího stavu. Chci posoudit, zda je skutečnost v souladu s literou zákona, nebo zda je tento ohýbán podle toho jak se komu v dané chvíli hodí. Denně totiž vídáme reklamní kampaně úvěrových společností v televizi, na internetu, v novinách, na billboardech a všude čteme, za jak neskutečně výhodných podmínek si můžeme půjčit deset, dvacet padesát nebo sto tisíc korun. Roman Zeman dokonce mluví na stránkách6 Finančního magazínu nikoliv o úrokové svobodě, nýbrž o úrokové anarchii, kdy zmiňuje například zastavárenský úrok 5 % týdně, jenž jak on říká: představuje efektivní úrokovou sazbu neuvěřitelných %. Proti takové sazbě jsou podmínky půjček rychlých peněz se svými stovkami procent téměř lidumilstvím 1, přičemž o pár řádků výš cituje projev Karla Kramáře při prvním programovém prohlášení československé vlády: Jest to nejprve lichva se ţivotními potřebami, kterou vláda jest odhodlána se vší bezohledností stíhati jako nejtěţší zločin proti lidu a státu. 2 Dělá stát maximum pro to, aby o skoro přesně 90let později jeho slova skutečně naplňoval? Je lichva skutečně stíhána a potírána, nebo je spíše trpěným a zlehčovaným nešvarem naší doby? Chtěl bych se zamyslet nad tímto termínem a nad tím, kdy je naplněna skutková podstata trestného činu dle 253 Trestního zákona, protože samotný termín lichva není v českém právním řádu jasně definován. Také bych chtěl posoudit, zda rizikovost poskytovaných půjček odpovídá výši úrokových sazeb, zda mají lidé možnost řádně bránit své zájmy u soudu a informovat své čtenáře o všech stránkách problému tak, aby si mohl utvořit svůj názor. Doufám, že na konci své práce budu schopen vyslovit své stanovisko na to, zda je poskytování úvěrů nebankovními institucemi legitimní podnikatelskou činností, či nikoliv, a také ho podepřít natolik pádnými argumenty, aby obstály i před člověkem zastávajícím zájmy těchto podnikajících subjektů. Rád bych nastínil možné cesty k řešení, ukázal jak se s daným tématem vypořádaly ostatní státy v Evropském společenství a mimo jiné shromáždil do jednoho dokumentu co nejvíce informací o tomto myslím si jak právně, tak ekonomicky a také sociálně zajímavém tématu. 1 ZEMAN, R. Úroková anarchie [online]. Změněno [cit ]. Dostupné z: <http://www.finmag.cz/clanek/5782>. 2 Tamtéž.7 2. DEFINICE ZÁKLADNÍCH POJMŮ Úrokem se rozumí odměna za zapůjčení peněţních prostředků věřitele dluţníkovi. Ve většině případů je úrokem peněţní částka. V ekonomii se pro tento proces pouţívá termín, ţe věřitel poskytl úvěr. Hodnota úroku se můţe lišit v závislosti


text: na délce trvání úvěru nebo na jeho výši. Velikost úroku se vyjadřuje pomocí pojmu úroková míra. Půjčování peněz je v podstatě přesun finančních prostředků od subjektu, který je nemá moţnost zhodnotit a v dohledné době je nepotřebuje, k subjektu, který je umí zhodnotit, ale nemá prostředky. Pro ekonomii je poskytování úvěrů zásadní a velice důleţité, protoţe přesouvá peníze, které by se nevyuţily k subjektům, které je dokáţí zhodnotit. Ekonomika tím roste a získává na síle. Úroková míra také označovaná jako úroková sazba je vyjádřením navýšení zapůjčené částky za stanovené období v procentech. Většinou se vztahuje na jeden kalendářní rok. Při půjčování je však moţné úrokovou míru určit i fixně. Výšku úrokové míry však neovlivňuje pouze doba splatnosti, ale v reálu se na ní vztahuje i míra inflace a rizikovost, tedy riziková prémie. Riziková prémie není pouze šance, ţe dluţník nesplatí svůj dluh, ale také například půjčka v jiné měně. RPSN neboli roční procentní sazba nákladů je souhrn nákladů spojených s půjčkou vyjádřený v procentech z dluţné částky na jeden rok. V RPSN by měla být započtena nejen úroková míra, ale také všechny administrativní či jakékoliv jiné náklady na jeden rok. RPSN by tak měla poslouţit jako srovnání výhodností úvěrů různých peněţních institucí. Hlavím důvodem vzniku je ale snaha, ochránit spotřebitele před sloţitým systémem půjček a různých nákladů s nimi spojených. Náklady zahrnují také poplatky vázající se k uzavření smlouvy a posouzení ţádostí o úvěr. Pravdou je, ţe čím niţší je částka tím vyšší je RPSN (administrativní náklady převyšují zisk). Relativně výhodná půjčka má RPSN pod 20 %. Většina bank se drţí při úvěrech nad 60 tisíc pod hranicí 16 %. Jenomţe dosáhnout na bankovní půjčku je pro někoho obtíţnější a tak musí zvolit nebankovní instituci. Jelikoţ vzorec výpočtu RPSN je příliš sloţitý, je dobré pouţít tzv. kalkulačky RPSN, které jsou na internetu jednoduše nalezitelné. Vzorec je ovšem uveden v příloze zákona 321/2001 Sb. a také v příloze této práce. 3 3 Úroky [online]. [cit ]. Dostupné z: <http://uroky.com>.8 Lichva neboli úţera je dle Wikipedie, pravděpodobně z lat. usuria, obecně závazek nepřiměřený k zisku závazkem získaným. Nejčastějším příkladem jsou půjčky s neúměrně vysokým úrokem. Podle českého zákona je lichva trestný čin 4. Pojem lichva měl jiţ od starověku odlišný význam jako lichva byl označován jakýkoli příjem úroku za peníze. Tórou byla lichva ţidům zapovězena. Ve středověku byla naopak zapovězena křesťanům a stala se tedy jednou z mála činností, kterou mohli vykonávat ţidé. Křesťany byla povaţována za jeden z nejtěţších hříchů, řada koncilů ji odsoudila jako zavrţeníhodnou. V Koruně české byla lichva křesťanům povolena aţ roku 1484 Vladislavem II. Jagellonským. Na počátku 16. století se výše úroku pohybovala mezi %. Roku 1545 jej legalizoval Jindřich VIII. 5 Jiné majetkové trestné činy, při nichţ dochází k obohacování pachatele, jsou většinou upraveny tak, ţe prospěch musí činit nejméně 5000Kč. U lichvy ţádná taková hranice není. I zde ovšem platí obecné pravidlo, ţe nebezpečnost činu pro společnost musí být vyšší neţ nepatrná. 6 4 zákon č. 140/1961 Sb., trestní zákon; Wikipedia [online]. Změněno [cit ].


text: Dostupné z: <http://cs.wikipedia.org/wiki/lichva>. 6 MADAR, Z, et al. Slovník českého práva. Díl I. 3. vyd. Praha: Linde Praha, a.s., s. 641.9 3. ÚVOD DO PROBLEMATIKY NEBANKOVNÍCH ÚVĚRŮ 3.1 Úvěry domácností v ČR Zadlužení českých domácností strmě roste a mnozí ekonomové před tímto trendem varují. Pravdou je, že proti západní Evropě jsme ještě v míře zadlužení domácností relativně v nízkých číslech, jak například vyplývá z článku Petra Býma z 8. září tohoto roku: Podle údajů ČNB a OECD představují dluhy domácností Česka 28,2 % jeho HDP, zatímco průměr v eurozóně je 61 %. Stejně dobře vypadá porovnání výše dluhů s disponibilními příjmy (souhrn všech příjmů a dávek minus daně): v ČR jsou domácnosti dluţny zhruba polovinu toho, co inkasují (51,5 %), průměr Unie je 93 %, přičemţ v řadě zemí příjmy domácností za jejich dluhy citelně pokulhávají, třeba v Dánsku či Nizozemsku srovnatelné údaje činí 260 a 246 %. 7 Rozdíl ovšem je mimo jiné také v tom, že v západoevropských zemích funguje úvěrové hospodaření mnohem déle než u nás, kde se vyvíjí zadlužení domácností v podstatě až od konce roku 1989, ale rapidněji až od poloviny devadesátých let. Proto je alarmující tempo růstu zadluženosti českých domácností, které podle stejného článku činí 13,7 %. To je tempo přes 100 miliard korun ročně, což je již číslo alarmující. Ačkoli se ekonomové shodují, že úvěry ženou českou ekonomiku vpřed a nebýt toho, že si lidé i u nás zvykli žít na dluh, nedosahovali bychom v minulých letech takového ekonomického růstu, jakého jsme dosahovali. Nicméně fakt, že zadlužení domácností na západ od našich hranic roste tempem pouhých tří procent ročně, vypovídá o tom, že úvěrový trh u nás ještě není nasycen. Co ovšem vyplývá z faktů o zadluženosti českých domácností a co lze hodnotit veskrze pozitivně je skutečnost, že z 925 mld. celkového objemu úvěrů je jich celých 650, tedy asi 70 %, spojeno s investicemi do bydlení, které lze považovat za zdravé úvěrování, navíc často se statní podporou, v případě stavebního spoření, nebo s velmi nízkou úrokovou sazbou v případě hypoték. 8 Podle statistik bank je vyšší objem úvěrů v chudých regionech České republiky s vysokou nezaměstnaností, tedy severní Čechy a Morava, kde je také vyšší procento případů, kdy klient není schopen úvěr dále splácet. Počet exekucí, jak se dozvídáme každým dnem 7 BÝM, P. Češi si půjčují střídmě a hlavně na bydlení [online]. Změněno [cit ]. Dostupné z: < 8 Tamtéž.10 v médiích, rychle roste, přičemž podle ČNB nezvládá své finanční závazky asi 4 % domácností, přičemž toto číslo by dle odhadů mohlo rychle narůst až na 10 %. Z předcházejícího textu lze říci, že co se týče bankovních úvěrů, je na tom Česká republika docela dobře a rok po vypuknutí krize lze dokonce zhodnotit, že ji naše bankovní instituce zvládly relativně bez újmy, o což se například paradoxně zasloužily vysoké bankovní poplatky, které bankám pomohly vytvořit si rezervy, a také ve srovnání s úvěrovými trhy v USA či západní Evropě docela vysoký stupeň opatrnosti při poskytování úvěrů a centrální registr dlužníků.


text: Nicméně právě tento fakt způsobuje přesun části klientů k nebankovním úvěrovým společnostem, které nezajímá platební morálka klienta ani jeho příjmová situace, a za cenu toho, že klient odvede společnosti podstatně více za cenu zprostředkovaného úvěru, i rizikový úvěr poskytnou. 3.2 Regulace spotřebitelského úvěru Spotřebitelský úvěr je finanční produkt, se kterým se setkáváme velmi často, čím dál tím víc domácností v České republice nemá trpělivost našich rodičů čekat, než si na nějakou věc našetří, raději si ji koupí sice za vyšší cenu, ale hned. Pokud je úvěr v možnostech spotřebitele a nedojde k výraznému poklesu jeho životní úrovně v důsledku splácení, nejedná se o jev negativní. Zákon ho definuje takto: poskytnutí peněţních prostředků nebo odloţená platba, například ve formě úvěru, půjčky nebo koupě najaté věci, za které je spotřebitel povinen platit. 9 Spotřebitelem je pak fyzická osoba, která při uzavírání a plnění příslušné smlouvy nejedná v rámci své obchodní nebo jiné podnikatelské činnosti a v jejíţ prospěch je spotřebitelský úvěr sjednávám. 10 Podléhá právě především regulaci podle zákona 321/2001 Sb., o některých podmínkách sjednávání spotřebitelského úvěru a o změně zákona č. 64/1986 Sb., který je implementací Směrnice Rady 87/102/EHS ve znění Směrnice 90/88/EHS a Směrnice 98/7/ES. Další ustanovení relevantní k dané problematice jsou zejména 51, 52, 55, 56, 491, 657 a 658 Občanského zákoníku, zejména pojednávající o smluvním právu, spotřebitelských smlouvách a smlouvě o půjčce, 269 odst. 2, 489 až 469 a 497 až 507 Obchodního zákoníku, rovněž zabývající se závazky ze smluv, a zákon č. 64/1986 Sb., o České obchodní 9 2 písmeno a) zákona č. 321/2001 Sb., o některých podmínkách sjednávání spotřebitelského úvěru a o změně zákona č. 64/1986 Sb., ve znění pozdějších předpisů. 10 Tamtéž písmeno b).11 inspekci, ve znění pozdějších předpisů, který nastavuje kontrolu nebankovních subjektů na trhu úvěrů. 3.3 Výhody nebankovních úvěrů a jejich místo na trhu Hlavní charakteristiky, které lákají občany k tomu, aby uzavřeli smlouvu o spotřebitelském úvěru mimo bankovní domy jsou následující: - rychlost sjednání úvěru bankovní poradce přijde ke klientovi domů a za pár minut po předložení průkazu totožnosti klient dostane peníze. Ještě pohodlnější je pro něj uzavřít smlouvu o leasingu přímo v obchodním domě, například k zaplacení nové ledničky. Kdy prodejci uvádějí, že například až třicet procent nákupů bíle techniky je uskutečňováno s leasingovým financováním. - úvěr pro kaţdého na rozdíl od banky, která od klienta žádá většinou dva doklady totožnosti, potvrzení o příjmu za posledních několik měsíců, často nejen od něj, ale i od dalších členů domácnosti, výpis z rejstříku trestů a další doklady, které klient musí vyběhat a po jejich posouzení často banka úvěr neschválí, protože je velké riziko, že by klient vzhledem k své finanční situaci nemohl splácet. Zásadní nevýhody nebankovních půjček budu rozebírat dále v této práci, ale jedná se v první řadě o mnohdy neúměrnou cenu úvěru, to neplatí vždy a bez výjimky, ale rozhodně lze říci, že krátkodobé úvěry jsou dražší, než ty dlouhodobé. Je logické, že půjčit například ,- na čtyřprocentní úrok, tedy s ročním výnosem čtyř set korun, je při dané míře rizika


text: špatným obchodem. Následující tabulka ukazuje, jak se mění úrokové sazby u jednotlivých druhů úvěrů:12 tabulka Cílová skupina klientů nebankovních úvěrů Téměř každému, kdo má trochu přehled o situaci na trhu úvěrů, musí být zřejmé, že drtivá většina zákazníků nebankovních úvěrových společností jsou lidé s nízkými příjmy. Lidé, kteří nejsou schopni dostat mnohem levnější úvěr od banky, lidé, kteří si chtějí půjčit jen několik málo tisíc, aby vyšli s penězi do další výplaty, nebo naopak ti předlužení, kteří potřebují nutně menší či větší částku peněz, aby oddálili další problémy vyplývající z jejich finanční situace - exekuci majetku, úroky z prodlení z jiného úvěru, povinné splacení kontokorentu, tedy typické a pověstné vytloukání klínu klínem. Zatímco banka totiž prověřuje výši příjmu žadatele, spolužadatele, náklady na provoz domácnosti, splátky starších úvěrů, nebankovní společnosti se často spokojí při vyřízení úvěru jen s doklady totožnosti a inzerují vyřízení za pár minut. Většina společností dokonce nabízí online zpracování půjčky. Dále musím podotknout, že bez výjimky všechny tyto půjčky mají spotřební charakter, tzn. peníze si klient půjčí, aby je v zápětí utratil, přičemž to zatíží jeho rozpočet na několik měsíců, v horším případě let, do budoucna. Troufám si tvrdit, že nikdo ze zákazníků peníze neinvestuje takovým způsobem, aby z nich měl v budoucnu vyšší užitek. Dalším problémem této skupiny obyvatel je, že jen mizivé procento z nich se dovolává při porušení svých práv soudní ochrany. Znovu je jistě jedním z hlavních důvodů nedostatek finančních prostředků, ale také neznalost vlastních práv, možnostech jejich ochrany, tedy nedostatek osvěty a v neposlední řadě jistě i nedůvěra v dosažení požadovaného soudního výsledku, čemuž napomáhá otřepaná fráze laického, ale i zasvěceného okolí, kterou jsem i já při rozhovoru s kolegy studenty Právnické fakulty o zvoleném tématu bakalářské práce slyšel mnohokrát: kdyţ to funguje, tak je to asi v pořádku, ne? 11 ZÁMEČNÍK, P. Zadluţování domácností: Zvykejme si! [online]. Změněno [cit ]. Dostupné z: <http://www.mesec.cz/clanky/zadluzovani-domacnosti-zvykejme-si>.13 3.5 Problematika spotřebitelských úvěrů Mezi základní problémy, které podléhají nejen mojí, ale víceméně časté kritice nejen laické, ale i odborné veřejnosti patří především následující skutečnosti: - není zákonem regulován maximální legální úrok, resp. zisk poskytovatele úvěru. Úvěrové společnosti se obhajují vysokou rizikovostí spotřebitelských úvěrů, která je samozřejmě spolu s malým výnosem při nízkých úvěrech legitimním důvodem pro navýšení procentní sazby, ale pravděpodobně by měla existovat nějaká hranice, přes kterou by bylo možno jít jen za opravdu výjimečných ekonomických situací - používání rozhodčích doložek ve smlouvách o spotřebitelských úvěrech, přičemž tato řízení bývají pro spotřebitele výrazně nevýhodná a má jen omezenou možnost se bránit. Alternativou mohou být řízení před orgány ČNB nebo ČOI, které by rozhodně zodpovědněji dbaly na zájmy spotřebitele - vysoké procento případů, kdy je spotřebitel výrazně poškozen na svých právech a přesto se nebrání, tedy jakási nízká právní osvěta, povědomí o právech spotřebitele a taky znalostech, kam se v případě problémů může obrátit pro radu - díky vysoké RPSN je cena úvěrů relativně vysoká a pro nízkopříjmové občany nebo rodiny může její splácení proto představovat neúnosnou zátěž rozpočtu a vede nejprve k jejich splátkové delikvenci, která je


text: v souladu se smlouvou o poskytnutí spotřebitelského úvěru trestána dalšími sankcemi, jejichž výše již v důsledku vede k takovému navýšení dluhu, že klient není vůbec schopen plnit své závazky, již není například ani schopen platit úroky, natož splácet úvěr. V další fázi může dojít až k exekuci majetku, která znovu zatěžuje rozpočet klienta nebo jeho rodiny14 Schéma nastiňuje, jaké možnosti mohou nastat, pokud se rodina (jednotlivec) rozhodne vzít si úvěr, a jaké jsou možné varianty budoucího vývoje a možného výsledku. Již zběžný pohled ukazuje, že skutečností a okolností, které vstupují do hry je opravdu mnoho. schéma ČNB. [online]. [cit ]. Dostupné z: <http://www.cnb.cz/cs/index.html>15 3.6 RPSN nebankovních úvěrů Není úplně jednoduché zjistit, jaká je RPSN u jednotlivých poskytovatelů nebankovních úvěrů. Jak je totiž několikrát zmíněno i v této práci, je běžnou praxí, že společnosti tato data neposkytují, nebo minimálně je neposkytují zcela průhledně a přesně. Nicméně jedna z největších společností na trhu se netají tím, že pokud si u ní zapůjčíte nižší částku na méně než jeden rok, může se ukazatel RPSN přehoupnout i přes 500 %. Jak ukazuje také následující tabulka, společnost nenabízí příliš možných alternativ: buďto můžete splácet kratší dobu, přičemž úvěr bude podléhat ročnímu souhrnnému úročení až 512,590 %, nebo budete splácet dvakrát déle s méně než poloviční RPSN, v důsledku však ve výsledku zaplatíte ještě o 2020Kč více než v prvním případě. A to raději nezmiňuji případy, kdy nejste schopni včas zaplatit svou splátku. Ačkoliv v u, který jsem od jedné ze společností dostal a který uvádím mezi přílohami této práce spolu s kopií smlouvy o úvěru je doslovně uvedeno: Poplatky za pozdní platby se neúčtují, celková splatná částka uvedená na smlouvě o půjčce je konečná a jiţ se nenavyšuje. V případě, ţe byste svou půjčku doplatil dříve, neţ stanovuje doba splatnosti uvedená na smlouvě je obchodním zástupcem vypočítána sleva z celkového navýšení. Za předčasné splacení se neúčtuje ţádný poplatek či penále, navýšení se naopak sníţí. Tabulka 2 13 Zajímavé je například srovnání úvěrových podmínek společnosti Provident a dalšího silného hráče na trhu nebankovních půjček společnosti Cetelem. Prvním a dosti podstatným rozdílem je, že u druhé jmenované společnosti si můžete půjčit nejméně Kč, zatímco Provident půjčka začíná na třech tisících, druhým rozdílem je samozřejmě horní hranice, ale co je podstatnější tak právě RPSN je u obou společností velmi rozdílná, což si ukážeme na následujícím příkladu, kdy si hypotetický klient chce půjčit Kč bez udání důvodu půjčku a chce splácet zhruba 7 měsíců: 13 Provident [online]. [cit ]. Dostupné z: <http://www.provident.cz>.16 Srovnání úvěru ve výši ,- u Provident a Cetelem Tabulka 3 14 Tabulka 4 15 Shrnutí této studie je následující: zatímco společnost Provident klientovi není schopna nabídnout program, ve kterém by RPSN klesla pod 224 %, Cetelem při nejkratší možné době splácení, která činí 6 měsíců avizuje RPSN 51,2 %, což se logicky dá tušit jako nejvyšší možné dosažitelné u této společnosti, protože se jedná o nejnižší úvěr na nejkratší možnou dobu. Logicky se do RPSN tedy maximálně promítnou vedle úroků také veškeré administrativní a související poplatky.


text: U Providentu je rozmezí týdnů, zatímco u konkurenta má klient na výběr od 6 do 72 měsíců. Příklad jsem zvolil záměrně tak, aby výše úvěru a doba splatnosti byly shodné. Výsledky srovnání jsem shrnul do tabulky: Společnost Provident Financial Cetelem Půjčka , ,- Doba splácení 30 týdnů (=210 dní) 7 měsíců (=210dní) Splátka 1100,- týdně (4400,- měsíčně) 3241,- měsíčně RPSN 512,590 % 46,86 % Celkem splaceno 33000, ,- Tabulka 5 14 Provident [online]. [cit ]. Dostupné z: <http://www.provident.cz>. 15 Cetelem [online]. [cit ]. Dostupné z: <http://www.cetelem.cz>.17 Protože pro našeho hypotetického klienta je pravděpodobně nejdůležitějším ukazatelem právě RPSN, ale krom toho také celková splatná částka, je zajímavé porovnat, kolik lze na zvolení správné společnosti ušetřit za pouhých sedm měsíců. Pokud se náš klient rozhodne pro produkt společnosti Cetelem, ušetří asi ,-, což není rozhodně zanedbatelná částka. V čem tedy spočívá ono pověstné ale? Zatímco společnost Provident opravdu nevyžaduje od klienta krom dokladů totožnosti žádné další dokumenty, její protivník v konkurenčním boji se chová o poznání zodpovědněji a pokud si chcete sjednat spotřebitelský úvěr u něj, neobejdete se pravděpodobně bez následujícího: - úvěrovou smlouvu s aktuálním datem a podpisy na označených místech - vyplněný a podepsaný osobní dotazník - potvrzení o výši příjmu (i partnera ve společné domácnosti)nebo poslední 2 výplatní pásky - kopii posledního výpisu z Vašeho bankovního účtu (všechny strany výpisu) - oboustrannou kopii občanského průkazu - oboustrannou kopii občanského průkazu partnera (pokud je partner uveden v ţádosti) - oboustrannou kopii Vašeho druhého dokladu totoţnosti (řidičský průkaz, pas, apod.) - popřípadě další doklady pro účelovou půjčku (kupní smlouvy, faktury, apod.) Zdroj: Cetelem 16 Navíc musí splňovat některé další podmínky, jako například nebýt na mateřské dovolené, ve zkušební době či výpovědní lhůtě. Tedy z tohoto jednoho rozdílu je celkem zřejmé, proč, ač jsou jeho podmínky na první pohled nevýhodné, nachází Provident na českém finančním trhu stále dostatek zájemců. Jenže je jeho riziko natolik vysoké, aby obhájilo 20x vyšší úročení? Domnívám se, že ohledně této skutečnosti by nám výrazně pomohly statistiky obou společností ohledně toho, kolik úvěrů není spláceno, resp. o kolik finančních prostředků společnost reálně přichází! Během psaní této práce jsem obě společnosti o tyto informace požádal, ale do jejího dokončení mi nebyly zaslány. 16 Cetelem [online]. [cit ]. Dostupné z: <18 4. PRÁVNÍ PROBLEMATIKA NEBANKOVNÍCH ÚVĚRŮ 4.1 Pojem TÍSNĚ při sjednávání půjčky Stojí za zamyšlení, zda klient, který zhruba odpovídá výše uvedenému sociálnímu popisu, a který podepisuje smlouvu o úvěru za výše specifikovaných podmínek, není apriori v tísni. Tedy zda člověk, který má příjem někde na hranici minimální mzdy, živí rodinu, pravděpodobně již splácí nějaké své pohledávky, již při podpisu smlouvy netuší, že mu to může způsobit v budoucnosti finanční problémy. Samozřejmě je nasnadě otázka, zda kriminalizovat jeho za to, že se zavazuje k něčemu, co možná nebude schopen plnit, nebo společnost, která mu toto dovoluje. Abychom porozuměli jeho situaci, rozeberu tady úžeji pojem tísně. Co to vlastně je? Jedná se v první řadě o okolnost, jenž vylučuje svobodu vůle, která je nutnou náležitostí každého právního úkonu. Jedná se o


text: stav, kdy vůle jednajícího je ovlivněna ekonomickým, sociálním, zdravotním, nebo jakýmkoliv jiným stavem tak, že je touto donucen k učinění právního úkonu, např. uzavření nevýhodné smlouvy, který by za normálního stavu neučinil 17. Domnívám se, že pokud budeme vycházet z této jednoduché definice, je u spotřebitelského úvěru apriori tíseň jakýmsi předpokladem uzavření smlouvy. Málokdo by si totiž půjčoval peníze, pokud by je nepotřeboval nutně. Jistě tedy lze o určité míře tísně hovořit, nicméně je důležité objektivně zhodnotit, zda je tento člověk do uzavření smlouvy skutečně dotlačen okolnostmi, nebo zda jde jen o jeho lehkovážnost, či okamžitou touhu něco vlastnit. Myslím, že nad tímto tématem by sto různých lidí mělo sto různých názorů, ale kdybych měl sám za sebe definovat, kdy lze považovat tíseň za právně relevantní, pokusil bych se o to takto: člověk uzavírá smlouvu o úvěru v tísni, pokud se jím snaží odvrátit jakýkoliv zásadně negativní důsledek své špatné finanční situace na svou osobu nebo rodinu může se jednat o nutnost zaplatit dlužný nájem, elektřinu apod., kdy by hrozilo v případě nezaplacení další penále a tudíž nevyhnutelné zhoršení situace dlužníka v blízké budoucnosti, snahu získat finance na operaci rodinného příslušníka, jistě by se dalo přijít na mnoho důvodů, které by mohly být označeny bez výčitek za okolnosti zakládající tíseň. Právní váhu má ovšem tíseň pouze tehdy, vede-li k uzavření smlouvy za nápadně nevýhodných podmínek. Takže i když jednající prokazatelně v tísni v době podpisu smlouvy byl, nemá to pro něj žádné právní důsledky, pokud se na něm někdo výrazně neobohatil. 17 MADAR, Z, et al. Slovník českého práva. Díl II. 3. vyd. Praha: Linde Praha, a.s., s. 153819 Jedná se o zcela subjektivní stav jednajícího, o kterém protistrana vůbec nemusí vědět. Přesto však vzniká právo jednajícího odstoupit od takové smlouvy, pokud prokáže, že jednal v tísni. Pokud bychom tedy dokázali zařídit, aby nešlo na českém úvěrovém trhu uzavřít smlouvu za nápadně nevýhodných podmínek, nemuseli bychom se zabývat tolik definicí tísně. V případě úvěrového podnikaní jde navíc otázku nápadně nevýhodných podmínek spojit s posuzováním dalšího negativního projevu vysokého úročení lichvy. Jak bylo již na začátku mé práce zmíněno, lichva je trestný čin, proto bych řekl, že výše úroků by šla rozřadit do tří stupňů, které možná do určité míry platí už nyní, ale nejsou podepřeny zákony. Schéma 2 Není tedy ani tak nutné definovat, jaké okolnosti již lze považovat za tíseň a jaké nikoliv, ale spíše hranice, které definují jednotlivé stupně naší pyramidy. Jaké podmínky jsou již nápadně nevýhodné a kde je hranice trestní odpovědnosti poskytovatele úvěru, tedy kdy se již jedná o lichvu. Možná se na první pohled může zdát, že dělení horních dvou pater nemá praktického využití, nicméně si myslím, že střední patro by nemělo být apriori posuzované jako nelegální, nýbrž by bylo dáno právo toto posoudit obecným soudům, a to individuálně v každém případě. Samozřejmě když tvrdím v každém případě, nemyslím tím všechny posuzování všech smluv de iure, nýbrž jen v případě, že klient, který na úvěr za daných podmínek přistoupí a potom bude jeho poskytovatele z


text: jakéhokoliv důvodu žalovat. Pokud by tento případ nastal, samozřejmě ponese důkazní břemeno spotřebitel, který bude muset prokázat, že sjednal smlouvu skutečně v tísni a také, že podmínky jsou nápadně nevýhodné, a to i přes to, že úrok jeho úvěru nebude spadat do zelené zóny. I když se to zdá jako nelogické, můj názor je, že pokud má klient možnost sjednat si úvěr s nižší sazbou RPSN, měl by učinit vše pro to, aby tohoto úvěru dosáhl. V opačném případě je potom jeho svobodným rozhodnutím přijmout podmínky méně výhodné. Zásadní výhody tohoto systému spatřuji v tom, že většina společností by se zařadila někde na pomezí spodních dvou zón, tzn. že by důkladně prověřovaly klienty, kterým by půjčily za nižší cenu a relativně méně by prověřovala klienty, kteří by byli rizikovější, ale zároveň by jejich úvěry podléhaly vyšší sazbě. Nebyl by tedy, snad, tak masový přesun20 spotřebitelů na trh ovládaný opravdovými lichváři, kteří nepodléhají žádné regulaci a jejichž půjčky jsou v naprosté většině případů takřka nesplatitelné. Na tyto přečiny by se samozřejmě také musela nastavit legislativa tak, aby jim jejich podnikání co nejvíce znepříjemnila. Respektive, aby za své činy nesly jak občansko- tak trestněprávní odpovědnost. Druhou výhodou oproti dvoustupňové regulaci spatřuji v tom, že postupem času by se trh sám utřídil k tomu, že by se druhý stupeň ztenčil až v ideálním případě vymizel. Lidé by totiž díky osvětě a konkurenčnímu soupeření společností mnohem častěji (alespoň si to myslím) sáhli po relativně méně dostupném, ale dlouhodobě výhodnějším úvěru. Jedinou oblastí, kde by toto nemuselo tak zcela platit je leasing, kde bych na pozici zákonodárce trval na tom, aby RPSN leasingu nemohla vybočit ze zelené zóny. A to především proto, že lidé touto formou nakupují často věci, které jejich domácnost opravdu reálně potřebuje a mají opravdu touhu si věc ponechat, nikoliv si ji po dvou splátkách nechat odebrat. Proto je rizikovost leasingových úvěrů dle mého nižší než u dalších spotřebitelských finančních produktů. 4.2 Lichva Historický exkurs Lichva je historicky velmi známým jevem, dalo by se říci, že je stará jako lidstvo samo. Věřím totiž, že i jeskynní člověk byl v nouzi ochoten slíbit cokoliv za to, když mu někdo poskytl kus mamutího masa, kterým mohl nakrmit své dítě, nebo kus jelení kůže, do které se mohla zabalit jeho těhotná družka. O její existenci mluví například zápis z Českého sněmu ze 30. dubna 1543: aţ deset procent z půjčených prostředků dluţník věřiteli platit musel. 15 Tenkrát byl povolený úrok 6 % a nekřesťanské chování (pravděpodobně zde může mít kořeny slovní spojení za nekřesťanské peníze ) se trestalo konfiskací majetku, ba i smrtí. Už tenkrát se ale toto pravidlo obcházelo například tím, že dlužník zaplatil zákonný úrok, ale navíc si musel od lichváře například zakoupit hodnotný šperk. Nikoliv jen absolutní výše úroku je znakem lichvy, o tom svědčí například následující odstavec: V roce 1997 Česká republika zaţila menší měnovou krizi. Přibliţně do půli května 1997 se pohybovaly krátkodobé úrokové sazby na úrovni 12 %, pak se však začaly zvedat je oficiální jednodenní sazba, za kterou


text:
si toho dne půjčovaly banky české koruny, zafixována na úrovni neuvěřitelných 197,5 % p.a. Důvodem nebylo v tomto případě lichvářské chování bank vůči bankám, ale události spojené s devalvací české koruny. 15 Zdroj: finance.idnes.cz 18 Je zvláštní, že každý z nás tuší, co to je, ale nikdo z nás ji neumí přesně definovat. To platí i o českém právním řádu. Ten s pojmem lichva pracuje, dokonce jej označuje za trestný čin v 253 trestního zákona, ale nikde ho nespecifikuje. Je samozřejmě logické, že definovat něco tak abstraktního je velmi složité, přesto je mým názorem, že v době, kdy neschopnost 18 ZEMAN, R. Co je skutečně lichva a jak se jí bránit? [online]. Změněno [cit ]. Dostupné z: <http://finance.idnes.cz/fi_blind.asp?c=a060302_114618_fi_osobni_vra>. Zobrazit více
 I. Název školy Číslo projektu Autor Název šablony Střední odborná škola a Gymnázium Staré Město CZ.1.07/1.5.00/34.1007 Ing. Miroslava Kořínková III/2 Inovace a zkvalitnění výuky prostřednictvím ICT Název Více K uzavírání smluv nedochází prostřednictvím zprostředkovatelů.
 PŮJČKY - pokračování Výukový materiál je připraven pro 8. ročník s využitím Power pointové prezentace a sešitu. Žáci se seznámí s různými možnostmi půjček, s jejich výhodami a nevýhodami, pracují s tabulkou, Více Pracovní list Předlužení
 Pracovní list Předlužení Úkol č. 1: Jaký je vztah mezi pojmy : Dluhová past Zadlužení Předlužení Úkol č. 2: Půjčování peněz je podnikání jehož výnosem je úrok. Mohou takto podnikat pouze banky? Jaké jsou Více Finanční gramotnost pro SŠ -6. modul Úvěry a předlužení
 Modul č. 6 Ing. Miroslav Škvára O úvěrech Co říká o úvěru Wikipedie? Úvěrje formou dočasného postoupení zboží nebo peněžních prostředků (půjčka) věřitelem, na principu návratnosti, dlužníkovi, který je Více Příloha č. 1 Smlouvy FORMULÁŘ PRO STANDARDNÍ INFORMACE O SPOTŘEBITELSKÉM ÚVĚRU. 1. Údaje o věřiteli/zprostředkovateli spotřebitelského úvěru
 PŘEDSMLUVNÍ INFORMACE KE SPOTŘEBITELSKÉMU ÚVĚRU Fio banka, a.s., IČ 61858374, se sídlem V Celnici 1028/10, 117 21 Praha 1, zapsaná v obchodním rejstříku vedeném Městský soudem v Praze, oddíl B, vložka Více Otázka: Obchodní banky a bankovní operace. Předmět: Ekonomie a bankovnictví. Přidal(a): Lenka OBCHODNÍ BANKY
 Otázka: Obchodní banky a bankovní operace Předmět: Ekonomie a bankovnictví Přidal(a): Lenka OBCHODNÍ BANKY Podnikatelské subjekty, a. s. ZK min. 500 mil. Kč + další podmínky Hlavním cílem zisk Podle zákona Více Střední průmyslová škola strojnická Olomouc tř.17. listopadu 49. Výukový materiál zpracovaný v rámci projektu Výuka moderně
 Střední průmyslová škola strojnická Olomouc tř.17. listopadu 49 Výukový materiál zpracovaný v rámci projektu Výuka moderně Registrační číslo projektu: CZ.1.07/1.5.00/34.0205 Šablona: VI/2 Sada: 2 Číslo Více ZÁKON O SPOTŘEBITELSKÉM ÚVĚRU V ROCE 2011
 ZÁKON O SPOTŘEBITELSKÉM ÚVĚRU V ROCE 2011 8.12.2010 JUDr. Ivana Seifertová www.koncimsdluhy.cz Základní údaje zákon č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru a změně některých zákonů vyhlášen 20. května Více ÚVĚRY A PŮJČKY. Integrovaná střední škola, Hlaváčkovo nám. 673, Slaný
 Označení materiálu: VY_32_INOVACE_EKRZU_EKONOMIKA3_12 Název materiálu: FINANČNÍ STRÁNKA PODNIKU Tematická oblast: Ekonomika, 3. ročník Anotace: Prezentace vysvětluje žákům pojem cizí zdroje Očekávaný výstup: Více Parlament se usnesl na tomto zákoně České republiky:
 Příloha č. 1 Smlouvy FORMULÁŘ PRO STANDARDNÍ INFORMACE O SPOTŘEBITELSKÉM ÚVĚRU 1. Údaje o věřiteli/zprostředkovateli spotřebitelského úvěru Věřitel Adresa Telefonní číslo E-mailová