text:
Minulé znění 01.07.1974 - 28.02.1979
 Vyhláška č. 42/1974 Sb.Vyhláška federálního ministerstva vnitra o prokazování příslušnosti ke Sboru národní bezpečnosti
 Částka 6/1974
 Platnost od 07.05.1974
 Účinnost od 01.07.1974
 Zrušeno k 01.03.1979 (12/1979 Sb.)
 Minulé znění 01.07.1974 - 28.02.1979Předpis je již zrušen
 ze dne 6. května 1974
 o prokazování příslušnosti ke Sboru národní bezpečnosti
 (1) Příslušníci Sboru národní bezpečnosti (dále jen "příslušníci") při výkonu své pravomoci, stanovené zákonem a jinými právními předpisy, prokazují příslušnost ke Sboru národní bezpečnosti těmito způsoby:
 (2) Prokazování příslušnosti podle odstavce 1 se řídí tím, zda příslušníci vykonávají svou pravomoc ve stejnokroji nebo v občanském oděvu, charakterem konkrétních služebních úkonů, zákroků nebo ostatní služební činnosti (dále jen "služební úkon").
 Příslušníci, kteří vykonávají svou pravomoc ve stejnokroji, prokazují příslušnost ke Sboru národní bezpečnosti stejnokrojem a podle okolností ústním prohlášením; služebním průkazem pouze:
 b) při služebním úkonu na žádost občana.
 Příslušníci, kteří vykonávají svou pravomoc v občanském oděvu, prokazují příslušnost ke Sboru národní bezpečnosti před započetím služebního úkonu ústním prohlášením a služebním průkazem nebo odznakem kriminální služby.
 Vojáci vojsk ministerstva vnitra, Československé lidové armády, příslušníci Lidových milicí, Sboru nápravné výchovy a veřejných požárních útvarů, kteří jsou povoláni podle § 51 odst. 1 a odst. 2 a § 52 odst. 1 zákona k plnění úkolů Sboru národní bezpečnosti, prokazují toto své oprávnění:
 a) svým předepsaným stejnokrojem se zevním označením "SNB" 2) a podle okolností ústním prohlášením; v případech uvedených v § 2 písm. a) a b) jsou vždy povinni prokázat se průkazem potvrzujícím oprávnění k plnění úkolů Sboru národní bezpečnosti;
 b) ústním prohlášením a průkazem potvrzujícím oprávnění k plnění úkolů Sboru národní bezpečnosti, vykonávají-li pravomoc v občanském oděvu.
 Příslušníci při výkonu své pravomoci a osoby uvedené v § 4, které jsou oprávněny plnit úkoly Sboru národní bezpečnosti, nesmějí v žádném případě doklady uvedené v § 1 písm. b) a c) a § 4 písm. b) vydat z ruky, ale na žádost je dávají pouze k nahlédnutí, popřípadě sdělí jejich číslo. Přitom nesdělují své jméno, hodnost a funkci.
 (1) Příslušníci a osoby uvedené v § 4 při výkonu své pravomoci ve stejnokroji nejsou povinni, s výjimkou ústního prohlášení, prokazovat příslušnost ke Sboru národní bezpečnosti nebo oprávnění plnit jeho úkoly, ani když jsou o to požádáni:
 - podnapilým a které se dopouštějí výtržností nebo jiného nepřístojného chování,
 - nebezpečným pachatelům,
 - uprchlým z výkonu trestu nebo vazby,
 - které na příkaz prokurátora nebo soudu mají být zadrženy a dodány do vazby nebo na příkaz soudu dodány do výkonu trestu,
 - na které je vyhlášeno celostátní pátrání,
 - předvedeným, předvolaným nebo těm, které se dostavily za účelem oznámení nebo dotazu do služební místnosti Sboru národní bezpečnosti.
 (2) Příslušníci nebo osoby uvedené v § 4, vykonávají-li svou pravomoc v občanském oděvu v případech uvedených v předchozím odstavci, jsou povinni prokázat příslušnost ke Sboru národní bezpečnosti nebo oprávnění plnit jeho úkoly ústním prohlášením; jiným způsobem, tj. služebním průkazem, odznakem kriminální služby nebo průkazem prokazujícím oprávnění k plnění úkolů Sboru národní bezpečnosti prokazují příslušnost jen tehdy, jestliže to okolnosti dovolují.
 Tato vyhláška nabývá účinnosti dnem 1. července


text: Datum: 26.04.2007 · Sbírkové č.: 2/2008 · Sp. zn.: 20 Cdo 1612/2006 · Typ: Usnesení (Rc) · Pramen: Sb.NS · Autor: Nejvyšší soud - senát · Vydání: 1/2008 · Strana: 38 · Vztah k předpisu: 99/1963 Sb.: §45b odst.1; 99/1963 Sb.: §45; 99/1963 Sb.: §46 odst.3; 99/1963 Sb.: §50a odst.1; 99/1963 Sb.: §158 odst.2; 99/1963 Sb.: §275 odst.2; 216/1994 Sb.: §19 odst.1; 216/1994 Sb.: §23; 216/1994 Sb.: §23 odst.1; 216/1994 Sb.: §28 odst.1; 216/1994 Sb.: §28; 216/1994 Sb.: §30; 216/1994 Sb.: §30 odst.1; 120/2001 Sb.: §41 odst.1; 120/2001 Sb.: §41; 120/2001 Sb.: §52 odst.1;

type: other


text:
Paragraphos - NSS zamítl volební stížnost
 0 # Anonymní 2018-02-16 14:51
 Ústavní stížnost o 10 stranách? To považuji za krajní nezodpovědnost, jelikož je pravděpodobné, že všech 5 listů nebude na Ústavním soudu jedním uživatelem zcela vyčerpáno, načež následný uživatel již nebude moci zjistit, jak to všechno začalo, případně jak skončilo (to v závislosti na tom, jak bude papír na toaletách řazen).
 0 # Anonymní 2018-02-16 16:51
 Jen hloupému vše hloupé.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 09:25
 0 # David Schmidt 2018-02-16 15:34
 Je to plenární věc, navíc podjatost zejm. soudce Baxy je tak bezprecedentně flagrantní, tak snad nebude zametena pod koberec.
 Škoda,ze jste v ústavní stížnosti necitoval ono "Ostatně již samotná informace o tom, že kandidatura některých z kandidátů je soudně napadena, je způsobilá do průběhu politické soutěže zasáhnout."
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 18:36
 Ne, argumentaci jsem vedl jinudy.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 09:28
 Objevují se řeči, že soudní projednávání kandidatury v době kampaně na ni v podstatě nemá vliv.
 Je opravdu podivuhodné, že vnitřně rozporný cíl soudci zpravodaji nedošel. Nyní se odvolávat na abstraktnost, když jména účastníků byla v hlavičce usnesení, je dost slabé na obhajobu, natož na usnesení soudu.
 0 # m. 2018-02-16 18:17
 Vol 15/2018 Neskončené řízení
 zato s tim mym se nejak crcaj :/
 0 # Anonymní 2018-02-16 18:42
 Musí to být strašně náročné to vše rozhodnout v patnácti dnech. Podle mě tam musí snad i spát. Vůbec si to neumím představit, kdy to píší a ještě o tom diskutují.
 0 # m. 2018-02-16 19:04
 To samozrejme jen pochybuju, divim se spis ze to vubec nejde poporade. Toto musi byt rozhodovat fakt silene.
 0 # Anonymní 2018-02-16 20:06
 Dle Langáška ve čtvrtek rozhodli věci, ve kterých neshledali žádné porušení zákona. Na příští týden, jak naznačoval mezi řádky, tam mají něco "silnějšího". Ale budou vše zamítat, protože už nyní by nařídili veřejné zasedání. To je jasné a jejich argumentace k zamítnutí je již nyní také zcela jasná. Co jste namítal u toho financování?
 0 # Anonymní 2018-02-16 20:11
 Jinak to nedělají popořadě, ale vytvořili si pilotní rozhodnutí, tj. Vol 16/2018, a podle toho už pojedou ty zbývající případy.
 0 # m. 2018-02-16 20:15
 pokud to bylo na me (nejak ten system komentaru uplne nechapu, sorry), tak moje argumentace v tomto smeru je dost chaba a nemyslim ze by mela sanci na uspech, byt nejake teze o tom, proc by to melo ovlivnit tam mam. Ale ze by to bylo neco svetaborneho nebo dokazovalo konkretni mnozstvi hlasu, tomu nejde prece nikdy dostat.
 Nekde to pak kdyztak zverejnim, ale nic svetaborneho to neni, vp. Pecina je v teto oblasti prava zcela jiste lepsi.
 0 # Anonymní 2018-02-16 20:19
 Ano, bylo to na Vás. Můj komentář byl špatně zařazen. S tím prokazováním vlivu na voliče jsme na tom všichni stejně :-).
 0 # m. 2018-02-16 20:50
 Me prijde tento nazor soudu zcela zasadne spatny. Takovy vyklad popira zaklady logiky a chce po me, abych unesl dukazni bremeno, ktere je v podstate neudrzitelne. Pokud mam dostat duvodu podle §66


text:
odst. 2, pak v celorepublikove pusobnosti mluvim vzdy minimalne o desitkach az stovkach tisic hlasu, takze mi nestaci ani nekolik okresku, resp. ani nekolik mest - nekde mozna ani okres. Na takove urovni proste nemuze nikdy jit ustat jinak nez teoreticky a nejakou dedukci to dukazni bremeno.
 Takovy vyklad NSS povazuji fakt za blbost, podle me nemuze nastat situace, kdy by doslo k takovemu poruseni zakona, abych byl schopen v jejich ocich dukazni bremeno unest.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 20:55
 Jistě, a v tom je ten vtip: cílem je volby potvrdit (legitimisovat), nikoli zpochybnit. Řízení ve věcech volebních návrhů nemá se spravedlností nic společného, je to politické gesto.
 0 # Anonymní 2018-02-16 21:01
 To záleží na případu, který se posuzuje. Pro některé případy špatný není. Myslím, že to v některém z těch čtvrtečních rozhodnutí docela srozumitelně vysvětlují. Zákonodárce jim zúžil možnost rozhodovat o neplatnosti.
 0 # m. 2018-02-16 21:18
 Mimochodem, treba me nekdo poucite, proc nemam pravdu drive nez NSS: proc bych, sakra, nemel byt aktivne legitimovan k napadani tech neopravnenych kandidatu? Ten §66 odst. 2 prece rika jen "může podat navrhovatel, má-li za to, že byla porušena ustanovení zákona způsobem, který hrubě ovlivnil výsledek volby prezidenta." - prece nemusim resit aktivni legitimaci vuci jednotlivym ustanovenim zakona (pokud jde o registraci, treba), zaluji jen podle tohoto - tedy cokoli, co mohlo byt poruseno a doslo k hrubemu ovlivneni vysledku. Proc nemam pravdu? Aspon chapu, ze tak hodnoti NS.
 0 # Anonymní 2018-02-16 21:25
 Taková je judikatura NSS, a oni se tím řídí. Nechtějí se po rozhodnutí voličů vracet do registrační fáze. Dle nich to jde za sebou jako vagónky. Má to svou logiku. Něco jako ve stavebním řízení. Pokud chcete judikaturu přeprat, musíte argumentovat proti ní. Pak máte šanci, že to postoupí k rozšířenému senátu. Nebo musíte jít k ÚS. Ale dle mne není hloupé, že se tím nedá argumentovat ve fázi po rozhodnutí voličů. Tady je hloupé, že to jako volič nemůžete napadnout v registrační fázi.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 21:51
 Opakovat celé volby kvůli chybě při registraci je nákladné, takže mají výmluvu, proč to nejde. Klíčovou otázkou je, kdo smí vady registrace napadnout. Pokud všichni, kdo kandidovali, dá se to do jisté míry akceptovat. Ovšem zúžení vede k faktickému vynětí registrační fase ze soudního přezkumu. Právě to se stalo, protože Holovská vznesla naprosto legitimní námitku a oni jí to odmítli s neudržitelným odůvodněním, že není legitimována – přestože sama kandidovala.
 0 # m. 2018-02-16 22:15
 Tedy, napriste je cestou, aby se vsichni /kverulanti/ (tj. my) cpali jako kandidati, prestoze nesplnuji zakonne podminky (napr. ja vekem ani podporou nikoho) a aby mohli zpochybnovat kandidaty se museji domahat uznani vlastni kandidatury, coz neudelala Holovska. Chapu spravne?
 0 # Anonymní 2018-02-16 22:26
 Ne, to by Vám odmítli pro zneužití práva. Napříště je cestou to napadnout jako občan a jít s tím k Ústavnímu soudu již ve fázi registrace, že Vám byl odepřen přístup k soudu.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 22:59
 A jak chcete dosáhnout toho, že projednají něco,


text:
co zákon výslovně vylučuje? Naopak u návrhu podle § 66 VolPR zákon nebrání tomu, aby byly napadeny i vady registrace; jen judikatura, kterou lze změnit. O to se ostatně snažím.
 0 # m. 2018-02-16 23:24
 No, vp. Pecino, je to na vas, jestli (jakoze to zdanlive predpokladam) mi to zamaznou taky, me se s US stiznosti asi nebude chtit crcat. A otravovat zprateleny advokaty s podanim se mi asi taky nebude dvakrat chtit... Ale ano, je mi cti, ze smerovani mych uvah se blizi tem vasim.
 0 # Anonymní 2018-02-16 23:35
 Napadnete právní úpravu pro protiústavnost a vysvětlíte, v čem spočívá. Pokud Vám judikatura neumožňuje tu registraci napadnout následně po volbách, tak kde je Vaše právo, aby se volby konaly v nějakých demokratických mantinelech?
 0 # m. 2018-02-16 23:38
 Ja? Napsat bych to asi zvladl (asi ne tak jako TP), ale... nevim jestli me to zere az tak moc, abych s tim otravoval dalsi kvuli podani. Trochu smutny, ale je to tak. Uvidime, jeste nemam rozhodnuto, treba mi daji pristi tyden za pravdu :)
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 09:19
 Nedomnívám se, že úprava je protiústavní. Protiústavní je jen její výklad.
 Má logiku, že registrační proces smí napadnout kterýkoli kandidát. Pokud se ukáže, že to nestačilo (např. kandidáti se o nezákonnosti při registraci dozvěděli až později nebo nebyli motivováni obrátit se na soud, protože se nezákonně zachovali všichni), může proti nezákonné registraci, případně neregistraci, brojit každý občan. To má logiku.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 09:22
 Ještě dodám, že požadavky podle § 66 VolPR jsou přísnější, takže kdyby byl např. neoprávněně registrován pouze Kulhánek nebo Hannig, k úspěchu volební stížnosti by to nestačilo, protože tím výsledek volby ovlivněn jistě nebyl.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 11:27
 Není racionální důvod, aby měla registrační fáze omezenější okruh navrhovatelů. Situace, kdy je někdo řádně zaregistrován, ale tématem voleb se stane, ze nezákonně (např. když, jak správně uvádíte, všichni mají vady registrace), a musí se čekat, až skončí volby, aby se mohly opakovat, je absurdní.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 11:30
 Absurdní != protiústavní. A zrušit zákon lze jen v případě protiústavnosti.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 11:41
 Test racionality je uznávaným testem ústavnosti zákona, zejm. V otázce rovnosti účastníků řízení.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 11:48
 Racionalita se zkoumá v rámci prvního kroku testu proporcionality. Ale ten zde neaplikujete, protože právo zpochybnit volby má podle VolPR každý občan, jen judikatura upřela toto právo občanu, který namítá vady registračního řízení. Pokud zákon vyložíte ústavně konformním způsobem, zůstane absurdita, ale ta nebude působit jeho protiústavnost.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 12:02
 Registrace kandidáta je veřejnoprávní akt, pro který platí presumpce správnosti. Soud z ní je povinen vycházet. Čili je v rozporu s rovností účastníků řízení, aby mohli někteří účastníci namítat jen určitou nezákonnost, když k tomuto rozdělení chybí racionální důvod.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 12:09
 To se právě v daném případě neřeší. Vystačil jsem si se slabším tvrzením, že nemají-li právo napadnout registraci ani všichni kandidáti, musí svědčit voličům, jinak by nebyla zajištěna ochrana


text:
jejich práva podle čl. 22 LZPS.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 14:25
 Čl. 22 Listiny je příliš abstraktní, navíc zde stojí proti sobě dva zájmy, které oba sledují svobodnou politickou soutěž.
 Nemožnost napadnout zákonnost registrace kandidáta po vyčerpání řádných opravných prostředků je v pořádku. Bylo by naopak porušením zákona, pokud by NSS již skončenou věc přezkoumával.
 Iracionální nerovnost, dosahující protiústavnosti, je dána tím, že není jediný racionální odlišující důvod, proč určitou nezákonnost v rámci volebního zákona, mohou napadat všichni voliči, a určitou nikoli.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 18:43
 Neboli celé to přirovnání NSS, jak ten, který si nekoupil lístek do vlaku, se nemá co starat, kdo ve vlaku jede, je nesmyslné. My všichni máme právo jet ve vlaku a volíme si strojvůdce, kdyžtak. A pokud jsou nějaká pravidla jeho volby, jejichž porušení máme právo namítat, tak (1) tím spíše přihlášky do soutěže, protože rušit každou volbu je radikální a vede k manipulacím, ale minimálně (2) není jediný racionální důvod, proč boxy pravidla přihlášek, měli mít na starosti jen další uchazeči o místo strojvůdce. Proč by měli být v této otázce privilegováni.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 19:35
 To si nevymyslel NSS, ale tak je to v zákoně. Oni k tomu doplnili pouze to, že cestující se nesmí starat o špatný výběr strojvůdce ani poté, co se vlak zřítí do řeky.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 20:16
 Zákon je proto neústavní navzdory přirovnáním NSS.
 0 # Anonymní 2018-02-16 21:21
 Pane Pecina, proč by to ti soudci dělali jako politické gesto? Co by z toho měli? Přiznám se, že tomu nerozumím.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 21:52
 Aby se udržela iluse, že volby jsou pod soudní ochranou a podléhají přezkumu. O nic jiného nejde.
 0 # Anonymní 2018-02-16 22:09
 Ale proč by chtěli soudci takovou ilusi vytvářet? Co by z toho měli?
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 22:12
 0 # Anonymní 2018-02-16 22:13
 Jakou, když už výš stejně jít nemohou? Maximálně na Ústavní soud.
 0 # David Schmidt 2018-02-16 22:53
 0 # Anonymní 2018-02-16 22:59
 Kolik soudců volebního senátu se v minulosti dostalo na ÚS?
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 23:00
 Šimíček, za to, že pokryl špinavou kampaň proti knížeti; Zeman ho za to výslovně pochválil. To byl, myslím, okamžik, kdy jsem si Zemana přestal vážit.
 0 # Anonymní 2018-02-16 23:05
 Dobře jeden. Kdo další, že je to tak lukrativní rozhodovat na politickou objednávku?
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-16 23:08
 Máte i jiné odměny, třeba místo předsedy nebo místopředsedy NSS. A tresty za politicky nežádoucí rozhodování, jak jsme právě svědky u Heleny Králové.
 Před pěti lety se ještě Baxa snažil špinavost, kterou udělali Okamurovi a Schwarzenbergovi, zvrátit, ale Šimíček a Kühn se postavili proti němu. Letos už se o nic ani nepokouší.
 0 # Anonymní 2018-02-16 23:15
 Takže Baxa má místo za odměnu? A kdo je místopředsedou - Mazanec. Ten snad členem volebního senátu není, pokud vím.
 Králová rozhodovala v těch kauzách strašně. Přečte si nález od Šimáčkové v její věci. Pokud vím, tak o Šimáčkové mluvíte hezky.
 0 # Anonymní


text:
2018-02-16 23:18
 Obhajovat nepříčetné rozhodování Králové, to chce fakt hodně citu pro realitu.
 0 # Anonymní 2018-02-16 23:21
 Šimáčková si ani v její věci nevyžádala spis a rozhodla to jen z rozsudků.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 09:02
 Královou znám z několika případů a její rozhodování nijak "nepříčetné" nebylo.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 09:16
 Jsou i jiné zásluhy. Smím-li parafrasovat Hrabala, musíte se víc snažit, pane soudče!
 0 # Anonymní 2018-02-17 09:44
 Mít v sobě tolik negace vůči tomuto systému musí být tedy hodně frustrující. To opravdu nevidíte nějaká pozitiva? Upřímně to nechápu. Zrovna NSS mi nepřijde nijak špatný soud. Zrovna teď docela hezky rozšlapávají píseček finančákům. To jako opravdu k jejich kariéře asi moc nepřispěje.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 11:06
 Podezřelé přidělování věci nevadí? Baxa soudí Baxu, jen náhoda? Vím, že dříve, nebo ještě stále (už to nesleduji) připomínal rozvrh práce nepřehledností zákon o dani z příjmů, dokonce měl každý účastník "svého" soudce (když jste byl u NSS podruhé, musel jste dostat stejného soudce, ehm...), možná platí podobné pravidlo i pro soudce zpravodaje. U NSS se jej člověk dozví, až když je po rozhodnutí, což je snad také mezi soudy výjimka.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 12:20
 To opravdu nevidíte nějaká pozitiva? Upřímně to nechápu. Zrovna NSS mi nepřijde nijak špatný soud.
 Pak nemáte příliš vysoké nároky. Z posledních výkonů např. ekolo nebo bezdůvodná perlustrace ve vlaku.
 0 # Anonymní 2018-02-17 12:33
 Perlustrace je dle mne naprosto v pořádku a ekolo uznávám, že je k diskuzi. Ale k diskuzi mnohem hlubší, ze které teprve vyjde to, zda NSS má či nemá pravdu.
 0 # Anonymní 2018-02-17 13:17
 "Mít v sobě tolik negace vůči tomuto systému musí být tedy hodně frustrující."
 To se stává, když si člověk není schopen přiznat, že nemá vždy pravdu, tak pak musí všechno házet na to, že systém je pokažený. Dost to znemožňuje poskytovat kvalitní právní služby, nebo i jen vést racionální diskusi.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 13:41
 Perlustrace je dle mne naprosto v pořádku
 To je otázka hodnotová, nikoli právní. Já nechci žít ve společnosti, kde mě policie smí bezdůvodně kontrolovat. Vy patrně ano: měníte svobodu za domnělé bezpečí.
 0 # Anonymní 2018-02-17 13:56
 Ta kontrola nebyla bezdůvodná. Ti policisté plnili určité úkoly, kterými byla ta kontrola plně odůvodnitelná. Vyšší bere. Policisté, pokud vím se chovali naprosto slušně a pouze požádali o předložení dokladů. Ubírání naší svobody se opravdu projevuje jiným způsobem, než povinností se identifikovat
 (např. kontrolní hlášení).
 0 # Anonymní 2018-02-17 11:57
 Tak s tím soudcem zpravodajem to není pravda. Mám také podanou volební stížnost, a soudce zpravodaj se mnou vesele komunikuje a vím, kdo to je. Jde to podle abecedy, ale vždy první dostává přiděleno předseda. Přesně to odpovídá, pokud si to odpočítám od čísla, které mám k panu Pecinovi.
 0 # Anonymní 2018-02-17 12:05
 Prostě na pana Pecinu pan Baxa vyšel.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-17 12:10
 Výsledek mé stížnosti na osobě soudce zpravodaje nezávisel.
 0 # Anonymní 2018-02-17 12:11
 To je jasné. To byla reakce na


text:
předřečníka, který namítal, že to chytnul zrovna Baxa.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 14:31
 Na takové náhody nevěřím.
 0 # Anonymní 2018-02-17 14:40
 Nejde o to věřit, ale ověřit si fakta. Podívejte se, jak jdou rozhodnutí za sebou a zjistíte, že mám pravdu.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 14:55
 Jak byly seřazeny za sebou, je jistě nepochybné.
 0 # David Schmidt 2018-02-17 21:20
 Vždyť jsou to soudci, kterým nepřijde nepřípustné rozhodovat o svém předchozím jednání. Jaké mohou mít zábrany? "Vždyť pan předseda věc již rozhodoval, tak proč nějaké formality, vždyť vše stejně zamítneme" . Občané jsou tu pro volební senát, ne volební senát pro občany. Je to osobní pašalik, a jde o jejich vůli, nikoli o nějakou nestrannost či alespoň udržení zdání nestrannosti, kterým by bylo nutné se podřídit. Kdyby se tak stalo, velikost principů Ústavy by byla ztělesněna, takto je jen pachuť z bafuňářů, kteří se drží moci, i když udělali z instituce soudu šaškárnu.
 0 # Anonymní 2018-02-22 14:23
 Je to v dobrých rukou vašeho dvorního soudce-zpravodaje Tomáše Lichovníka ;)
 0 # David Schmidt 2018-02-23 06:48
 To není tato ústavní stížnost.
 Pl. ÚS 13/18 se týká frivolní stížnosti, že odmítnutím předčasného návrhu z důvodů výkladu podústavního práva došlo k porušení Ústavy. Spoléhat se na předběžný výklad, natož na prejudikaturu, jen když se hodí. :)
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-23 07:09
 A ať mi nekomolí jméno, nejsem žádný P.T., nýbrž T.P.!
 0 # Anonymní 2018-02-23 21:25
 Koho mate jako soudce zpravodaje na tu druhou stížnost?
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-23 21:38
 To budu vědět pravděpodobně v pondělí.
 0 # Anonymní 2018-02-23 21:48
 Takže podle pořadí asi Sladečka. Chci taky podávat, takže mne to zajímá.
 0 # Anonymní 2018-02-23 21:51
 Píšu z mobilu, takže to tam hází gramatické chyby. Omlouvám se.
 0 # David Schmidt 2018-02-24 11:00
 To již nechodí automaticky vygenerované oznámení o zahájení řízení? To byla jedna z mála sympatických věcí k ÚS.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-24 11:34
 Chodí, ale ústavní stížnost byla podána až včera.
 0 # David Schmidt 2018-02-24 17:27
 Aha. Podle postu to vypadalo, že obratem.
 0 # Tomáš Pecina 2018-02-27 11:51
 Ano, je to Sládeček. Ale v tomto případě bude rozhodnutí politické, na osobě zpravodaje nesejde.
 0 # Anonymní 2018-02-27 12:10
 0 # Anonymní 2018-02-24 13:35
 Pokud vím, tak u Ústavního soudu to chodí tak, že nejdřív se dozví účastníci, kdo je soudcem zpravodajem a pak teprve sám soudce zpravodaj.
 0 # FORTUNA 2018-02-26 13:41
 Pan Zeman byl nepochybně zvolen prezidentem. Než se však smí ujmout úřadu, musí složit slib do rukou předsedy Senátu. Celý problém je myslím otázka morální, ne právní. Myslím, že je patrné, že pan Zeman si s plněním slibů neláme hlavu. Navrhl jsem panu předsedovi aby zvážil, zda jako vysoký ústavní činitel, smí slib od pana Zemana přijmout.


text:
FATYM Ordo virginum – textobraní I.
 Ordo virginum – textobraní I.
 -sborník textů pro vnitřní potřebu zasvěcených panen českých a moravských diecézí.
 Děkujeme Marcele Císařové za zprostředkování tohoto textu. Text včetně poznámkového aparátu je možno stáhnout v RTF formátu zde.
 Jdi na obsah všech dílů
 Kongregace pro bohoslužbu: Obřad zasvěcení panen – dekret
 Kodex kanonického práva: kán. 604
 Katechismus katolické církve: Zasvěcené panny
 Bronisłav Wenanty Zubert OFM: Řeholní právo
 D. M. Huot SMM: Zasvěcování panen
 Sv. Cyprián: O panenství – S počtem panen roste radost jejich matky
 Jan Pavel II.: Opětujte nekonečnou Kristovu lásku svou totální a výlučnou láskou
 Pierre Raffin OP: Povolání a úloha zasvěcených panen ve světle
 Ignazio Calabuig SI: Životní styl zasvěcené panny jako znamení snoubenecké lásky církve ke Kristu
 Augustin kard. Mayer: Homilie v st. Maria Maggiore
 Margarete Niggemeyer: Apoštolát bytí – specifikum života zasvěcené panny
 Kongregace pro bohoslužbu
 Obřad zasvěcení panen
 Ordo consecrationis virginum
 Obřad zasvěcení panen náleží k nejdražším pokladům římské liturgie. Ježíš Kristus zanechal význačný dar panenství své nevěstě jako dědictví. A tak již od apoštolských dob věnovaly panny svou čistotu Bohu, krášlily mystické tělo Kristovo a obohacovaly je obdivuhodnou plodností. Obezřetná Matka Církev již dávno – jak svědčí svatí Otcové – potvrzovala to zbožné i obtížné předsevzetí panen slavnostní modlitbou zasvěcení. Tento obřad rozšířený během staletí o další posvátné ceremonie byl pojat do Římského pontifikálu, aby se zvýraznilo, že zasvěcené panny jsou obrazem Kristovy snoubenky – církve.
 II. vatikánský koncil nařídil revizi i tohoto obřadu (srv. konstituce o posvátné liturgii Sacrosanctum Concilium, čl. 80). Proto koncil v konstituci o posvátné liturgii připravil tento obřad a Pavel VI. jej pravomocí Apoštolského stolce schválil a poručil rozšířit. Ve shodě se zvláštním příkazem papeže zveřejňuje Kongregace pro bohoslužbu tento ritus a stanoví, aby ho s platností od 6. ledna 1971 užívaly – bude-li třeba vhodně upravený – oprávněné řeholnice.
 Překlady do lidových jazyků, připravené biskupskými konferencemi, právě tak, jako přizpůsobení ritu má být co nejdříve předloženo k potvrzení Kongregaci pro bohoslužbu.
 Všechna opačná ustanovení jsou zrušena.
 V sídle Kongregace pro bohoslužbu dne 31. května 1970 o svátku Navštívení Panny Marie.
 Benno kard. Gut prefekt
 A. Bugnini sekretář
 Kán. 604 § 1. K těmto způsobům zasvěceného života přistupuje stav panen, které vyjádřily posvátné předsevzetí důsledněji následovat Krista a byly od diecézního biskupa podle schváleného liturgického obřadu zasvěceny Bohu, mysticky se zasnoubily Kristu, Božímu Synu, a oddaly se službě církve.
 § 2. Panny mohou vytvářet společenství, aby věrněji zachovávaly svá předsevzetí a navzájem se podporovaly ve službě církvi, odpovídající jejich stavu.
 Zasvěcené panny
 922 Již od apoštolských dob existovaly křesťanské panny, které Pán povolal, aby se mu bezvýhradně oddaly s větší svobodou srdce, těla i ducha; udělaly rozhodnutí schválené církví, žít v panenském stavu “pro nebeské království” (Mt 19,12).
 923 Když panny veřejně “vyjádřily posvátné předsevzetí důsledněji následovat Krista a byly od diecézního biskupa podle schváleného liturgického obřadu zasvěceny Bohu, mysticky se zasnoubily Kristu, Božímu Synu, a oddaly se službě církve”. Tímto slavnostním obřadem (Consecratio virginum) “se panna stává zasvěcenou osobou jako znamení přesažné lásky církve ke


text:
Kristu, eschatologického obrazu nebeské Nevěsty a budoucího života”.
 924 Stav panen, který “k těmto způsobům zasvěceného života přistupuje”, určuje ženu, která žije ve světě (nebo řeholnici) k modlitbě, pokání, službě bratřím a apoštolské práci, podle stavu nebo příslušných darů, kterých se každé z nich dostalo. Zasvěcené panny se mohou sdružovat, aby věrněji zachovávaly své životní rozhodnutí.
 instituty zasvěceného života a společnosti apoštolského života
 Bronisłav Wenanty Zubert ofm
 překlad: ThDr. František Polášek
 (citace jsou volně spojeny textem)
 Sekce 1 knihy – Instituty zasvěceného života se zabývá komentářem kán. 573 – 730 CIC. Titul I. – Společné normy pro všechny instituty zasvěceného života obsahuje 14 kapitol a komentuje kán. 573 – 606 CIC.
 3. kapitola – Profese evangelních rad hovoří o právech církevní autority v této oblasti, o způsobu realizace evangelijních rad v institutech zasvěceného života a jejich vnitřním smyslu. Pokud jde o formu zavázání se k životu podle evangelijních rad, je v této kapitole uvedeno následující:
 Kodex (kán. 207 § 2 a kán. 573 § 2) předvídá dvojí formu zavázání se k životu podle evangelních rad: a) Veřejné sliby. V této otázce, mimo normy obsažené v obecném řeholním právu, je třeba mít na paměti ustanovení kán. 1191 – 1198 (o slibu).
 b) Jiné posvátné závazky odlišné od slibů a určené stanovami. Mocí obecného práva:
 Členové řeholních institutů skládají věčné nebo časné sliby. Časné sliby obnovují po uplynutí vymezeného času (kán. 607 § 2).
 Členové světských institutů se zavazují k zachovávání evangelních rad posvátnými závazky shodně s ustanoveními stanov při zachování norem (kán. 599 – 601).
 Členové společností apoštolského života neskládají žádné sliby (kán. 731 § 1), mohou přijmout “nějaké posvátné závazky určené stanovami” (kán. 731 § 2), a tak se zavázat k zachovávání evangelních rad.
 Poustevníci se mohou zavázat k zachovávání evangelních rad buď sliby, nebo jinými posvátnými závazky (kán. 603 § 2).
 5. Panny se zasvěcují Bohu před diecézním biskupem podle schváleného liturgického obřadu. Prakticky se zavazují k zachovávání evangelní rady čistoty. 4. kapitola – Typologie institutů zasvěceného života
 Citace: Rozdělení institutů zasvěceného života v současném kodexu je nejednou jiné, než bylo v kodexu r. 1917. V době kodifikačních prací bylo třeba přijmout vyčerpávající a obecně uspokojující typologii. Na základě současného kodexu je možno odlišit následující druhy a formy řeholního života:
 1. Podle obecného kritéria obsaženého v kodexu rozlišujeme:
 a) řeholní instituty (kán. 607 – 709),
 b) instituty světské (sekulární) (710 – 746),
 c) společnosti apoštolského života (kán 731 – 746),
 d) život poustevnický (kán. 603),
 e) stav panen (kán. 604). 5. kapitola – Závislost na církevní autoritě má dvě podkapitoly. První se týká papeže a apoštolského stolce, ve druhé s názvem Biskupové a místní ordináři se říká: Závislost institutů zasvěceného života na biskupech a místních ordinářích opírá se o tytéž ekleziologické předpoklady, jako jsou vztah k papeži a Apoštolskému stolci. Termín “biskup” je třeba chápat ve smyslu kán. 375 § 1 – 2, “diecézní biskup” podle kán. 376 a kán. 368 – 369, “ordinář” podle kán. 134 § 1 a “místní ordinář” podle kán. 134 § 2. Biskupové nesou


text:
odpovědnost za nové formy zasvěceného života (život poustevnický a život Bohu zasvěcených panen), mají mu prokazovat úctu a podporovat život podle evangelních rad a zachovávat a chránit jeho autonomii.
 Rozsah závislosti stanovený v Obecných normách je dosti různorodý a týká se následujících záležitostí: a) Biskupové, stejně jako papež rozhodují otázky, které normují vzpomenuté již kán. 573 § 2, 576, 578, 587 § 2 a 588 § 2 – 3: b) Diecézní biskupové mohou na území své diecéze:
 zřizovat formálním dekretem instituty zasvěceného života po předchozí konzultaci s Apoštolským stolcem (kán. 579). Institut zůstane institutem diecézního práva do doby, než obdrží od Apoštolského stolce potvrzující dekret (kán. 589),
 potvrzovat stanovy a schvalovat podle práva v nich učiněné změny v institutech diecézního práva. Diecézním biskupům rovněž náleží vyřizování důležitějších záležitostí týkajících se celého institutu a překračujících kompetenci vnitřní moci. Jestliže se institut rozšířil do několika diecézí, diecézní biskup hlavního domu institutu je povinen konsultovat s ostatními diecézními biskupy (kán. 595 § 1),
 dispenzovat v jednotlivých případech od předpisů stanov institutu práva diecézního (kán. 595 § 2),
 přijímat jménem církve i svým veřejnou profesi poustevníka zavazujícího se k praktikování 3 evangelních rad. Jim náleží, aby poustevník pod jejich vedením vedl vlastní způsob života (kán. 603 § 2),
 zasvěcovat Bohu panny podle schváleného liturgického obřadu (kán. 604 § 2).
 14. kapitola – Nové formy zasvěceného života
 Citace: S ohledem na společenské podmínky zavedl církevní zákonodárce dvě nové formy zasvěceného života: život poustevnický a stav panen. Mají bohatou historii a ukázaly se velmi plodné v životě církve. Zákonodárce mluví o nich v Obecných normách, protože osoby, které vedou tento způsob života nejsou členy řeholních nebo světských institutů. a) Život poustevníků... b) Stav panenství – je druhá, nově kanonicky schválená forma zasvěceného života, do které zákonodárce vkládá velké naděje o rozměru ekleziálním. Definici této formy života obsahuje kán. 604 § 1, když započítává do panenského stavu osoby “Bohu zasvěcené před diecézním biskupem podle schváleného liturgického obřadu, které se mysticky zasnoubily Kristu, Božímu Synu, a oddaly se službě církve”. Na několik prvků této definice je třeba obrátit pozornost. Zákonodárce mluví o “mystických zásnubách s Kristem”, čímž je tu naznačena jedna z evangelních rad – čistota. Zavázání se k jejímu zachovávání se činí slibem před diecézním biskupem podle slavného liturgického obřadu, který vyjadřuje významnost tohoto zasvěcení se Bohu. Dále dle kodexu je to “stav” (“ordo”), tedy pevně organizovaný stav, v protikladu k poustevnickému životu, způsob života, který nebyl nikdy v minulosti ani v současnosti označen tímto termínem. Dále tu jde o “panenství” v úzkém slova smyslu, to jest, že to nemohou být ani vdovy ani ženy, které veřejně nebo tajně žily v protikladu k čistotě, a jejich věk, moudrost i zvyky musí poskytovat záruku, že vytrvají v předsevzatém rozhodnutí.
 “Svaté rozhodnutí” – to je další prvek analyzované definice. D. J. Andres míní, že podle tradice sahající do patristických dob, je to závazek blízký slibu, kterým si panny zvolily život v tomto stavu a zasvětily se Bohu. Není to pouze závazek vnitřní, ale i vnější a trvalý, složený před


text:
církví. Toto zasvěcení se Bohu má se uskutečnit “podle schváleného liturgického obřadu”. II. vatikánský koncil ustanovil: “Ať je upraven obřad zasvěcení panen, který je v Římském pontifikálu” (KL 80). Rozhodnutí koncilu realizovala Kongregace pro bohoslužbu, která dekretem z 31. 5. 1970 potvrdila a ohlásila nový obřad zasvěcení panen, který zavazoval od 6. 1. 1971. “Ordo” z r. 1970 je součástí Pontificale Romanum užívaného biskupy.
 Z tzv. Praenotanda vyplývá, že zasvěcení mohou obdržet i mnišky, stejně jako osoby světské. Je to významná novinka, když – jak uvažuje J. R. Bar – “mimo okruh křesťanské starodávnosti nebylo zvykem konsekrovat panny, pokud nebyly řeholnicemi”. Nás zajímá hlavně zasvěcení světských osob, protože pro mnišky má rozhodující význam, mimo obecné normy obsažené v citovaných Praenotanda, vlastní právo. Světské osoby, které touží po takovém zasvěcení, musí splňovat podmínky uvedené výše. Mimo to je musí k zasvěcení připustit diecézní biskup. On též stanoví způsob, k jakému životu doživotní čistoty a ke službě církvi se zavazují skrze pokání, modlitbu, skutky milosrdenství a apoštolskou činnost. Správcem zasvěcení se je diecézní biskup. S jeho souhlasem může tento obřad vykonat i jiný biskup.
 S přihlédnutím ke kán. 604 § 2 mají panny právo na shromažďování se za účelem věrnějšího vyplnění svých úmyslů a k plodnější službě církvi. Oprávněně bylo poukázáno, že to může dát podnět ke vzniku nového institutu zasvěceného života. Dále byla otázka po potřebě takového stavu s ohledem na právo všech věřících na “svobodné zakládání sdružení” (kán. 215). Nakonec však většina hlasů rozhodla o začlenění § 2 do kánonu 604, kde se blíže upřesňuje účel vytváření takových sdružení. Jestliže jsou založeny, náleží se při tom řídit předpisy pro sdružování věřících (kán. 298 – 311), přirozeně s odpovídajícími modifikacemi. Není také vyloučeno sdružení ve formě třetího řádu, pokud budou splněny požadavky kán. 303. Titul II. – Řeholní instituty tvoří komentářem více jak stovky kánonů (kán. 607 – 709) podstatnou část knihy. Zmínka o zasvěcených pannách je ve 3. kapitole – Přijímání kandidátů a formace členů (kán. 641 – 661), a to v článku 1 – Přijetí do noviciátu, podkapitole 3 – Překážky působící neplatnost přijetí. V části, která se zabývá vypočítáváním jednotlivých překážek, je uvedena:
 3. Překážka příslušnosti k institutu zasvěceného života nebo společnosti života apoštolského. Žádný aktuální člen řeholního institutu (lhostejné je, zda složil časné nebo věčné sliby), či světského (sekulárního) institutu (vázaný posvátným poutem) nebo společnosti apoštolského života nemůže být platně přijat do noviciátu řeholního institutu. Překážka nevzniká příslušností nebo přijetím k životu poustevnickému (kán. 603), ani přijetím do stavu panen (kán. 604).
 Zasvěcování panen
 D. M. Huot smm
 Církev si od počátku pokládala za čest, že uprostřed poživačné společnosti měla panny planoucí výlučnou láskou ke Kristu, jemuž se zasvěcovaly v dokonalé neporušenosti duše i těla. Tyto vyvolené duše žily ve svých rodinách a běžných sociálních poměrech a snažily se následovat Pannu Marii cele odevzdanou božskému Synu.
 Církev nejen, že dovolovala tuto praxi, nýbrž podporovala a potvrzovala ji zvláštním zasvěcením, uvedeným v Pontificale Romanum vedle svěcení biskupů, kněží a chrámů (srv. Duchesne, Origine du culte chrétien). Dom Guéranger


text:
popisuje tento obřad v životopisu sv. Cecílie a zdůrazňuje, že existoval již v 1. století.
 Zasvěcené panny žily buď samy nebo ve skupinách, vždy však pod autoritou biskupa – Kristova zástupce v čele dotyčné místní církve. Každá panna plnila dál své sociální a apoštolské úkoly. A. G. Martimort se zmiňuje o tomto stavu dokonalosti ve Smyrně, jehož znakem byl závazek celibátu (Die Diakonissinnen, Rom, 1982).
 Oficiální texty stále zřetelněji vyzdvihují panny mezi ostatními kategoriemi věřících (např. apoštolská tradice Hippolytova, apoštolské konstituce). Zasvěcené panny zcela jistě existovaly na Západě, zvl. v Africe, Itálii a Gallii. Svědčí o tom spisy Augustinovy, Ambrožovy, Jeronýmovy a dopis papeže Inocence I. svatému Victriciovi z Raveny.
 Tyto texty se zároveň zmiňují o určité starosti ohledně možných nebo skutečných provinění a je pochopitelné, že se i z důvodu tehdejšího právního postavení ženy usilovalo o přiměřenou ochranu panen zasvěcených Bohu. V Konstantinopoli měla v době sv. Chrysostoma zodpovědnost za panny dohlížitelka nebo duchovní matka; v Miláně se ke vzájemné ochraně panny sdružovaly; obdobně v Římě, kde podle sv. Jeronýma panny ze všech sociálních vrstev vytvářely opravdová společenství.
 Během doby ubývalo panen žijících osaměle, úplně však nevymizely. Vytvářela se však jejich společenství. Konstituce Sponsa Christi uvádí, že jedinými dědičkami a pravoplatnými následovnicemi osamělých zasvěcených panen žijících ve světě se staly řeholnice. Objevilo se tvrzení, že stav zasvěcených panen žijících ve světě byl zakázán, s odvoláním na 3. koncil v Kartágu r. 397, na 2. lateránský koncil a na Tridentinum. První jmenovaný byl však mimořádným koncilem a praxí zasvěcování panen se nezabýval, jak ostatně vyplývá ze spisů sv. Augustina a Jeronýma i ze zmíněného dopisu papeže Inocence I. Lateránský koncil nemluví o zasvěcených pannách, ale o ženách, které chtěly být považovány za řeholnice. A Tridentský koncil o tom nemluví vůbec.
 Zajímavý seznam panen zasvěcených Bohu, známých z historických pramenů prvních šesti století, poskytuje P. F. de B. Vizmanos v knize Křesťanské panny v prvotní církvi (Las Virgines cristianas de la Iglesia primitiva, Madrid, 1949).
 Zasvěcování panen žijících ve světě fakticky postupně mizí – kromě nepatrných výjimek se biskupové necítí oprávněni rozeznávat, povolávat a zasvěcovat panny. Zatímco Římsko–germánský pontifikál z 10. století obsahuje dva rozdílné rity pro zasvěcení řeholnic a zasvěcení panen žijících ve světě (srv. René Metz, La consecration des vierges, Maison–Dieu 110), Římský pontifikál předpokládá příslušnost zasvěcených panen k mnišské komunitě. Dokazuje to rubrika: “Panny oblečené v hábitech, které předtím nosily v klášteře, bez závoje, pláště a kápy opouštějí klášter.” (Bylo by poučné srovnat zde známé liturgické texty. Velmi zajímavé podání se nachází v díle Ph. Oppenheima, OSB Die Consecratio virginum als geistgeschichtliches Problem.)
 Ritus zůstal zachován pouze u řeholnic, především u benediktinek a byl nově oceněn, když Dom Guéranger založil Solesmes. V žebravých řádech bylo zasvěcování panen známo pouze v klášteře klarisek v Torontě (dekret Kongregace pro bohoslužbu z 18. 11. 1831) a v karmelitánském klášteře v San Remo. Nikdy ho neměly cisterciačky. Naopak kartuziánky přijímaly panenské zasvěcení současně s (nesvátostným) svěcením jáhenek; tyto řeholnice patřily k odnoži cézarinek (611), které byly r. 1145 připojeny ke kartuziánskému řádu


text:
a zachovaly si některé vlastní zvyklosti (Archiv SCRIS).
 Zasvěcování panen žijících ve světě však pravděpodobně nikdy úplně nevymizelo. Po 1. světové válce si mnoho velkomyslných žen žijících Bohu zasvěceným životem v občanských povoláních a vyvíjejících bohatou apoštolskou činnost přálo přijímat panenské zasvěcení, zůstat přitom ve svém prostředí a pokračovat ve svém apoštolátu. Četné žádosti, podporované a vřele doporučované biskupy, přicházely na Kongregaci pro náboženský život zejména z Francie a Belgie. 30. června 1922 požádal o to např. klášter z Maredsous pro mademoiselle Fitzgerald Kenny. Kongregace pověřila dva konzultory zkoumáním tohoto problému a sdělením jejich mínění. P. Ben Ojetti odpověděl 11. prosince 1922, P. Joseph Haegy teprve 19. března 1924. Přicházely další žádosti: od biskupa z Rodez (19. 1. 1924), od biskupa z Agen (22. 4. 1924), od Cécile Jéglot (Paříž 27. 10. 1926), z diecéze Cambrai (3. 1. a 3. 8. 1926), atd. Kardinál Mercier tedy zažil ve své diecézi “mnoho takových případů”.
 Plenární zasedání Kongregace pro náboženský život 25. února 1927 se zabývalo následující otázkou: “An expedit concedere facultatem dandi benedictionem et consecrationem virginum mulieribus in saeculo viventibus?” Odpověď zněla: “Negative, et nihil innovetur.” (Archiv SCRIS). Papež toto rozhodnutí potvrdil při audienci 1. března 1927. Otcové onoho shromáždění byli pravděpodobně v rozpacích (které výslovně nevyjádřili), ale zdůvodnění obou konzultorů by nás dnes asi již nepřesvědčilo.
 Duch vane kam chce a kdy chce. Na psacím stole kardinála prefekta se hromadily žádosti. V květnu 1930 bylo žádáno schválení panenského zasvěcení obšírným spisem doporučeným kardinálem arcibiskupem z Lyonu. V roce 1948 zaslal podobnou žádost biskup z Pasova.
 Neexistuje důkaz, že by nějaký celocírkevní zákon zakazoval biskupům zasvěcovat panny žijící ve světě tak, jak to bylo zvykem v prvních křesťanských stoletích. Římský pontifikál však mluví pouze o zasvěcování řeholnic a tato mezera v liturgických knihách utvrzovala všechny v přesvědčení, že zasvěcování panen žijících ve světě je nepřípustné.
 21. listopadu 1950 říká papež v konstituci Sponsa Christi: “Staré slavnostní texty panenského zasvěcení obsažené v Pontificale Romanum zůstaly vyhrazeny řeholnicím.” Tato slova jsou ovšem pouhým konstatováním. Je hodno povšimnutí, že dokument užívá slova reservantur, a ne reserventur, tedy pouze cituje obsah Římského pontifikálu a nic nezakazuje. Konstatování není totéž jako zákaz!
 Život pokračuje. Zkušenostmi z Katolické akce, různých církevních spolků a sekulárních institutů, a také rostoucí samostatností ženy v moderní společnosti se znovu probouzí naděje na obnovu panenského zasvěcení. Jeho oživení potvrdí již existující stav těch, které se cele odevzdávají Pánu, a posílí i povzbudí jejich úsilí. Pod vlivem vnuknutí shůry si tato myšlenka pomalu razí cestu – a Druhý vatikánský koncil ve svém nejprvnějším dokumentu (konstituci o liturgii) stanoví, že zasvěcení panen Římského pontifikálu má být přepracováno (SC, 80).
 Srovnání panenského zasvěcení s řeholními sliby
 Ritus zasvěcování panen obsahuje různé symbolické prvky, které naznačují a zobrazují mystické zasnoubení panny s Kristem: závoj, prsten, věnec. A. G. Martimort píše: “Přinejmenším od druhé poloviny 4. století se velatio virginis (předávání závoje) slavilo velmi okázale – jako skutečná svatba.” (Srv. též R. Metz a F. Vizmanos.) Protože rozhodnutí zachovávat panenství – propositum virginitatis – znamená zvolení Ježíše


text:
za svou jedinou lásku, je prsten a věnec symbolem tohoto zasnoubení se Spasitelem.
 Všeobecný vývoj společnosti a také Bohu zasvěceného života uprostřed pohanského světa antiky, která musela ustupovat před vlivem křesťanství, značně ovlivňoval stav osamělých panen i těch, které se sdružovaly. Tento Duchem vyvolaný způsob života se víc a více měnil ve vzkvétající řehole, kde však bylo téměř výlučně uzavřeno v klauzuře to, co původně vzniklo jako kvas v tuhém těstě lidstva.
 Také řeholnice se zasnubuje s Kristem, kterého si volí za jediného Ženicha. Proto byl i k profesnímu ritu převzat závoj, prsten a často i věneček. Slib čistoty – ať byl formulován jakkoli – však už propositum virginitatis neobsahoval. Zasvěcení jednotlivé panny biskupem bylo nahrazeno monastickým konventním ritem ustavujícím konstitucionální závazek uprostřed společenství.
 Co tedy zůstává specifické pro panenské zasvěcení, jehož ritus je profesní ceremonií často napodobován? Říká se, že consecratio virginum korunuje slavný slib. To platí i neplatí. V praxi mnohé zasvěcené panny po vzniku řeholí korunovaly své zasvěcení řádovou profesí. V četných benediktinských klášteřích však po slavné profesi následuje panenské zasvěcení. Jaký má tedy tento ritus hlubší smysl? Nezapomínejme, že consecratio virginum je obřad církve, kterým biskup jako její plnomocný zástupce vyvoluje pannu z lidské společnosti a dokonale, plně a provždy ji zasvěcuje Boží službě, oslavě jeho lásky. Ritus ztrácí plnost své síly a hloubku svého významu, je-li konán s pannou, která se už předtím navždy zasvětila slavným slibem.
 Plným právem však platí, že již vyslovené propositum virginitatis se zasvěcením ve jménu církve slavnostně a veřejně potvrzuje a že panenské zasvěcení je úkon církve, která z žen vyvoluje pannu, žehná ji a dokonale, plně a výlučně ji zasvěcuje službě Pánu.
 Co však může církev ještě zdůrazňovat po slavných slibech chudoby, celibátu a poslušnosti? Není řeholnice už svou slavnou profesí dokonale a radikálně zasvěcena výlučné službě Pánu? Není snad zasvěcena Bohu? Nemá její profese tytéž právní důsledky jako consecratio virginum?
 Na to se odpovídá: slibem celibátu se řeholnice sama zasvěcuje Pánu; při consecratio virginum je to však církev, která vyvoluje a zasvěcuje. Toto rozlišování (které ostatně nikdy nebylo pokládáno za úplně přesné) II. vatikánský koncil striktně vyvrátil výslovným prohlášením, že řeholní křesťan je svým slibem divino obsequio intimius consecratur. (LG 44)
 Povšimněme si konečně, že i když řeholní profese přejímá význam, symboliku a často i ritus panenského zasvěcení, nekoná se toto zasvěcení ve spojení nebo v závislosti na slavném slibu, ale spíše vyplývá z jeho podstaty. Neboť řeholní profese už sama sebou je zasvěcením zaslíbeného, které církev uděluje ve jménu Božím – zasvěcením, které má kořeny v křestní milosti. Neměl by se tedy samotný profesní ritus obohatit spíš než trvat na symbolech nebo doplňovat či “posilovat” již (slibem) uskutečněné sebeodevzdání?
 Nastává čas vrátit panenskému zasvěcení původní plný smysl: ty, které zůstávají pannami, jednotlivě vyvolit a zasvětit; ty, které se uprostřed lidské společnosti věnují apoštolátu – tím plodnějšímu, čím plněji je spjat s osobou Ježíše Krista. Koncilní otcové, kteří se otevřeli vanutí Ducha svatého a důvěřovali v Boží sílu působící v duších, obnovili ritus a praxi panenského zasvěcení. Buď


text:
za to Pánu dík!
 Nový ritus nebo nový ordo consecrationis virginum
 Smíšená komise z členů Kongregace pro bohoslužbu a Kongregace pro náboženský život pověřená přepracováním ritu zasvěcování panen zkoumala a vykládala daný problém po stránce historické, právní i liturgické. Těm řeholím, které obřad panenského zasvěcení zařazují do svého profesního rituálu, ho nemínila zrušit, ale také ho nehodlala rozšířit na ostatní řády. Řeholní slib je sám o sobě pokládán za consecratio – k profesnímu obřadu lze případně připojit několik krátkých výmluvných vět. Monastický slib není však podmíněn panenstvím. Sacra Congregatio pro Religiosis et Institutis Saecularibus tedy nezavádí obřad panenského zasvěcení pro všechny řeholnice, ale jen pro mnišky. Rozšiřuje však jeho používání pro panny žijící ve světě a tím mu vrací jeho historický, teologický a právní význam.
 Koncil zdůraznil, že řeholní profese je consecratio mající své kořeny v křestní milosti. Aby consecratio spjaté s každým řeholním slibem bylo slavnostnější, navrhla komise Svatému Otci rozšířit prex consecratoria nejen na řeholnice, ale i na řeholníky. 23. května 1969 k tomu napsal kardinál Antoniutti: “Aby bylo všem řeholníkům dopřáno dobro zasvěcení, kterým církev oficiálně stvrzuje sebeodevzdání vyjádřené věčným slibem, bylo navrženo zařazení prex consecratoria do ritu věčné profese. Návrh byl přijat a nový ritus tím byl obohacen.”
 Nový ritus platí pro řeholnice stejně jako pro panny žijící ve světě – ovšem z řeholnic jen pro ty, jejichž “řeholní rodina tento ritus používá podle starobylého zvyku nebo na základě nového schválení” (OCV 1970, Praenotanda 4c). Od panen žijících ve světě je vyžadováno: aby nikdy nebyly provdány ani zjevně nežily způsobem odporujícím panenskému stavu; aby svým věkem, soudností a charakterovými vlastnostmi dosvědčenými souhlasným svědectvím věřících skýtaly záruku vytrvání v mravní čistotě a ve službě církvi a bližním; aby byly k zasvěcení připuštěny místním biskupem.
 Obnovený ritus zveřejněný 31. května 1970 byl přezkoumán a aprobován komisí se všemi bezprostředně zúčastněnými dikasterii: Kongregací pro bohoslužbu, Kongregací pro řeholníky a světské instituty, Kongregací pro víru a konečně i Svatým Otcem při audienci Kongregace pro bohoslužbu (srv. dopis Msgre. A. Bugniniho ze 14. 5. 1970, archiv SCRIS).
 Existence panenského zasvěcení v průběhu dějin a v novějším zákonodárství církve
 Papež Pius XII. v apoštolské konstituci Sponsa Verbi píše: “Církev – když přijala slib nebo závazek panenství – nezrušitelně zasvěcovala pannu Bohu a církvi slavnostním aktem, který se právem řadí mezi nejkrásnější památky starobylé liturgie, a zřetelně ji odlišovala od těch, které se zasvětily Bohu jen soukromým slibem.” Panenské zasvěcení je tedy od počátku veřejným závazkem, který uvádí pannu do “veřejného stavu”.
 Bylo votum virginitatis slavným slibem? Není jednoduché ani moudré projektovat do prvních křesťanských století takovéto jasné právní pojmy. Zdá se být jisté, že takový slib zneplatňoval manželství jako později slavná profese. P. Haegy k tomu píše: “Tento slib bezpochyby vytvářel právní stav. Bylo by ovšem příliš zjednodušeným přenášením moderních pojmů do antiky, kdybychom chtěli tvrdit, že consecratio odpovídalo slavnému slibu a propositum pouze jednoduchému (soukromému) a zveličovat tak rozdíl mezi nimi. Consecratio však nelze přirovnávat k jednoduchému úkonu zbožnosti, který by měl sloužit jen k uctění panenství a k povzbuzení. Consecratio


text:
posvěcuje závazek a uskutečňuje zasnoubení mezi pannou a Kristem, kterého zastupuje biskup.” (Paměti, 1924) Zasvěcené panny představovaly tedy skutečně veřejný “zasvěcený stav” – oficiální stav Bohu zasvěceného života. Církev zasvěcovala pannu, kterou vyvolila a uvedla do nového stavu.
 V církevním právu z roku 1917 už není ani zmínka o tomto krásném zvyku, který časem upadl v zapomenutí.
 Ritus zasvěcování panen z roku 1970, který se vrací k původnímu hlubokému chápání panenství, zavádí novou praxi – nebo spíše obnovuje starou praxi – ustanovením o zasvěcování panen žijících ve světě. Toto zasvěcení předpokládá neodvolatelné rozhodnutí k celibátu pro Boží království a zahrnuje snoubenecké spojení s Ježíšem Kristem. Biskup se ptá panen přijímajících zasvěcení: “Chcete přijmout panenské zasvěcení a slavnostně se zasnoubit s naším Pánem Ježíšem Kristem, Božím Synem?” A při předání prstenu říká: “Přijměte prsten jako znamení svého svazku s Kristem a zůstaňte věrně spojeny s Pánem.”
 Jedná se zde o slib? Text ritu mluví o propositu virginitatis. Přestože konstituce Sponsa Christi se zdá užívat výrazy “slib” a “závazek” bez rozlišení, není jistě možné bez dalšího tvrdit, že propositum a votum jsou absolutní synonyma. Člověk může být např. pevně rozhodnut žít v celibátě, aniž složí slib celibátu.
 Podstata jednání však stále závisí mnohem víc na úmyslu jednajícího než na formulaci. Bohu je možné něco slíbit, aniž se použije slova “slibuji”. V benediktinské a dominikánské profesní formuli jsou beze vší pochyby obsaženy tři řeholní sliby, aniž jsou výslovně vyřčeny. Tak je pochopitelné, že consecratio virginis nebo spíš rozhodnutí pro panenství – sacrum virginitatis propositum – bylo už svatým Jeronýmem pokládáno za “všeobecný řádový slib” v širším slova smyslu. Panna, která prosí o zasvěcení, se podle nového ritu (1970) zavazuje do konce života zachovávat panenství pro Krista a texty zasvěcení předpokládají trvalé svatební spojení s Božím Synem, závazek věčné věrnosti v lásce. Církev udělí panenské zasvěcení jen té, která je pevně rozhodnuta odevzdat se pouze a nezrušitelně Kristu. Cožpak v tomto výslovném závazku není plně obsažen slib a skutečnost věčného panenství? Slovo “slibuji” v obřadu chybí, ale podstata slibu je přítomna. Je vysloven úmysl zavázat se navždy a církev jej slavnostně a oficiálně přijímá ve jménu Božím. Bylo by opravdu těžké nevidět zde se svatým Jeronýmem totéž jako skutečný řeholní slib. Já, který znám rozdíl mezi rozhodnutím, předsevzetím a slibem (votum) bych rád řekl: za podmínek, které zásvětný ritus pro consecratio virginis předpokládá, by dotyčná musela zřetelně vyjádřit, že nechce složit slib, aby se její zasvěcení (jen pro ten určitý případ) dalo pokládat za jednoduchý závazek a ne za slib.(Odpověď Kongregace pro bohoslužbu uveřejněná v Notitiae v březnu 1971) Můžeme tedy konstatovat (podle mého názoru), že propositum, o kterém mluví Ordo consecrationis virginum, Pius XII., sv. Jeroným a další, není nic jiného než slib panenství, dokonalé čistoty; slib, který panna skládá a který biskup nejen přijímá a schvaluje, ale který oficiálně a slavnostně přijímá jménem církve. Slib, který biskupovi umožňuje pannu zasvětit.
 Jistě se zde nejedná o soukromý slib ve smyslu dnešního církevního práva, nýbrž o veřejný slib (kán. 1192 z roku 1983), který


text:
pannu zařazuje do oficiálního stavu Bohu zasvěceného života, a to i když nevstoupí do řehole, sekulárního institutu nebo společnosti apoštolského života.
 Slib panenství nebo dokonalé čistoty ani slavnostní obřad panenského zasvěcení nemá za následek neplatnost ani nezpůsobilost manželství, zatímco podle církevního práva z roku 1917 slavná profese ano. Dnes stejně jako tehdy je však nabíledni, že slib panenství (i časově omezený) je překážkou manželství. Kánon 1058 z roku 1917 praví: “Žádný jednoduchý slib nečiní manželství neplatným kromě určitých případů, pro které byl Svatým Stolcem vydán zvláštní předpis.” To se týká jednoduchých slibů v Tovaryšstvu Ježíšovu. Nový kodex stanoví v kánonu 1088: “Neplatné je manželství osob, které jsou slibem ustavičné čistoty vázány na řeholní společenství.”
 Pro zasvěcené panny platí, že v kodexu z roku 1917, v novém kodexu z roku 1983, ani v žádné papežské vyhlášce není řečeno, že jejich slib nebo zasvěcení má stejné účinky jako slavné profese.
 Problém lze nahlížet i z jiného hlediska. Řeholní slib je již zasvěcením, jak výslovně učí koncil. Neboť církev, přijímající sebeodevzdání věřícího v jeho slibu, jej zasvěcuje Bohu. “Křtem sice zemřel hříchu a zasvětil se Bohu. Aby však mohl přijmout bohatší plody křestní milosti, chce se závazkem zachovávání evangelijních rad osvobodit od překážek, které by mohly bránit horoucnosti jeho lásky a dokonalému uctívání Boha, a intenzivněji se zasvětit Boží službě. Zasvěcení je tím dokonalejší, čím více pevností a trvalostí závazku zobrazuje nezrušitelné spojení Krista s jeho nevěstou církví.” (LG 44) Ritus panenského zasvěcení pro řeholníky – muže i ženy – předpokládá “solemnis benedictio seu consecrationis professi”.
 Kongregace pro bohoslužbu výslovně říká, že toto zasvěcení má stejnou působnost jako consecratio virginum: “Profesní rity OPR (Ordo professionis religiosae) a rity panenského zasvěcení (OCV) jsou svou podstatou skutečným zasvěcením.”(Notitiae, III/1971) V témže spisu je uvedeno, že zřejmě “se u těchto různých ritů nejedná o vyšší a nižší stupeň zasvěcení; formule OPR není ‚slabší? než formule OCV”. Obě zasvěcení, z nichž jedno zahrnuje tři veřejné sliby – chudobu, čistotu a poslušnost – jsou liturgicky rovnocenná.
 Panenské zasvěcení v novém církevním právu
 Nový kodex nepřehlíží zasvěcené panny. Jsou jmenovány ve všeobecném oddílu o životě zasvěceném Bohu – s poznámkou, že nepatří k oficiálním formám zasvěceného života (kán. 604).
 Církevní zákoník – podle principu uvedeného v kánonu 2 – se jednoduše zmiňuje, že panenské zasvěcení je udělováno aprobovaným ritem, a odvolává se na Ordo consecrationis virginum.
 Stav panen zasvěcených Bohu je blízký institutům zasvěceného života (srv. kán. 573 – 602); tyto vyvolené duše skládají svatý slib (srv. smysl slova propositum) a jsou zasvěcovány diecézním biskupem podle aprobovaného liturgického ritu. Jako Kristovy nevěsty se dávají do služeb jeho církve.
 Patří k duchu církve, aby zasvěcená panna převzala apoštolskou činnost podle pokynů místního biskupa. Tento apoštolát musí být ovšem slučitelný se zasvěceným stavem, který má vyznačovat celý život panny. Panna většinou vede samostatný život ve svém dosavadním prostředí – v rodině a ve společnosti. Panny se mohou sdružovat, aby se vzájemně posilovaly v povolání a podporovaly se ve službách místní církve. Mohou vytvářet veřejná nebo soukromá společenství pod vedením a dohledem


text:
diecézního biskupa.
 Panenské zasvěcení není svátost a udělovatel k němu nemusí mít zvláštní zplnomocnění. V celé tradici však je přijetí a zasvěcení panen ve jménu církve svěřeno biskupovi. Toto privilegium nesouvisí s podstatou panenského zasvěcení nebo se svátostnou mocí, která v tomto případě není nutná, ani s úřední nadřízeností, ale spíše s liturgickým obřadem, který předepisuje používání pontifikálií. Nejvyššímu pastýři diecéze ostatně přísluší vyvolit pannu a zasvětit ji službě místní církvi.
 Dispens od slibu panenství
 Je-li k tomu závažný důvod, je věcí biskupa udělit v určitém případě dispens. Dispens od slibu složeného po osmnáctém roce věku není už vyhrazena Svatému Stolci a současné církevní právo nepředpokládá, že by slib zasvěcené panny byl jeho věcí. Chce-li se však někdo ze zvláštních důvodů raději obrátit na Svatý Stolec, jde žádost přes SCRIS jako při řeholních slibech. Kongregace pro bohoslužbu je totiž pověřena aprobací obojího ritu a mocí své specifické kompetence bdí nad užíváním i dispenzováním obecného práva. (Srv. Regimini Ecclesiae universae, Codex z roku 1917.) Kompetence Kongregace pro náboženství je dána pozitivně látkou dispense a právním výrokem, negativně tím, že tato látka nespadá do kompetence jiného dikasteria (s výjimkou Propaganda fide pro jí podřízené oblasti).
 Život zasvěcených panen
 Kodex rozlišuje panny žijící o samotě a ve společenství. Všechny zasvěcené panny, ať už žijí samy nebo ve skupině, zvolily z lásky k Bohu způsob života příbuzný životu řeholnímu. Slib radikálního následování Krista je zavazuje k příkladnému životu, který má být uprostřed velké rodiny lidstva výzvou a zároveň znamením. “Zasvěcená panna – jako oficiálně uznávané znamení a důležitá součást Božího lidu, k němuž patří a jemuž má pomáhat, aby se stával tím, čím z Božího milosrdenství jest a čím také má být každý pokřtěný – je povolána prorocky a ve vlastní zodpovědnosti představovat a předjímat a tím v naději uskutečňovat, co představuje a předjímá církev s nadějí a ohledem nejen na každého pokřtěného, ale na každého jiného člověka.” (Vita consecrata, XI/81)
 V dnešním světě dosvědčuje zasvěcená panna zapomínanou a přehlíženou hodnotu naprostého radikálního sebeodevzdání Kristu.
 I osamělá zasvěcená panna je apoštolkou a slouží církvi. Je úkolem biskupa přesvědčovat se o apoštolských plánech zasvěcené panny, hodnotit je, schvalovat nebo ji upozorňovat na pastorační potřeby a zvát ke spolupráci. Samozřejmě se vždy musí jednat o činnost slučitelnou se zasvěceným životem.
 Zasvěcené panny se mohou sdružovat, aby tím lépe mohly zachovávat své panenství a také, aby si mohly pomáhat v každodenním zasvěceném životě. Tato veřejná nebo soukromá společenství mají mít své stanovy aprobované biskupem.
 Připojí-li zasvěcené panny ke svému slibu panenství slib poslušnosti biskupovi, svému představenému, jsou tím zavázány – v mezích pevně stanovených při skládání tohoto slibu – zachovávat mu poslušnost. Slib panenství tento závazek poslušnosti neobsahuje, ale je samozřejmé, že panny svým stavem Bohu zasvěceného života ve službách místní církve jsou povinovány hlubší poslušností biskupovi než ostatní věřící.
 Panenské zasvěcení je podle Ordo consecrationis virginum veřejný akt a zasvěcená panna je stejně jako řeholníci znamením, eschatologickou předzvěstí nebeského království. Proto biskup, pokud to pokládá za vhodné, může panně uložit určitá cvičení nebo zapovědět některé činnosti;


text:
podle okolností může požadovat, aby panna nosila vnější znamení svého zasvěceného stavu.
 Jako může dát biskup řeholním společenstvím své diecéze duchovního poradce, tak jej může určit i zasvěceným pannám; může ho pověřit, aby je doprovázel, pomáhal jim a podporoval je v Bohu zasvěceném životě a v apoštolátě.
 Je spravedlivé a slušné zasvěcenou pannu za její služby v diecézi přiměřeně odměňovat. “Hoden je dělník své mzdy”, říká Písmo. Bylo by dobré, aby statuty nebo životní pravidla zohledňovaly toto hledisko, které má svůj význam i v zasvěceném životě.
 přednosti nového ritu
 Je třeba děkovat Bohu, Otci veškerého milosrdenství, i církvi za dar znovuzavedeného panenského zasvěcení. Byl v něm zachován původní smysl a obnovený ritus mu dodal nový lesk. Těm, které se chtějí zasvětit Pánu, ale jsou určitými povinnostmi nebo zvláštním povoláním vázány ve světě, je umožněno žádat svého biskupa o panenské zasvěcení. Je to obohacení církve, nekonečná radost a stonásobná posila pro zasvěcené, nová plodnost pro apoštolát.
 Osobně mohou využít tohoto dobra členky ženských sekulárních institutů. Našly by v něm povzbuzení a zdroj síly, znásobující výsledky jejich námah. Dalo by se namítnout, že se již zavázaly žít podle evangelijních rad. Jistě. Buďme si však vědomi, že mnohé se zavázaly jiným způsobem než slibem; že člen sekulárního institutu zůstává laikem a pracuje v církvi a ve společnosti osobně v plné svobodě; a konečně že jeho závazek není slavnostně zveřejněn nebo potvrzen skrze prex consecratoria. Panenské zasvěcení by takovou osobu nezařadilo do veřejného stavu zasvěcení, neboť to je dáno už její příslušností k institutu, ale její spojení s Kristem by bylo slavnostním způsobem posvěceno a přijala by tak zvláštní milost a sílu.
 Nový ritus je však určen především pro ty, které se bez vazby na institut chtějí zasvětit a odevzdat Pánu posvěceným oficiálním svazkem, uznaným nejvyšším pastýřem diecéze, do jejíchž služeb chtějí vstoupit a církví. Tento návrat k pramenům zasvěceného života je zdravou obnovou, oprávněnou promocí ženy v lidské společnosti, úkonem víry v možnost velkomyslného nasazení pro Krista a věrné poslušnosti ve všech životních situacích.
 Consecratio virginum může být také šťastným řešením pro řeholnice, které ze zdravotních nebo jiných důvodů musí opustit svůj institut a často proti své vůli jsou dispenzovány od svých slibů. Od doby koncilu radí Kongregace pro náboženský život řeholnicím, které opouštějí svá společenství a přesto chtějí zůstat zasvěcené Bohu, aby žádaly svého místního biskupa o přijetí do služeb diecéze jako zasvěcené panny. SCRIS dokonce v některých případech dispenzovala od slibů s klauzulí, že dispens se ruší v okamžiku, kdy panna přijme consecratio virginum. Takové řeholnice se pak radují, že se nemusí vzdát zasvěceného života a pod autoritou biskupa mohou pokračovat ve svém naprostém odevzdání se Pánu.
 Zasvěcená panna ať rozjímá o Panně Marii – nevěstě a matce Pána. Ať se učí napodobovat její ctnosti a následovat její bezpodmínečné odevzdání se do rukou Pána. Tím obohatí svůj život modlitby a plodnost panenství ve svém vlastním životě.
 SCRIS, Informace 2, XII/83
 S počtem panen roste radost jejich matky
 svatý Cyprián
 Nyní budu promlouvat k pannám. Čím větší je jejich sláva, tím více


text:
potřebují péče. Jsou květem na ratolesti církve a skvostem duchovní krásy, jsou utěšeným mládím církve, neporušeným a neposkvrněným dílem cti a chvály, jsou obrazem Božím zpodobujícím Pánovu svatost, jsou znamenitější částí Kristova stáda. Církev se jimi těší a její slavné mateřství v nich bohatě kvete do plodů: Čím více se rozrůstá počet panen, tím větší je matčina radost. K těmto pannám já nyní mluvím a je napomínám – spíše z lásky než z moci svého úřadu; ne, že bych já, poslední a nejmenší, plně si vědomý vlastní ubohosti, chtěl vystupovat jako nějaký přísný soudce, nýbrž proto, že snad jsem ve své starostlivosti obezřelejší a mám větší obavy z ďáblových útoků.
 Tato má ostražitost není neopodstatněná a mé obavy nejsou liché; pomáhají na cestě ke spáse a bdí nad životodárnými přikázáními Páně. Ženy, které se odevzdaly Kristu, odřekly se tělesných žádostí a tělem i duší se zasvětily Bohu, mají dovršovat své dílo, za něž je čeká velká odměna, a nemají se snažit pro nikoho jiného krášlit a nikomu jinému se nemají chtít líbit než svému Pánu. Od něho se také dočkají kýžené odměny za své panenství.
 Uchovejte si, panny, opravdu si uchovejte to, čím jste už začaly být. Uchovejte si to, čím budete. Čeká vás velká mzda, velká odplata za vaši ctnost, nejvyšší odměna za vaši čistotu. Čím my teprve máme být, tím jste vy už být začaly: vy už v tomto životě máte slávu vzkříšení, jdete životem, aniž by se vás dotkl svou pozemskostí; zachováte-li si cudnost a panenství, jste jako Boží andělé. Jen ať vytrvá, ať zůstane pevné a neporušené to vaše panenství. Tak, jak statečně začalo, ať ustavičně trvá. Ať nehledí na skvělost náhrdelníků a bohatství šatu, ale na důstojnost mravů.
 Slyšte hlas apoštola, kterého Pán nazval svým vyvoleným nástrojem a kterého Bůh poslal, aby hlásal a naplňoval nebeské příkazy. Říká: “První člověk byl utvořen ze země, je pozemský, druhý člověk je z nebe. My jsme na sobě nesli podobnost s tím člověkem, který pocházel ze země. Stejně tak poneseme i podobnost s tím, který je z nebe (1 Kor 15,47.49). Tuto podobu nese panenství a nese ji neporušenou, svatost ji nese a pravda.
 Z traktátu O panenství
 Opětujte nekonečnou Kristovu lásku svou totální a výlučnou láskou
 Milé sestry! I.
 Raduji se z této audience. Umožňuje mi setkání s vámi při vaší mezinárodní pouti k oslavě 25. výročí promulgace obnoveného ritu Consecrationis virginum 31. 5. 1970. Zdravím organizátory tohoto setkání i vás všechny, které jste se zde sešly.
 II. Vatikánský koncil uložil vykonat revizi ritu panenského zasvěcení obsaženého v Pontificale Romanum (Sacrosanctum Concilium, 80). Nešlo pouze o pečlivou revizi liturgických formulací nebo rituálních gest, ale o znovuoživení ritu, který po mnoho století nebyl používán, ritu vztahujícího se na ženy, které nežijí v institutech zasvěceného života. Zároveň s ritem byl znovu zaveden stav panen, který v kánonu 604 nového kodexu kanonického práva našel svou právní podobu, odlišnou od náboženských institutů.
 Obnovený ritus a řád se tedy církvi vrátil. Je to dvojnásobný dar Pána, za který mu děkujete a nad


text:
nímž jásáte. Z něho chcete čerpat motivaci a inspiraci pro svou horlivost a angažovanost.
 Chtěl bych k vám promluvit s tou vřelou srdečností, s níž se biskupové prvokřesťanské doby obraceli na své panny. Rád se připojím k biskupské tradici srdečného Metoda Olympského, který jako první opěval křesťanské panenství, Atanáše z Alexandrie a Cypriána z Kartága, kteří nazývali panny “vybranou částí Kristova stáda”, Jana Chrysostoma, z jehož spisů vyzařuje mnohé, čím se může sytit duchovní život panen, milánského Ambrože věnujícího ve svých dílech mimořádnou pozornost zasvěceným pannám, Augustina z Hippo s jeho jasnozřivou a zevrubnou teologií panenství žitého pro Boží království, svatého a velkého biskupa Lva I., který je s největší pravděpodobností autorem nádherné zásvětné modlitby Deus castorum corporum, Leandra ze Sevilly a jeho vynikajícího dopisu sestře Florentině k jejímu panenskému zasvěcení.
 Při této významné příležitosti bych rád podtrhl některé stěžejní orientace, které vás musí vést ve vašem zvláštním povolání v církvi a ve světě.
 Milujte Krista! On je základem a smyslem vašeho života. Pro zasvěcenou pannu – jak zdůrazňuje Leander Sevillský – je Kristus vším: ženichem, bratrem, přítelem, dědickým podílem, mzdou, Bohem a Pánem (úvod Leandrových pravidel).
 Mystérium vtělení vnímají a vykládají Otcové jako sňatek. V linii Pavlovy interpretace smrti Páně: “Kristus tak miloval církev, že za ni vydal sám sebe” (Ef 5,25). Také událost vzkříšení je nazírána jako svatební setkání Zmrtvýchvstalého s novým mesiánským lidstvím. Tak je velikonoční vigilie slavena jako svatební noc církve (St. Asterio Amaseno, homilie XIX).
 Celý Kristův život je tedy ve znamení jeho sňatku s církví (Ef 5,32). Na tomto mystériu máte, milé sestry, podíl skrze Ducha svatého a silou “nového duchovního pomazání” (Pontificale Romanum, Ordo consecrationis virginum, 16).
 Opětujte nekonečnou Kristovu lásku svou naprostou a výlučnou láskou. Milujte ho, jak si přeje být milován v konkretizaci života: “Jestliže mne milujete, zachovávejte má přikázání” (Jn 14,15.21). Milujte jej, jak to odpovídá vašemu snoubeneckému stavu – převezměte jeho smýšlení (Fil 2,5), jeho životní styl – styl pokory a mírnosti, lásky a slitování, služby a radostné ochoty, neúnavné horlivosti pro čest Otce a záchranu lidského rodu.
 Stav zasvěceného panenství činí chválu Krista spontánnější, naslouchání jeho slovu snadnější, službu Kristu radostnější – a častěji vám poskytne příležitost vzdát mu čest svou láskou.
 Zasvěcené panenství však není privilegium, nýbrž Boží dar zahrnující vážný závazek učednictví a následování Krista. “Následování Beránka” v nebi (Zj 14,6) začíná na zemi vykročením po “úzké cestě” (Mt 7,14). Vaše následování Krista bude tím radikálnější, čím větší je vaše láska k němu a čím jasnější je vám smysl panenského zasvěcení. V apoštolské adhortaci Mulieris dignitatem jsem při pojednání o evangelijním ideálu Bohu zasvěceného panenství připomněl, že “v Bohu zasvěceném panenství je vyjádřen radikalismus evangelia – všechno opustit a následovat Krista” (20).
 Učednictví bude tím intenzivnější, čím hlubší je vaše přesvědčení, že Kristus je jediný učitel, jehož slova jsou duch a život (srv. Jn 6,63).
 Milé sestry! Pamatujte, že vaše místo je u Ježíšových nohou jako Marie v Betánii (Lk 10,39): v naslouchání slovům milosti z jeho úst (Lk 4,22).
 Milujte církev! Ona je vaší matkou.


text:
Od ní jste skrze slavnostní obřad za předsednictví diecézního biskupa (Ordo consecrationis virginum praenotanda, 6, str. 8) obdržely dar konsekrace. Její službě jste byly zasvěceny. S církví se musíte cítit stále pevněji svázány.
 Podle učení Otců se panny po přijetí panenské konsekrace od Pána stávají viditelným znamením panenství církve, nástrojem její plodnosti, svědectvím její věrnosti Kristu. Panny jsou také připomínkou orientace církve na budoucí dobra a živosti jejího eschatologického očekávání.
 Vám, panny, přísluší velkomyslně být “pomocnou rukou” své místní církve: hlasem její modlitby, výrazem jejího milosrdenství, pomocí jejím chudým, útěchou jejím zarmouceným synům a dcerám, oporou jejím sirotkům a vdovám. Mohli bychom říci: v době Otců se pietas a caritas církve z velké části projevovala srdcem a rukama zasvěcených panen.
 To jsou směrnice a úkoly, které platí i dnes. Já sám jsem podtrhl antropologickou hodnotu povolání k panenství uskutečněnému v církvi. Je to cesta, na níž virgo consecrata realizuje svoji osobnost jako žena. Ve svobodně zvoleném panenství potvrzuje žena sama sebe jako osobu, tj. jako bytí, které Stvořitel od počátku chtěl pro ně samotné a současně uskutečňuje “osobní hodnotu svého ženství” (Mulieris dignitatem, 20).
 Virgo consecrata je, stejně jako žena žijící v manželství schopna snoubenecké lásky: v téže lásce je v církvi darem Bohu, Kristu Spasiteli i každému bratru a sestře.
 Milujte Boží děti! Vaše totální a výlučná láska ke Kristu vás neodlučuje od lásky ke všem mužům a ženám, vašim bratřím a sestrám, neboť horizonty vaší lásky – právě proto, že patříte Pánu – jsou horizonty samotného Krista.
 Podle apoštola Pavla stará se panna o věci Páně, aby byla svatá na duchu i na těle (1 Kor 7,34). Hledá to, co je nahoře, kde nachází Krista sedícího po pravici Boží (Kol 3,1). To vás však nezprošťuje účasti na velkých utrpeních “pozemského města”, jeho úzkostech a zápasech, konfliktech a smutcích vyvolaných válkami, hladem, nemocemi a šířící se kulturou smrti. Mějte milosrdné srdce, které se podílí na trápení bratří! Zasazujte se o záchranu života, za práva ženy, za respektování její svobody a důstojnosti.
 Vy víte: “Vy, které jste pannami pro Krista,” stáváte se “matkami v Duchu” (Ordo consecrationis virginum, 16), v lásce spolupracujete na evangelizaci a kultivaci člověka.
 Milujte Marii z Nazareta, první plod křesťanského panenství: pokornou a chudou snoubenku Josefa (Mt 1,18) “spravedlivého muže z domu Davidova” (Lk 1,27). Maria se stala panenskou Matkou Božího Syna zvláště oním privilegiem a pro svoji věrnost Pánovu volání. Je dokonalým obrazem – ikonou – církve jako mystéria jednoty a lásky? obrazem církve v jejím bytí panny, nevěsty a matky.
 Maria je též – jak poznamenává Leander Sevillský – vrcholem a prototypem panenství. Je tělem i duchem dokonale a plně tím, čím vy si ze všech sil přejete být: pannami tělem i duší, nevěstami naprostým a výlučným odevzdáním se Kristově lásce, matkami skrze Ducha svatého.
 Milé sestry! Maria je vaší matkou, sestrou a učitelkou. Učte se od ní plnit vůli Boží, přijímat jeho plán spásy, zachovávat jeho slovo, s ním čelit událostem života, chválit ho za “velké věci”, které učinil lidstvu. Učte se účasti


text:
na mystériu utrpení, učte se přinášet Krista lidem a prosit za všechny, kteří to potřebují.
 Buďte s Marií ve svatební síni, kde se slaví a kde se Kristus zjevuje svým učedníkům jako Mesiáš – ženich? buďte s Marií pod křížem, na kterém Kristus obětuje svůj život za církev. Zůstávejte s ní ve večeřadle, v domě Ducha svatého, který se jako božská láska vylévá na nevěstu – církev.
 S pomocí svaté Panny zůstaňte věrné. Nechť jsou vám příkladem panny, které po všechna staletí obohacovaly život církve.
 Ať vás provází ujištění mé vytrvalé modlitby a zvláštní požehnání.
 Mezinárodní pouť zasvěcených panen, Řím 2. června 1995
 Povolání a úloha zasvěcených panen ve světle
 Pierre Raffin OP
 biskup v Metz
 Obnova řádu zasvěcených panen je vzkříšením instituce prakticky již zapomenuté. Po promulgaci 31. května 1970 vstoupilo kanonické ustanovení v platnost roku 1983 zveřejněním nového Kodexu kanonického práva. 25. jubileum jeho obnovy je příležitostí k zamyšlení nad úkoly a přísliby plynoucími z tohoto ritu.
 1. Liturgie zasvěcení
 Významný je samotný název: Ordo consecrationis virginum. Nejstarší liturgická tradice ze 4. století používá tři výrazy: consecratio, benedictio a velatio. Výraz consecratio vyjadřuje velikou vážnost úkonu, která mu dnes byla opět přiznána. Mocí tohoto ritu si Bůh člověka přisvojuje – sv. Ambrož zde používá termín persona sacrata. Jde tedy o slavnostní úkon, který daleko přesahuje rámec pouhého žehnání.
 V žádném případě to ovšem neznamená ustanovení osmé svátosti – jedná se o svátostinu. Praenotanda ji charakterizují jako “posvátné jednání nebo posvátnou skutečnost, patřící v nejširším slova smyslu do sféry svátostí, aniž sama je – přísně vzato – svátostí”. Než byl ve 12. století slavnostně stanoven počet sedmi svátostí, označoval se slovem svátost každý posvátný úkon. Svátosti působí ex opere operato – tj. pouhým vykonáním posvátného úkonu. Svátostiny naproti tomu ex opere operantis Ecclesiae – skrze jednání a modlitbu církve. To ovšem nelze interpretovat tak, že skrze svátosti působí sám Bůh, kdežto svátostiny ponechává církvi; neboť celá liturgie je společným dílem Boha a jeho církve a i nejposlednější svátostina se odvolává na posvěcující působení Boží. Lepší je vycházet z toho, že svátosti jsou ustanoveny Bohem a svátostiny církví – ale i ony jsou účinné jen přispěním Ducha svatého. Ordo consecrationis virginum je jednou z nejstarších svátostin církve – nejpůvodnější texty pocházejí z doby církevních Otců.
 Dnes církev obnovuje prastarý úctyhodný zvyk a uděluje tuto svátostinu nejen řeholnicím, ale i ženám žijícím ve světě. Rozdíl mezi obřadem jedněch a druhých je nepatrný – v klášteřích se příležitostně připojuje vyznání víry.
 2. Slavnostní veřejný obřad
 Ordo consecrationis: tato slova znamenají, že při zasvěcování panen nejde tolik o úkon nějaké osoby nebo dokonce samého Boha prostřednictvím kněze, nýbrž spíše o úkon samotné církve jako takové. Z běžné řeči známe výraz “zasvětit se”, “zasvětit něčemu svůj život” jako projev osobní angažovanosti pro něco. V rovině víry lze takto slibem zasvětit sebe Bohu. Nový Ordo professionis religiosae zavedl Sollemnis benedictio seu consecratio professi (slavnostní žehnání nebo svěcení slibu), které je blízce příbuzné Sollemnis prex consecrationis (slavnostní konsekrační modlitbě) panenského zasvěcení. I když této modlitbě je


text:
předřazeno Castitatis propositi renovatio (obnova předsevzetí čistoty), ona zůstává nejdůležitější a nejcharakterističtější částí ritu.
 Svátostinu panenského zasvěcení celebruje diecézní biskup – Episcopus Ordinarius loci. Mocí jeho úřadu přijímá panna Krista jako ženicha: “Vultis consecrari ac Domino nostro Iesu Christo, summo Dei Filio, sollemniter desponsari?” (Chcete být zasvěcena a slavnostně zasnoubena našemu Pánu Ježíši Kristu, nejvyššímu Synu Otce?) Tato idea je znovu převzata kánonem 604 CIC. Zasvěcená panna se stává eschatologickým obrazem církve jako Kristovy nevěsty – Imago eschatologica Sponsae caelestis. Prostřednictvím církve (jejímž je stavebním kamenem) slaví panna svůj mystický sňatek s Kristem. Její spojení s Kristem a církví je prvořadé: cesta nevede od zasvěcené panny k biskupovi a skrze něho k církvi, ale vede k církvi a teprve potom k biskupovi, který je služebníkem církve a nástrojem zasvěcení – ne svou fyzickou osobou, ale svým úřadem (osoba je zaměnitelná a lidský vztah k ní je až na druhém místě). Podobně ctím biskupy kteří mi udělili jáhenské, kněžské a posléze biskupské svěcení, ale na prvním místě je biskupský úřad těch, kdo mne ordinovali. Určitá žena je ovšem zasvěcena v určité diecézi a navazuje úřední vztah se svým (konkrétním) biskupem – je ale zasvěcenou pannou katolické církve a členkou řádu panen této církve.
 Podle Caeremoniale Episcoporum z roku 1984 může ritus zasvěcení celebrovat se souhlasem diecézního biskupa kterýkoli katolický biskup (nejen jeho pomocný biskup).
 Caeremoniale Episcoporum nepředpokládá přenesení tohoto úkonu z biskupa též na kněze – ne proto, že by se udílení této svátostiny přičítal větší význam než např. svátosti biřmování, kterou může udělovat kněz, ale protože zasvěcování panen je méně časté a nemá onen charakter naléhavosti jako biřmování – iniciační svátost.
 Vhodné dny pro panenské zasvěcení jsou: neděle po velikonocích, svátky související s mystériem vtělení, neděle vůbec, svátky Panny Marie nebo svatých panen.
 Řádové sestry slaví své zasvěcení ve svém klášterním kostele, ženy žijící ve světě v katedrále – “nisi res moresque loci aliud suadeant”. Francouzské vydání rituálu k tomu dodává: “Normálně se zasvěcení koná v kostele, ve kterém přítomnost věřících dosvědčuje účast místního společenství na této události... a v němž vynikne důstojnost, kterou panna zasvěcením získává ve své místní církvi.” Dobře poučeným křesťanům může sice ritus zasvěcení pomoci k pochopení hlubokého smyslu Bohu zasvěceného panenství, ale je otázka, zda mu porozumí i velká masa věřících. Protože jde o veřejný ritus církve, má být Boží lid k němu přizván – pro opportunitate – jak praví latinský text – v dalším se však doporučuje účast uvědomělých z Božího lidu.
 3. Popis obřadu
 Koná se při mši po kázání – tím je poukázáno na jeho význam pro církev. Profesor René Metz k tomu píše: “Tak je obnovena prastará tradice, jejíž první stopy nacházíme v Pontifikálu svatého Aubina z Angers, pocházejícím z konce 9. století. Uprostřed 10. století zařazuje autor Římsko–germánského pontifikálu zasvěcení po evangeliu, později je vkládáno mezi epištolu a evangelium – až do zveřejnění nového bohoslužebného řádu v roce 1970. Po evangeliu jsou panny vyzvány, aby přistoupily – cestou k oltáři mohou zpívat dva verše Dan. 3,41–42. Tato část ceremoniálu se


text:
nachází už v pontifikálech ze 12. – 13. stol. (Jedinou změnou je to, že tehdy byly panny volány třikrát a blížily se postupně – teprve po třetí výzvě došly až na své definitivní místo.)
 Ritus může být doplněn symbolikou světla: po výzvě k přistoupení zapálí panny své lampy a kráčejí s nimi za zpěvu staré písně Prudentes virgines. Po homilii započne dialog mezi biskupem a pannami, jak ho známe z obřadu – pochází ze 13. století a je do jisté míry podobný jako při kněžském svěcení. Po něm následuje litanie ke všem svatým. Poslední prosba je vzata z Rituálu ordinace z konce 13. století: “Ut has ancillas tuas benedicere, sanctificare et consecrare digneris.”
 Potom vysloví (nebo obnoví) kandidátky propositum castitatis (ženy, které budou žít dál ve světě) nebo řeholní sliby (řádové sestry). Přitom vkládají sepjaté ruce mezi dlaně biskupa – jako kandidáti kněžství při slibu poslušnosti – toto gesto pochází také z konce 13. století a vyjadřuje sebeodevzdání Kristu, kterého zde biskup zastupuje. Novoknězi dává pak biskup políbení pokoje – toto obejmutí je z důvodu (ne)vhodnosti při zasvěcování panen vypuštěno.
 4. Podstata proposita castitatis
 Zřejmě je třeba vysvětlit, jakého druhu je toto propositum. Mnozí autoři skutečně odmítají stavět je na roveň slibu (ligamen sacrum), který je neměnnou součástí zasvěceného života (kán. 573 § 2). Zasvěcené panenství je však stabilis vivendi forma (kán. 573 § 1), což vyplývá už z první biskupovy otázky: “Vultis in sanctae virginitatis propositi ac Domini Ecclesiaeque servitio ad extremum vitae perseverare?” (Ordo, 17). Podle nejstarší tradice panna, která porušila slib, byla pokládána za cizoložnici a její skutek za zločin proti Kristu – neboť se věřilo, že církev nemá moc zprostit člověka jeho slavného slibu. (Tomáš Akvinský učil později jinak – Summa Theologica 2a, 2ae,q, 88a,1). Aniž je tedy propositum v přísném slova smyslu slibem, přísluší mu stejná důstojnost a stejná účinnost. Té, která ho vyslovuje, propůjčuje veřejný status zasvěceného života.
 Proti tomu lze namítnout, že (na rozdíl od slibu) panenské zasvěcení podle nyní platného kodexu kanonického práva není překážkou zneplatňující eventuální sňatek. Toto protiřečení bude muset dříve či později Papežská rada pro výklad textů zákona z kodexu odstranit, neboť tradice jednoznačně toto zasvěcení mezi zneplatňující překážky sňatku zařazuje. Z toho je zjevné, jak vysoce hodnotí církev panenské zasvěcení a jak je důležité, aby je přijaly pouze ženy skutečně zralé, které si plně uvědomují dosah takového slibu.
 Propositum tkví tedy v čistotě (perfecta castitas) a v následování Krista (sequela Christi), ale je jasné, že takto chápaná sequela Christi zahrnuje i ostatní evangelijní rady pro zasvěcený život (kán. 573 § 1), bez nichž by propositum ve smyslu evangelia nebylo opravdové.
 5. Vlastní zasvěcení
 Tím, že dnešní forma zasvěcení obsahuje pouze jedinou modlitbu, získává ušlechtilou jednoduchost. Je to nejstarší zásvětná modlitba, kterou známe. Začíná chválou vtělení a projevuje úžas nad tím, že Bůh se nespokojí navracením člověka do stavu původní nevinnosti, ale povzbuzuje ho k úsilí napodobit dokonalost andělů: panna, která se mu zaslibuje celým svým bytím, uskutečňuje tento ideál. Bůh však člověku dává ještě víc: naději na takové


text:
setkání s Kristem, že manželský svazek – jakkoli velkorysý a posvátný – je pro ně pouze nedokonalým obrazem. Složený slib uvádí pannu do niterného vztahu s nebeským ženichem. Modlitba pokračuje poukazem na to, že lidské stvoření by ovšem nemohlo po tomto ideálu toužit ani ho dosáhnout bez Boží pomoci. Další část modlitby je prosbou o posilu k překonání překážek, které se panně hojně staví do cesty, a o všechny panenské ctnosti: zdrženlivost, prozíravost, prostotu, mírnost, moudrost, rozvahu, něžnost, milosrdnou blíženskou lásku.
 Někteří dnešní církevní historikové připisují tuto modlitbu svatému papeži Lvu Velikému. V každém případě její text podivuhodně vyjadřuje spiritualitu OCV.
 6. Druh zasvěcení
 Skrze slavnou zásvětnou modlitbu se panna stává “posvěcenou osobou” (persona sacrata). Synoda o zasvěceném životě (říjen 1994) se pokusila stanovit definici zasvěceného života. V návaznosti na II. vatikánský koncil připomíná, že vlastním a základním zasvěcením jsou svátosti – především křest, který podle svatého Pavla činí z člověka “nové stvoření” a stačí k tomu, aby křesťan měl plnou účast na Boží milosti. Jde o Boží iniciativu uskutečněnou skrze církev a odpověď člověka, k němuž tato iniciativa směřuje. (Na této svátostné úrovni můžeme např. říci, že manželé také žijí zasvěceným životem.) Všechny ostatní druhy zasvěcení lze chápat pouze na základě iniciačních svátostí, a to skrze analogii ve vztahu k těmto svátostem.
 Podle Lumen Gentium se v životě pokřtěného uplatňuje univerzální povolání ke svatosti. Duchovní život je smysluplnou a “aktivizující” odpovědí na toto povolání. Zasvěcený život lze potom chápat jako velmi originální a specifickou odpověď, která se vyznačuje radikalitou ve smyslu evangelia – především slibem čistoty žité v celibátu pro Boží království. Celibát pro Boží království je nejpodstatnější charakteristikou zasvěceného života. Není-li zachováván, nedá se mluvit o zasvěceném životě ve vlastním slova smyslu: sequela Christi ho ve své radikalitě předpokládá. Celibát je svědectvím o výlučném sebeodevzdání Bohu a o jistotě přicházejícího Božího království. Je odpovědí víry na strhující Boží lásku ztělesněnou v Kristu. Činí zasvěcený život znamením církve. Lumen Gentium ostatně mezi ostatními evangelijními radami vyzdvihuje “drahocenný dar Otce mnohým, kteří (které) se nerozděleným srdcem plně darují Bohu v panenství nebo celibátu". V průběhu dějin je po mučednictví první formou zasvěceného života panenství.
 Persona sacrata je tedy v plném slova smyslu křesťan, žijící zasvěceným životem, který odpovídá na Boží volání – a to formou zasvěceného života oficiálně uznanou církví – a který usiluje o to, být zde plně pro Boha a pro bližní. Podle toho: zasvěcená panna je křesťanka, která – posilněna liturgickým zasvěcením přijatým od biskupa – je signum transcendens amoris Ecclesiae ad Christum, imago eschatologica Sponsae caelestis vitaeque futurae (Praenotanda, 1).
 Panenské zasvěcení nelze v žádném ohledu klást na roveň kněžské ordinaci. Je třeba zcela jasně rozlišovat mezi panenským zasvěcením a úřadem nebo úkolem, který biskup může svěřit ženě přináležející do jeho diecéze. Jestliže biskup povolá zasvěcenou pannu k nějaké misi, může to být dobré, ale právě tak se může spokojit se servitium Ecclesiae proprio statui consonum (služba odpovídající vlastnímu stavu) podle kán. 604 § 2. Dnes, kdy se požadavky na kněžské svěcení žen stávají téměř posedlostí,


text:
je důležité nezaměňovat perspektivy a od panenského zasvěcení nežádat, k čemu není určeno. Ono není “misionářským úkolem” ani “misijním závazkem”; ale právě tak propositum není ničím bez zasvěcení.
 7. Církev zasvěcuje
 Servitium, na které se vztahuje kánon 604 § 2, definuje velmi dobře Silvia Recchi: “Zasvěcená panna je vznešeným znamením toho, jak církev opětuje lásku nebeského ženicha. Do jisté míry zobrazuje celou církev – svým povoláním Kristovy nevěsty ji ztělesňuje. Je to její úkol: vlastním životem prorocky poukazovat na tajemství snoubenecké lásky mezi Kristem a církví – naznačovat, čím církev již jest a čím se má stát celé lidstvo.”
 Právě to je první a nejpřednější úlohou, kterou panna musí plnit v srdci té místní církve, v níž přijala své zasvěcení. Jsou-li jí v okrsku té určité církve uloženy i jiné úkoly – pastorační, apoštolské nebo charitativní (jak předpokládají Praenotanda 2) – může je samozřejmě převzít, i když nutně nepatří k jejímu životnímu stavu – za předpokladu, že nijak neomezují její povolání a svědectví.
 A ještě S. Recchi: “Snoubenecký vztah ke Kristu zářící v centru panenského zasvěcení je vlastní všem zasvěceným a zcela zvláště těm, které žijí kontemplativním životem v klášterech. Zasvěcené panně však beze vší pochyby propůjčuje nejsilnější, nejvlastnější a nejcharakterističtější charismatickou identitu.”
 Texty ritu OCV dostatečně dokládají a zdůvodňují jeho duchovní povahu. Církevní Otcové ve svých spisech komentují a rozvíjejí perspektivy, které tento ritus otvírá. Papež Jan Pavel II. v tom výrazně pokračuje svým apoštolským listem Mulieris dignitatem, který má základní význam pro dnešní intenzivní diskusi o povolání a úloze ženy v církvi a ve světě.
 Jako dnes nelze mluvit o křesťanském manželství bez zmínky o jeho vztahu k celibátu pro Boží království, tak nelze mluvit o zasvěcené panně, aniž bychom zároveň viděli ženu – manželku a matku. Povolání zasvěcené panny, která je též “manželkou” a “matkou”, je pochopitelné jen v analogii k povolání provdané ženy a tělesného mateřství.
 Panně nebrání její zasvěcení připojit se k některé duchovní rodině a utvářet svůj život více nebo méně ve spiritualitě benediktinek, karmelitek, dominikánek nebo františkánek, stejně jako diecézní kněz může svůj úřad obohatit příslušností k nějaké duchovní rodině; její kořeny nicméně zůstávají nadále in medio Ecclesiae. Její první “kontaktní osobou” je světící biskup – nejdůležitější duchovní vůdce zasvěceného panenství – skrze něhož přijímá svůj konkrétní status a jemuž pravidelně skládá účty. Tím se podstatně liší od těch, které žijí v řeholních nebo sekulárních zřízeních.
 8. Snoubenecké zasvěcení
 Insignie panenského zasvěcení jsou: prsten, podle přání závoj a případně breviář. Původně byl dlouhou dobu jediným vnějším znamením závoj (jeho používání je dokumentováno od konce 4. století). Znovu byl zaveden v analogii ke svatebním zvykům tělesného manželství jako symbol podobnosti vztahu mezi pannou a Kristem se vztahem novomanželského páru.
 Prsten se začal používat později – a sice kolem roku 950 v ritu Římsko–germánského pontifikálu – se stejným účelem jako závoj.
 Breviář přijímá panna teprve od 15. století (podle Římského pontifikálu z roku 1497). Jeho předávání bylo zavedeno především pro ty, které měly své místo v chórové službě. Je vhodný i dnes, když výslovným přáním