text:
odsek v tomto znení:
 "Nepočujúcim a nevidiacim sa zabezpečuje vzdelávanie v jazyku materinskom s použitím znakovej reči a Brailovho písma."
 Ďalej navrhujem § 12 rozšíriť o ďalší odsek a označiť ho ako odsek 6, a to: "Vláda Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky vytvorí finančné a materiálne podmienky pre to, aby orgány a organizácie, ktoré zriaďujú stredné učilište, mohli zabezpečiť výuku aj v jazyku národných menšín."
 Předsedající místopředseda FS B. Kučera: Děkuji poslankyni Vitézové a prosím, aby své návrhy předala písemně. Slovo má poslanec Musílek. Připraví se poslanec Kanis.
 Poslanec SL J. Musílek: Vážený pane předsedo, vážený pane předsedající, dámy a pánové, chtěl bych říci několik vět na podporu navrhované novely školského zákona. Četl jsem kdysi knihu se zajímavým názvem: "Času je málo a voda stoupá". Vzpomněl jsem si na ten název minulý týden, kdy byla ve všech výborech Federálního shromáždění projednávána novela školského zákona. Ano, času je opravdu málo. Otázky kolem této novely pozdvihly hladinu veřejného mínění do nebývalé výše. Důkazem toho je např. 60 telegramů, z toho celé 3/4 ze středních odborných učilišť, které přišly do Federálního shromáždění přesně před týdnem (během čtvrtka 25. dubna). Všechny do jednoho vyjadřovaly výzvu k nám, poslancům: "Schvalte novelu školského zákona! "
 Vzpomněl jsem si na ten název minulý týden, kdy před budovou parlamentu (v nepříznivém deštivém počasí) vytrvale manifestovala skupina chlapců a děvčat z pražských učilišť. Zastupovali 440 422 žáky a 52 480 pedagogů z téměř 1000 odborných učilišť. Jejich jménem vám, vážené kolegyně a kolegové, rozdávali malé lístky se stručným, ale výstižným textem: "Žádáme vás, abyste schválili novelu školského zákona. Máme právo na odborné vzdělání."
 Dámy a pánové, přiznejme si, že školský zákon z roku 1984 nebyl dobrý. Vedl k další deformaci výchovného systému a mravnímu úpadku mládeže. Dnes máme možnost udělat za nepovedenou koncepcí výchovně vzdělávací soustavy tečku.
 Chceme-li se vrátit do Evropy, musíme se do ní vrátit jako vzdělaný národ, v duchu myšlenek a tradic Jana Ámose Komenského. A toho můžeme dosáhnout jedině tehdy, když budeme mít školu demokratickou a humánní, takovou, ve které nebudou učitelé sešněrováni podrobnými direktivami a pokyny. Zkrátka takovou, jakou Komenský nazývá "dílnou lidskosti".
 Chtěl bych dodat, že předkládaný návrh novely je v pořadí 11 verzí. Je v ní zúročena několikaměsíční usilovná práce široké pedagogické veřejnosti. Netvrdím, že tento návrh je ideálním řešením. Řeší však nejzávažnější problémy a otevírá prostor pro odstranění státního monopolu ve školství.
 Dámy a pánové, celá naše široká veřejnost očekává, že poslanci Federálního shromáždění novelu školského zákona podpoří a následně schválí. Vždyť za 4 měsíce začíná nový školní rok. Cožpak ho můžeme zahájit postaru? Proto doufám, že na konci této rozpravy dáme naší veřejnosti jednoznačnou odpověď, a ta bude znít: "Vážení přátelé, ano." Děkuji za pozornost.
 Předsedající místopředseda FS B. Kučera: Děkuji. Slovo má poslanec Kanis. Připraví se poslanec Zeman.
 Poslanec SL P. Kanis: Vážený pán predseda, vážený pán predsedajúci, vážené poslankyne, poslanci, po novembrovej demokratickej revolúcii sa z mnohých budov bývalých okresných výborov Komunistickej strany ozývali lahodné aj menej lahodné tóny diel majstrov. źudia, čo chodili okolo nich, si kládli


text:
otázku "Čo sú to komunisti za žudia?" Prehrali a vyhrávajú si ...
 Chcel by som to upresniť. Práve žudové školy umenia, ktoré mali nevhodné podmienky pre svoje vyučovanie, dostali k dispozícii mnohé budovy okresných výborov strany. Zrejme i na vás sa obracali mnohí učitelia a rodičia detí, ktoré navštevovali źŠU. Chcel by som oceniť to, že do zákona sa ako doplnok navrhuje zaradiť časť o základných umeleckých školách. Domnievam sa, že tieto školy majú svoje historicky opodstatnené miesto v sústave základných škôl ako jej plnoprávny subjekt. Preto vítam, že do zákona č. 29/1984 Zb., o sústave základných a stredných škôl, sa vkladá časť druhá - základná umelecká škola. Nepochybne nás všetkých poteší, aby z bývalých budov okresných výborov strany zneli diela majstrov v čo najdokonalejšom prevedení.
 A teraz k vážnejšiemu problému. Napriek množstvu vyhlásení o kžúčovej úlohe učiteža v pedagogickom procese zákon č. 29/1984 Zb. v časti 7 (pracovníci škôl), venoval iba tri paragrafy, ktoré v podstate stanovovali, kto sú pedagogickí pracovníci, čo robia, za akých podmienok pôsobia. O právach učiteža však nie je v zákone absolútne nič.
 Dobre vieme, že sa zmenila doba a jej zmenu a dôsledky istého politického provizória, v ktorom žijeme, pociťovali svojím spôsobom i niektorí poslanci - konkrétne napríklad bývalá poslankyňa tohto Federálneho zhromaždenia. Osud súdružky Návratovej je vám možno známy. Ukazuje takisto, ako ďalšie mnohé prípady na súčasnú situáciu v školách. Nielen na vysokých, ale aj v základných a stredných. Ako tajomník výkonného výboru ÚV Komunistickej strany Slovenska dostávam celý rad listov o tom, aké vládnu dnes pomery v základných a stredných školách.
 Domnievam sa, že v tomto parlamente sa ukázalo, že je tu drvivá väčšina žudí, ktorí sú zástancami demokracie. Vývin v školstve, v základnom a strednom, však dostáva na mnohých miestach podobu, akoby sme sa prepracovávali k smutne známemu zákonu o zákaze výkonu povolania v Spolkovej republike Nemecko.
 Keďže na program tohto Federálneho zhromaždenia sú predkladané aj zákony o základnom a strednom školstve, takisto zákon o vysokých školách, vzniká tu vežmi závažná potreba, že zákon by mal odstrániť nedostatok a prekonať problém: Aké sú vlastne práva pedagogických pracovníkov na základných a stredných školách? Príslušná časť o právach a slobodách členov akademickej obce na vysokých školách existuje. Neexistuje odborná časť o právach učitežov na základných a stredných školách, vzniká práve v súčasnom politickom provizóriu, vznikol aj tu závažný problém, ktorý by nemal ujsť našej pozornosti. Preto si dovožujem navrhnúť, aby do časti 7, § 50 - boli zaradené nové odseky 3, 4 a 5, a to v tomto znení:
 Nový odsek, ktorý by bol označený ako odsek 3, by mal znieť takto: (vychádzam z toho, že ods. 1 presne určuje, kto sú pedagogickí pracovníci v novo navrhovanom § 50) : "pedagogickým pracovníkom sa zaručuje právo vyučovať a učiť sa, právo voliť školské samosprávne orgány, právo politicky sa organizovať, právo na rôzne filozofické názory a náboženské vyznania a právo ich šíriť". Je to istým spôsobom upravená logika § 2 ods. 1 navrhovaného zákona o vysokých školách, tlač 309.
 Navrhujem doplniť ďalší odsek 4, ktorý

type: other


text:
by znel podobne ako § 2, odsek 2 v navrhovanom vysokoškolskom zákone a to takto: "vykonávanie a uplatňovanie týchto práv a slobôd musí byť v súlade so zásadami demokracie, humanity a s právnym poriadkom".
 Navrhujem zaradiť odsek 5, ktorý by mal obdobnú logiku ako odsek 4 v § 3 navrhovaného vysokoškolského zákona, ktorý by znel takto: "na pôde pedagogických pracovísk nesmú politické strany a politické hnutia vytvárať svoje organizácie".
 Možno u vás vznikne názor, že nie je možné uplatňovať analógiu týchto škôl. Som však presvedčený, že v súčasnom politickom provizoriu a vzhžadom na politickú situáciu, ktorá je v školstve, je treba práva učitežov základných a stredných škôl presne zapísať i do zákona.
 Svôj protinávrh dávam v presnom znení k dispozícii spoločnému spravodajcovi poslancovi Sidóovi. Ďakujem za pozornosť.
 Předsedající místopředseda FS B. Kučera: Děkuji. Slovo má poslanec Zeman, připraví se poslanec Bakšay.
 Poslanec SN M. Zeman: Pane předsedo, pane předsedající, vážené Federální shromáždění, mám jen jednu stručnou připomínku, která není pozměňovacím návrhem, a i když je to podivné, týká se důvodové zprávy, včetně ekonomické části.
 V kruzích některých mých prognostických přátel, zabývajících se prognózami školství, vznikla jedna obava z možné dezinterpretace věty o zkrácení povinné školní docházky z deseti na devět let. Argumentovalo se tím, že je to trend proti celosvětovým trendům. Sám toto mínění nesdílím, protože desetiletá povinná školní docházka byla fikcí, která byla spíš mučením určité části obtížně vzdělavatelných kategorií.
 Jde mi však o to upozornit, že v budoucnosti bychom měli počítat s reálným prodloužením průměrné délky studia, a zejména razantnějším přechodem nových ročníků gymnázií s následujícím postupem na vysoké školy. Vím, že se objevují námitky, že naše zastaralá ekonomická struktura kvalifikované lidi nepotřebuje. Domnívám se, že zde platí obrácené kauzualita, že kvalifikovaní lidé jsou nutným faktorem toho, aby byla překonána zastaralá ekonomická struktura. Chtěl bych však upozornit na to, že v souvislosti s očekávaným demografickým vývojem, ale zejména v souvislosti s očekávanou strukturální nezaměstnaností, která může vzniknout v důsledku určitých rekvalifikačních programů a změn v našem národním hospodářství, je velmi žádoucí, aby toto posílení role a tedy i podílu středních škol, zejména gymnázií, nastalo již nyní, protože tímto způsobem se dočasně odloží nástup nových pracovních sil a jisté tenze na trhu práce se podstatně oslabí. Z tohoto hlediska považuji ekonomickou kalkulaci, obsaženou v závěru důvodové zprávy přinejmenším za neúplnou, protože nerespektuje tento faktor. Děkuji za pozornost.
 Předsedající místopředseda FS B. Kučera: Děkuji. Slovo má poslanec Bakšay, připraví se poslanec Balgavý.


text:
19/2012 Sb., Zákon, kterým se mìní zákon è. 216/1994 Sb., o rozhodèím øízení a o výkonu rozhodèích nálezù, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù, a dal1í související zákony | Fulsoft.cz - Zákony, judikatura a literatura 2020
 ÈÁST PRVNÍ - Zmìna zákona o rozhodèím øízení
 ÈÁST ÈTVRTÁ - Zmìna zákona o elektronických komunikacích
 19/2012 Sb., Zákon, kterým se mìní zákon è. 216/1994 Sb., o rozhodèím øízení a o výkonu rozhodèích nálezù, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù, a dal1í související zákony Garance
 è. 19/2012 Sb.
 kterým se mìní zákon è. 216/1994 Sb., o rozhodèím øízení a o výkonu rozhodèích nálezù, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù, a dal1í související zákony
 Zmìna zákona o rozhodèím øízení
 Zákon è. 216/1994 Sb., o rozhodèím øízení a o výkonu rozhodèích nálezù, ve znìní zákona è. 245/2006 Sb., zákona è. 296/2007 Sb. a zákona è. 7/2009 Sb., se mìní takto:
 1. V § 1 odst. 2 se na konci textu doplòují slova „nebo pokud bylo zahájeno øízení pøed finanèním arbitrem nebo bylo v tomto øízení rozhodnuto ve vìci samé“.
 2. V § 2 odst. 1 se za slova „k jejich3⁄4 projednání a rozhodnutí by jinak byla dána pravomoc soudu“ vkládají slova „nebo o nich3⁄4 to stanoví zvlá1tní zákon“.
 3. V § 3 se doplòují odstavce 3 a3⁄4 6, které znìjí:
 „(3) Sjednává-li se rozhodèí smlouva pro øe1ení sporù ze spotøebitelských smluv, musí být sjednána samostatnì a nikoliv jako souèást podmínek, jimi3⁄4 se øídí smlouva hlavní; jinak je neplatná.
 (4) S dostateèným pøedstihem pøed uzavøením rozhodèí dolo3⁄4ky poskytne podnikatel spotøebiteli nále3⁄4ité vysvìtlení, aby byl schopen posoudit, jaké dùsledky pro nìho mohou uzavøením rozhodèí dolo3⁄4ky nastat. Nále3⁄4itým vysvìtlením se rozumí vysvìtlení v1ech následkù rozhodèí dolo3⁄4ky.
 (5) Rozhodèí dolo3⁄4ka uzavøená podle odstavce 3 musí obsahovat také pravdivé, pøesné a úplné informace o
 a) rozhodci nebo o tom, 3⁄4e rozhoduje stálý rozhodèí soud,
 b) zpùsobu zahájení a formì vedení rozhodèího øízení,
 c) odmìnì rozhodce a pøedpokládaných druzích nákladù, které mohou spotøebiteli v rozhodèím øízení vzniknout a o pravidlech pro jejich pøiznání,
 d) místu konání rozhodèího øízení,
 e) zpùsobu doruèení rozhodèího nálezu spotøebiteli a
 f) tom, 3⁄4e pravomocný rozhodèí nález je vykonatelný.
 (6) Svìøuje-li rozhodèí dolo3⁄4ka rozhodování sporu stálému rozhodèímu soudu, je po3⁄4adavek uvedený v odstavci 5 splnìn také odkazem na statuty a øády stálých rozhodèích soudù vydávané podle § 13.“.
 4. § 4 vèetnì poznámky pod èarou è. 2 zní:
 (1) Rozhodcem mù3⁄4e být obèan Èeské republiky, který je zletilý, bezúhonný a zpùsobilý k právním úkonùm, pokud zvlá1tní pøedpis2nestanoví jinak.
 (2) Cizinec mù3⁄4e vykonávat funkci rozhodce, jestli3⁄4e splòuje podmínku zletilosti, bezúhonnosti a zpùsobilosti k právním úkonùm, pøièem3⁄4 podmínka zpùsobilosti k právním úkonùm se øídí právním øádem státu, jeho3⁄4 je pøíslu1níkem. Staèí v1ak, má-li takováto osoba zpùsobilost k právním úkonùm podle práva Èeské republiky.
 (3) Podmínku bezúhonnosti podle odstavcù 1 a 2 nesplòuje ten, kdo byl pravomocnì odsouzen za trestný èin, jestli3⁄4e se na nìj nehledí, jako by nebyl odsouzen.
 (4) Rozhodcem urèeným rozhodèí dolo3⁄4kou pro øe1ení sporù ze spotøebitelských smluv mù3⁄4e být jen osoba, která je zapsána v seznamu rozhodcù vedeném Ministerstvem spravedlnosti (dále jen „ministerstvo“).


text:
Pl.ÚS 44/03 ze dne 5. 4. 2005
 N 73/37 SbNU 33
 Předestření výpovědi z přípravného řízení trestního v hlavním líčení
 pléna Ústavního soudu ve složení JUDr. Stanislav Balík, JUDr. František Duchoň, JUDr. Vojen Güttler, JUDr. Pavel Holländer, JUDr. Ivana Janů, JUDr. Dagmar Lastovecká, JUDr. Jiří Mucha, JUDr. Jiří Nykodým, JUDr. Miloslav Výborný, JUDr. Eliška Wagnerová a JUDr. Michaela Židlická ze dne 5. dubna 2005 sp. zn. Pl. ÚS 44/03 ve věci návrhu Okresního soudu Plzeň-město na zrušení ustanovení § 212 zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů, (nález byl vyhlášen pod č. 249/2005 Sb.)
 Navrhovatel se domáhá, aby Ústavní soud vydal nález, kterým zruší ustanovení § 212 zákona č. 141/1961 Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů. Uvedl, že před Okresním soudem Plzeň-město probíhá pod sp. zn. 8 T 148/2001 trestní stíhání obžalovaného R. Č. pro skutky, jimiž se měl dopustit trestných činů násilí proti skupině obyvatelů a proti jednotlivci podle § 196 odst. 2 trestního zákona a podle § 197a trestního zákona, ublížení na zdraví podle § 221 odst. 1 trestního zákona a podle § 221 odst. 1 a odst. 2 písm. a) trestního zákona, porušování domovní svobody podle § 238 odst. 1 a 2 trestního zákona a vydírání podle § 235 odst. 1 trestního zákona. Ve věci byl Okresním soudem Plzeň-město vyhlášen dne 26. 4. 2002 rozsudek, jímž byl obžalovaný zproštěn všech obžalob okresního státního zástupce Plzeň-město, ohledně nichž je vedeno toto řízení. Tento rozsudek Okresního soudu Plzeň-město byl v celém rozsahu usnesením Krajského soudu v Plzni ze dne 21. 8. 2002 sp. zn. 8 To 374/2002 zrušen. V rámci tohoto rozhodnutí bylo Okresnímu soudu Plzeň-město uloženo, aby poškozené D. K. "předestíral" postupem podle § 212 trestního řádu její výpovědi, které učinila v přípravném řízení a které nejsou podle znění trestního řádu účinného od 1. 1. 2002 v řízení před soudem použitelné.
 Usnesením Okresního soudu Plzeň-město ze dne 15. 11. 2002 bylo podle § 224 odst. 5 trestního řádu trestní stíhání obžalovaného R. Č. postupem podle § 224 odst. 5 trestního řádu přerušeno a věc byla předložena Ústavnímu soudu České republiky s odůvodněním, že ustanovení § 212 trestního řádu odporuje čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále též "Úmluva"). V dané trestní věci je prý totiž pro úvahu o otázce viny obžalovaného zcela zásadní, jak bude posouzena věrohodnost poškozené D. K. K tomuto posouzení má posloužit právě tzv. předestření jinak procesně nepoužitelných výpovědí poškozené podle ustanovení § 212 trestního řádu. Dále navrhovatel uvedl, že "stručné odůvodnění stanoviska samosoudce Okresního soudu Plzeň-město je obsaženo v usnesení Okresního soudu Plzeň-město ze dne 15. 11. 2002 sp. zn. 8 T 148/2001".
 Ústavní soud navrhovatele upozornil, že pouhý obecný odkaz na stručné odůvodnění stanoviska samosoudce Okresního soudu Plzeň-město (údajně obsažené v usnesení Okresního soudu Plzeň-město ze dne 15. 11. 2002 sp. zn. 8 T 148/2001) je pro účely řízení před Ústavním soudem nedostatečný, a vyzval jej k doplnění návrhu na zahájení řízení o řádnou ústavněprávní argumentaci tak,


text:
aby bylo zcela zřejmé, v čem konkrétně spatřuje nesoulad napadeného ustanovení trestního řádu s ústavním pořádkem České republiky.
 V doplnění svého návrhu (reagujícím na uvedenou výzvu Ústavního soudu) navrhovatel uvedl, že napadené ustanovení § 212 trestního řádu odporuje čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod (dále též "Listina"), čl. 10 a čl. 96 odst. 1 Ústavy České republiky (dále jen "Ústava"), jakož i čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (poznámka: pro úplnost je třeba dodat, že navrhovatel cituje čl. 10 Ústavy ve znění platném a účinném před 1. 6. 2002, tedy před novelou provedenou ústavním zákonem č. 395/2001 Sb., kterým se mění ústavní zákon České národní rady č. 1/1993 Sb., Ústava České republiky, ve znění pozdějších předpisů). Navrhovatel prohlásil, že novela trestního řádu účinná od 1. 1. 2002 nepochybně v ustanoveních upravujících provádění svědeckých výpovědí v řízení před soudem (a vůbec v otázce použitelnosti jednotlivých svědeckých výpovědí či podání vysvětlení sepsaných svědky v přípravném řízení) vyšla z čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podle něhož je jedním z minimálních práv obviněného právo vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě. V zásadě je prý podle nové právní úpravy - tedy po 1. 1. 2002 - řádné vyrozumění obviněného či jeho obhájce o výslechu svědka předpokladem toho, aby protokol o výpovědi takového svědka mohl být v řízení před soudem použit. Přitom podle znění trestního řádu "účinného před 1. 1. 2002" se takový procesní přístup nepožadoval, a tam, kde obviněný neměl obhájce či jeho obhájce nepožádal o to, aby byl o výslechu svědků vyrozumíván, mohl soud protokol o výpovědi svědka v hlavním líčení přečíst podle dřívějšího § 211 odst. 2 písm. b) trestního řádu i bez splnění právě popsané podmínky. Obviněný však není podle současného trestního řádu poučován o tom, že skutečnosti, které uvede v rámci své výpovědi, ale také v rámci svých vyjádření k jednotlivým provedeným důkazům, mohou být orgány činnými v trestním řízení použity jako důkaz proti němu. V této souvislosti je nutno podle mínění navrhovatele podotknout, že hodnocení věrohodnosti obviněného bývá obvyklým prostředkem sloužícím orgánům činným v trestním řízení k řešení otázky viny. Nezřídka - a typicky jde o případy analogické případu předmětnému, v němž proti sobě stojí výpovědi obviněného a poškozeného - je pro rozhodnutí soudu o vině či nevině obviněného zcela zásadní otázkou hodnocení věrohodnosti poškozeného. Ustanovení § 212 má právě k posouzení této věrohodnosti sloužit. Má tedy k němu sloužit prostřednictvím tzv. "předestření" výpovědi takový procesní úkon, který je jinak v řízení před soudem nepoužitelný, neboť nebylo-li by tomu tak, bylo by možné dřívější svědkovu výpověď přečíst některým z postupů uvedených v ustanovení § 211 trestního řádu.
 Podle novely trestního řádu účinné od 1. 1. 2002 - uvádí dále navrhovatel - se počítá s tím, že se v přípravném řízení shromažďují výpovědi svědků ve věcech, v nichž je v prvním stupni k projednání a rozhodnutí věci příslušný okresní soud, a to v zásadě v podobě, která je v řízení před soudem nepoužitelná. Jde tu o


text:
tzv. protokoly o podání vysvětlení podle ustanovení § 158 trestního řádu. Použít tyto záznamy lze pouze v případě hlavního líčení v rámci zjednodušeného řízení tím, že se za souhlasu obviněného i státního zástupce přečtou. V souvislosti s čl. 37 odst. 3 Listiny a čl. 96 odst. 1 Ústavy není podle názoru navrhovatele myslitelné, aby byla v řízení před soudem přiznávána dvojí "právní síla" důkazním prostředkům, které jsou nepoužitelné zejména pro rozpor s čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Navrhovatel v této souvislosti položil "řečnickou" otázku, zda by byla dána rovnost obžalovaných, kdyby ve vztahu k některým z nich bylo možné k posouzení věrohodnosti svědků, tedy k řešení jedné z velmi důležitých otázek trestního řízení, "použít nepoužitelného důkazu", zatímco ve vztahu k jiným obžalovaným by takový postup možný nebyl. Podle jeho názoru je v rozporu s ústavním principem rovnosti, aby jeden procesně nepoužitelný důkaz mohl být prostředkem k hodnocení důkazní situace, zatím co jiný, pouze díky tomu, že je formálně jinak označen, nikoli. Procesně nepoužitelný důkaz by měl zůstat procesně nepoužitelným důkazem bez výjimky. Ustanovení § 212 trestního řádu navíc hovoří o tom, že předestření dřívější nepoužitelné výpovědi, která se podle navrhovatele může rovnat a zhusta se prý také v celé řadě případů rovná "návodné otázce par excellence", soud provést může, avšak nemusí. Tato zákonná dikce by mohla znamenat nejen předpoklad, při jehož splnění soud vždy přikročí k předestření výpovědi, ale také situaci, že uvedený postup odvisí od úvahy soudu. Posledně jmenované pojetí pak prý zcela jistě odpovídá znění zákona, protože "kdyby se nemělo postupovat podle pojetí tohoto, ale onoho, trestní řád by jistě použil v dikci upravující zmíněný procesní postup stejnou formulaci jako v ustanovení § 211 odst. 2, odst. 3 trestního řádu, v němž se obligatorně předepisuje přečtení dřívějších procesně použitelných výpovědí spoluobžalovaných či svědků". To pak opět - podle názoru navrhovatele - odporuje shora citovaným ustanovením Listiny a Ústavy, která zajišťují rovná práva účastníků soudního řízení.
 Ústavní soud zaslal návrh na zahájení řízení v souladu s ustanovením § 69 zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů, účastníkům řízení - Poslanecké sněmovně a Senátu Parlamentu České republiky - a vyžádal si i stanovisko Ministerstva spravedlnosti České republiky (§ 49 odst. 1 citovaného zákona).
 Ve vyjádření Poslanecké sněmovny Parlamentu České republiky je úvodem citována část důvodové zprávy vztahující se k předmětnému ustanovení trestního řádu. V důvodové zprávě je ustanovení § 212 odůvodněno takto: "V případech, kdy obhájci nebyla poskytnuta možnost zúčastnit se výslechu svědka v přípravném řízení a buď soud nebo strany považují za potřebné takový výslech opakovat v řízení před soudem, může dojít k rozporům mezi opakovanými výpověďmi svědka. Z tohoto důvodu je třeba řešit otázku významu protokolu o výslechu svědka pořízeného v přípravném řízení a jeho použitelnosti v řízení před soudem (i s přihlédnutím k principu ústnosti, bezprostřednosti a práva obviněného být alespoň jednou přítomen provádění důkazu a klást vyslýchaným osobám otázky). Nepředpokládá se, že protokol o výslechu svědka z přípravného řízení by se za této situace přečetl, jako je


text:
tomu v případě postupu podle § 211, kdy je přečten celý protokol, který pak jako celek může sloužit jako rovnocenný důkaz oproti výpovědi svědka v hlavním líčení, ale bude pouze tzv. předestřen, aby se odlišilo jeho rozdílné provedení od přečtení k důkazu. Předestření bude spočívat v reprodukci dotčených částí předchozího protokolu pořízeného v přípravném řízení bez přítomnosti obhájce se žádostí o vysvětlení rozporů s novou v hlavním líčení složenou výpovědí a sám o sobě (sic - pozn. red.) bude sloužit pouze k tomu, aby svědek vysvětlil rozpory mezi svou výpovědí v přípravném řízení a v řízení před soudem a aby si soud na základě toho mohl učinit závěr o věrohodnosti výpovědi takového svědka složené v hlavním líčení. Na rozdíl od přečteného protokolu o výpovědi svědka, který je plnohodnotným důkazem, z kterého může soud vycházet při závěru o vině obžalovaného, pouze předestřený protokol o svědecké výpovědi nemůže sloužit sám o sobě ani ve spojení s jinými ve věci provedenými důkazy jako podklad výroku o vině obžalovaného, neboť byl proveden bez přítomnosti obhájce, v důsledku čehož neměla obhajoba možnost klást takovému svědkovi otázky a vznášet proti průběhu výslechu, protokolaci a nakonec i výpovědi svědka námitky. Z tohoto principu bude třeba v potřebném rozsahu připustit výjimky (např. šlo-li o neodkladný nebo neopakovatelný úkon prováděný před sdělením obvinění, kdy správnost a zákonnost garantuje přítomnost soudce, dále o výslech nezletilých svědků, nebo o případy, kdy svědek vypovídal pod nátlakem či byl podplacen, anebo byl-li obsah výpovědi zjevně ovlivněn průběhem výslechu v hlavním líčení).".
 Podle názoru Poslanecké sněmovny (obsaženého v jejím vyjádření) smyslem předestření protokolu o dřívější výpovědi podle § 212 je, aby podle toho, zda a jak svědek nebo spoluobviněný vysvětlil zjištěné rozpory ve svých výpovědích, mohl soud v rámci volného hodnocení důkazů (§ 2 odst. 6 trestního řádu) posoudit věrohodnost a pravdivost jeho výpovědi učiněné v hlavním líčení. Tím je vyjádřena i podstata postupu podle § 212, který neumožňuje ani soudu ani stranám činit z předestřeného protokolu o dřívější výpovědi přímé závěry o dokazovaných skutečnostech (§ 212 odst. 2 věta druhá); předestření dřívější výpovědi a reakce svědka nebo spoluobviněného na existující rozpory se zásadně projeví jen v procesu volného hodnocení důkazů soudem jako jedno z hledisek, podle nichž soud usuzuje na to, zda výpověď svědka nebo spoluobviněného učiněná u hlavního líčení je věrohodná a pravdivá, či nikoli, resp. v jakých směrech, ohledně kterých skutečností a v jakém rozsahu tomu tak je (odkázáno na publikaci Šámal a kol., Trestní řád, komentář, 4. vydání, Praha, C. H. Beck 2002, str. 1381). Poslanecká sněmovna dále zdůrazňuje - s ohledem na zásadu rovnosti účastníků řízení - že předestřít dřívější výpověď může svědkovi nebo spoluobviněnému nejen předseda senátu, ale též procesní strany, které tak mají stejné příležitosti, a nelze tedy mluvit o znevýhodnění obžalovaného.
 K tvrzení navrhovatele, že není myslitelné, aby byla v řízení před soudem přiznávána dvojí "právní síla" důkazním prostředkům, které nejsou použitelné (odchylná právní úprava ve zjednodušeném řízení), Poslanecká sněmovna uvádí, že diferenciace řízení před soudem v návaznosti na diferenciaci přípravného řízení vychází z úmyslu zákonodárce


text:
trestní řízení v nejméně závažných věcech co nejvíce zjednodušit a zrychlit. Zjednodušené řízení před soudem, navazující na zkrácené přípravné řízení, je koncipováno jako maximálně neformální a jednoduché, aniž by však osoba, proti níž se řízení vede, byla zkrácena na svých právech garantovaných Ústavou, Listinou základních práv a svobod, mezinárodními smlouvami a trestním řádem.
 Pokud jde o poukaz navrhovatele na údajný nesoulad ustanovení § 212 trestního řádu s čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, je ve vyjádření uvedeno, že Poslanecká sněmovna při projednávání novely trestního řádu provedené zákonem č. 265/2001 Sb. posuzovala jednotlivá ustanovení i ve vztahu k požadavkům vyjádřeným v čl. 6 citované Úmluvy. Schválené znění je prý s čl. 6 Úmluvy v souladu. Co se týče navrhovatelova tvrzení, že ustanovení § 212 trestního řádu je v rozporu s čl. 10 Ústavy, podle něhož jsou ratifikované a vyhlášené mezinárodní smlouvy o lidských právech a svobodách, jimiž je Česká republika vázána, bezprostředně závazné a mají přednost před zákonem, Poslanecká sněmovna - vzhledem k výše uvedenému - tvrdí, že ustanovení § 212 trestního řádu je v souladu s čl. 10 Ústavy, a to jak ve znění účinném do 1. června 2002, které uvádí navrhovatel, tak i ve znění účinném od 1. června 2002.
 Vyjádření Poslanecké sněmovny je uzavřeno stanoviskem, že zákonodárný sbor jednal v přesvědčení, že přijatý zákon je v souladu s Ústavou, ústavním pořádkem a právním řádem České republiky a je ponecháno Ústavnímu soudu, aby v souvislosti s podaným návrhem posoudil ústavnost tohoto zákona a vydal příslušné rozhodnutí.
 Senát Parlamentu České republiky ve svém vyjádření uvedl, že rozhodl o schválení předmětného návrhu novely trestního řádu v mezích Ústavou stanovené kompetence a ústavně stanoveným způsobem ve většinovém přesvědčení, že přijatý zákon je v souladu s ústavními zákony České republiky a s mezinárodními závazky státu. Senát prý obecně akceptoval vládní prezentaci daného návrhu novely jako počin, kterým je sledována změna příliš složitého a těžkopádného řízení v efektivnější nástroj potlačování kriminality při zachování (posílení) demokratických pravidel spravedlivého procesu. Pachatel má být v tomto smyslu nejen postižen, ale má se tak stát co nejdříve po spáchání trestného činu. V daném kontextu se Senát rovněž ztotožnil s konkrétním vládním odůvodněním nového § 212 trestního řádu (poznámka: srov. výše citovanou důvodovou zprávu k návrhu novely) a svým přístupem nijak nezpochybnil vládní odůvodnění podané k předmětnému ustanovení trestního řádu; obecně prý jednoznačně podpořil směřování změn trestněprávní legislativy k vyšší úrovni vynutitelnosti práva.
 Ve vyjádření Senátu se dále praví, že navrhovatel nahlíží na předmětné vysvětlování rozporů předestřením výpovědi jako na důkazní prostředek, resp. důkaz, který není v hlavním líčení (pro rozhodnutí o vině) přípustný, protože nevznikl kontradiktorně. Zákonodárce však přímo v ustanovení § 212 stanoví, že vysvětlení rozporů "předestřením" je pouze podpůrnou metodou posouzení věrohodnosti výpovědi v hlavním líčení, a navíc výslovně zakazuje užít předestíraný protokol jako podklad výroku o vině. Zákonodárce rovněž v ustanovení § 211 odst. 3 jasně vyjádřil, že v reakci na podstatně odchylnou výpověď stejného svědka v hlavním líčení může být důkazem postaveným rovnocenně proti výpovědi před soudem jen čtení takového


text:
protokolu o dřívější výpovědi svědka, který vznikl při výslechu konaném s možností přítomnosti obhájce. Podle ustanovení § 212 může být svědek konfrontován jen se svým vlastním dřívějším projevem a jen tehdy, pokud došlo v jeho výpovědích k zásadnímu obratu. Podstatné rozpory ve výpovědích mají svou příčinu, ať již banální (zapomínání, zmatenost) nebo závažnější (nátlak v době vyšetřování apod.). Její rozpoznání může vždy jen zvýšit kvalitu volného hodnocení důkazů soudem. Vysvětlení příčiny rozporu může věrohodnost výpovědi oslabit, nebo naopak posílit. Tento postup však nekonkuruje důkazu podanému soudem. V případě předestření prý nejde o podobnost se čtením výpovědi nepřítomného svědka, naopak svědek před soudem plnohodnotně vypovídá. Obhajoba je procesně rozvinuta v plné síle. Věrohodnost výpovědi svědka před soudem mohou stejnou metodou podle § 212 rovnocenně zkoumat obě procesní strany. Předestření dřívější výpovědi je podle vyjádření Senátu metodou, v jejímž rámci lze podrobit svědka jakémusi testu, z něhož má vyplynout signál o jeho věrohodnosti. "Konfrontace" svědka s dřívější výpovědí může vést v některých případech k jeho upamatování, takže se "vrátí" ke své výpovědi z přípravného řízení, tentokrát v plné procesní relevanci. Proto se prý lze dobře domnívat, že se na předestřený protokol o výpovědi nevztahuje pravidlo o provedení důkazu mimo hlavní líčení, které stanoví, např. slovy nálezu Ústavního soudu sp. zn. III. ÚS 376/2001 [Sbírka nálezů a usnesení Ústavního soudu (dále jen "Sbírka rozhodnutí"), svazek 24, nález č. 174, str. 291], že "takové provedení důkazu musí garantovat právo na obhajobu a zásadu kontradiktornosti řízení v míře srovnatelné s podmínkami provádění důkazů v hlavním líčení".
 Pokud jde o navrhovatelem namítané vady úpravy řízení, je dále - podle názoru Senátu - třeba odlišit případy možného nesouladu zákona s Ústavou od případů pouze nespravedlivě vedeného procesu v určité věci. Výslovný zákonný zákaz užít předestřeného protokolu jako podkladu výroku o vině je při jeho porušení důvodem uplatnění opravných prostředků. K namítanému rozporu ustanovení § 212 trestního řádu s ústavní zásadou rovnosti účastníků Senát poznamenává, že rovností účastníků je zde nepochybně třeba rozumět rovnost procesních stran, která znamená, že v právním řízení nemá mít jedna ze stran lepší procesní postavení než strana druhá. V soudním řízení trestním jde o procesní rovnost obžalovaného a státního zástupce. Podle dané zásady mají pro všechny účastníky toho kterého řízení před soudem platit stejná pravidla řízení. Nejde zde tudíž o rovnost např. všech obžalovaných, jak naznačuje navrhovatel. Na okraj lze podle vyjádření Senátu dodat, že zkoumané ustanovení § 212 se může v jistém pohledu jevit jako nadbytečné. Posouzení věrohodnosti výpovědí totiž náleží k hodnocení důkazů, které je dosažitelné v zavedených procesních intencích i bez nutnosti speciální úpravy.
 Senát uzavírá tak, že je věcí Ústavního soudu, aby posoudil ústavnost napadeného ustanovení zákona a aby ve věci rozhodl.
 Ministerstvo spravedlnosti ve svém stanovisku k návrhu prohlásilo, že rovnost procesní, podle níž mají všichni účastníci řízení toho kterého řízení před soudem rovné postavení, je procesní zásadou, jež může být uplatňována jen v řízení kontradiktorním, kdy proti sobě stojí účastníci jako procesní odpůrci, tedy v trestním řízení soudním obžalovaný a státní zástupce. V návrhu na zahájení řízení


text:
je však tato zásada vykládána tak, že jedna strana procesu, v daném případě obžalovaný, musí mít v každém druhu řízení před soudem stejná práva, pokud jde o hodnotu důkazů. Tak ve zjednodušeném řízení konaném podle ustanovení § 314b a násl. trestního řádu může samosoudce podle § 314d odst. 2 se souhlasem státního zástupce a obviněného provést důkaz čtením úředních záznamů o vysvětlení osob a o provedení dalších úkonů z přípravného řízení pořízených postupem podle § 158 odst. 3 a 5 trestního řádu. Naproti tomu ustanovení § 212 odst. 1 trestního řádu upravuje předestření některých protokolů o výslechu svědka nebo spoluobviněného z přípravného řízení, což má jen omezený důkazní význam, protože se jím řeší toliko rozpory ve výpovědích svědka nebo spoluobviněného vyslýchaného u hlavního líčení, aby soud mohl v rámci volného hodnocení důkazů posoudit věrohodnost a pravdivost výpovědi, učiněné u hlavního líčení. Podle názoru Ministerstva spravedlnosti jde o dva rozdílné instituty; čtením úředního záznamu ve zjednodušeném řízení samosoudce provádí důkaz, předestření protokolu o výslechu z přípravného řízení (§ 212 odst. 1 trestního řádu) slouží samosoudci jen k posouzení věrohodnosti a pravdivosti svědka nebo spoluobviněného, a nelze o ně opírat výrok o vině, protože podle podmínek daných ustanovením § 212 odst. 1 trestního řádu by nebyl dodržen požadavek na spravedlivý proces ve smyslu čl. 6 odst. 3 písm. d) Úmluvy o ochraně lidských práv a svobod.
 Navrhovatel prý také mylně interpretuje v ustanovení § 212 odst. 1 trestního řádu slovo "může", které vytrhává ze souvislosti, a tím dospívá k nesprávnému závěru, že jde o fakultativní možnost soudu předestřít výpovědi z přípravného řízení, a dokládá tak další nerovné postavení účastníků řízení v porovnání k ustanovení § 211 trestního řádu, podle kterého soud za podmínek tam uvedených výpovědi obligatorně čte. Slovo "může" se podle názoru Ministerstva spravedlnosti váže ke slovům "pouze předestřeny" a má tak za cíl zdůraznit, že na rozdíl od předchozího ustanovení § 211 trestního řádu, podle kterého se výpovědi čtou, lze za podmínek uvedených v ustanovení § 212 odst. 1 trestního řádu protokoly o výslechu z přípravného řízení jen předestřít. Nejde však o možnost soudu předestřít protokoly, ale o jeho povinnost v případě rozporů ve výpovědích. Také v komentáři k trestnímu řádu, 4. vydání autorů Šámal, Král, Baxa, Púry (str. 1380) je uvedeno, že postup podle § 212 trestního řádu je obligatorní a že soud musí u hlavního líčení svědkovi nebo spoluobviněnému předestřít protokol o dřívější výpovědi z přípravného řízení, odchyluje-li se od ní u hlavního líčení. Soud však nemůže přikládat protokolu o této dřívější výpovědi jiný důkazní význam, než mu dává ustanovení § 212 odst. 1 trestního řádu. Pregnantně to prý vyjadřuje druhá věta druhého odstavce § 212, podle které protokol o výpovědi, který byl předestřen, nemůže být podkladem výroku o vině obviněného, a to ani ve spojení s jinými ve věci provedenými důkazy.
 Ministerstvo spravedlnosti uzavírá tak, že ustanovení § 212 trestního řádu s ústavním pořádkem České republiky není v rozporu.
 Ústavní soud se v souladu s § 68 odst. 2 zákona o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů,


text:
v prvé řadě zabýval otázkou, zda zákon, u kterého je namítána protiústavnost napadeného ustanovení, byl přijat a vydán v mezích Ústavou stanovené kompetence a ústavně předepsaným způsobem.
 Jedná se o zákon č. 265/2001 Sb., kterým se mění zákon č. 141/1961 Sb. Sb., o trestním řízení soudním (trestní řád), ve znění pozdějších předpisů, zákon č. 140/1960 Sb., trestní zákon, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony. V tomto směru Ústavní soud z příslušných sněmovních tisků, těsnopiseckých zpráv a údajů o průběhu hlasování zjistil, že Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky návrh tohoto zákona řádně schválila na své schůzi konané dne 25. 5. 2001 a Senát Parlamentu České republiky návrh schválil ve znění postoupeném Poslaneckou sněmovnou na schůzi konané dne 29. 6. 2001. Po podpisu předsedou Poslanecké sněmovny, prezidentem republiky a předsedou vlády byl zákon vyhlášen ve Sbírce zákonů v částce 102 pod č. 265/2001 Sb. Předmětný zákon tak byl přijat a vydán v mezích Ústavou stanovené kompetence a ústavně předepsaným způsobem.
 1. Po tomto zjištění přistoupil Ústavní soud k posouzení obsahu napadeného ustanovení zákona z hlediska jeho souladu s ústavním pořádkem České republiky (čl. 87 odst. 1 písm. a) Ústavy.
 Ustanovení § 212 trestního řádu, jehož zrušení navrhovatel navrhuje, zní:
 Ústavní soud již mnohokrát zdůraznil, že zásada ústavně konformního výkladu zákona nebo jeho jednotlivého ustanovení, resp. jiného právního předpisu má přednost před jeho zrušením a že je povinností všech orgánů veřejné moci interpretovat a aplikovat právo se zřetelem na požadavek ochrany základních práv a svobod. Konstatoval, že v situaci, kdy určité ustanovení právního předpisu umožňuje dvě různé interpretace, přičemž jedna z nich je v souladu s ústavními zákony a mezinárodními smlouvami, jimiž je Česká republika vázána, a druhá nikoliv, není dán důvod ke zrušení takového ustanovení. Při jeho aplikaci je úkolem všech státních orgánů interpretovat dané ustanovení ústavně konformním způsobem (srov. např. nález sp. zn. Pl. ÚS 5/96, Sbírka rozhodnutí, svazek 6, nález č. 98; vyhlášen pod č. 286/1996 Sb.; či nález sp. zn. Pl. ÚS 48/95, Sbírka rozhodnutí, svazek 5, nález č. 21; vyhlášen pod č. 121/1996 Sb.). V demokratickém právním státě, který je chápán především jako materiální právní stát, totiž nelze připustit užití platného zákonného ustanovení způsobem, který odporuje některé z fundamentálních ústavních zásad. Povinnost soudů nalézat právo neznamená pouze vyhledávat přímé, konkrétní a výslovné pokyny v zákonném textu, ale též povinnost zjišťovat a formulovat, co je konkrétním právem, i tam, kde jde o interpretaci abstraktních norem, ústavních zásad, ustanovení Listiny základních práv a svobod a závazků plynoucích z mezinárodních smluv. Z mnoha myslitelných výkladů zákona je tedy třeba v každém případě použít pouze takový výklad, který respektuje ústavní principy (je-li takový výklad možný), a ke zrušení ustanovení zákona pro neústavnost přistoupit teprve tehdy, nelze-li dotčené ustanovení použít, aniž by byla ústavnost porušena (princip minimalizace zásahu do pravomoci jiných orgánů veřejné moci).
 Ústavní soud je přesvědčen, že prostor pro ústavně konformní interpretaci napadeného ustanovení - při dodržení shora uvedených zásad, opakovaně tímto soudem zdůrazňovaných - je i v tomto zkoumaném případě dán. K tomu ho vedou následující úvahy.
 2.


text:
Navrhovatel je toho názoru, že ustanovení § 212 trestního řádu odporuje čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod, čl. 10 a čl. 96 odst. 1 Ústavy, jakož i čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. Se zřetelem k jeho argumentaci je zřejmé, že neústavnost tohoto ustanovení v podstatě spatřuje v jeho údajném nesouladu s principem rovnosti účastníků řízení.
 Zásada, že všichni účastníci si jsou v řízení rovni a že mají v řízení před soudem rovná práva (čl. 37 odst. 3 Listiny základních práv a svobod, čl. 96 Ústavy, čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod), je jednou ze základních záruk práva na spravedlivý proces. Z nejširšího, obecného hlediska se jedná o projev rovnosti všech lidí v právech, garantované mj. čl. 1 Listiny základních práv a svobod. V daném případě se tato obecná zásada promítá do oblasti práva trestního a je třeba ji zkoumat zejména z hlediska rovnosti mezi státním zástupcem a obžalovaným. Ústavní princip rovnosti účastníků trestního řízení je pak blíže konkretizován především v trestním řádu. Jednoduché právo však nesmí odporovat nadřazeným ústavním principům zakotveným v předpisech nejvyšší právní síly; základní povinností soudu je, jak již bylo uvedeno, interpretovat je ústavně konformním způsobem. Každé ustanovení právního předpisu demokratického právního státu musí rovněž splňovat podmínky dostatečné přesnosti, určitosti a předvídatelnosti; nedostatek těchto vlastností ve vztahu ke konkrétnímu zákonnému ustanovení však musí dosáhnout - má-li být považováno za rozporné s požadavkem právní jistoty a s principem právního státu (čl. 1 Ústavy) - takového stupně, že jeho intenzita vylučuje možnost stanovení normativního obsahu daného ustanovení pomocí obvyklých interpretačních postupů při jeho výkladu (srov. nález pléna Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 2/97, Sbírka rozhodnutí, svazek 8, nález č. 91; vyhlášen pod č. 186/1997 Sb.).
 Takový ústavně konformní výklad je podle názoru Ústavního soudu i v případě napadeného ustanovení možný, dokonce i tehdy, jestliže jeho interpretace zůstane v rovině metody pouhého výkladu jazykového. První a základní podmínkou stanovenou v napadeném ustanovení totiž je, že postupovat podle něj lze pouze tehdy, odchyluje-li se svědek nebo spoluobviněný v podstatných bodech od své dřívější výpovědi a nejde-li o případy uvedené v ustanovení § 211 odst. 3 nebo o výpověď provedenou jako neodkladný nebo neopakovatelný úkon podle § 158a. Jedině v takovém případě mu může být protokol o jeho výslechu z přípravného řízení, u nějž nebyla obhájci poskytnuta možnost, aby mu byl přítomen, některou ze stran nebo předsedou senátu pouze tzv. předestřen, aby objasnil nesoulad (vysvětlil rozpor) ve svých výpovědích; smyslem tohoto postupu je, "aby soud mohl v rámci volného hodnocení důkazů posoudit věrohodnost a pravdivost jeho výpovědi učiněné v hlavním líčení.". K výpovědi svědka či spoluobviněného tedy dochází v hlavním líčení před nezávislým soudem, za dodržení veškerých práv obhajoby, přičemž právo iniciovat tento postup, tj. předestření výpovědi, mají rovnocenně obě procesní strany, takže žádná není ani zvýhodněna ani znevýhodněna. Výsledkem tedy může být - nikoliv výjimečně - i závěr vyznívající ve prospěch obžalovaného; především však aplikace zkoumaného ustanovení umožňuje transparentním způsobem odpovědně zjistit skutkový stav


text:
věci. Podstatné je, že předestřený protokol nemůže být sám o sobě (a to ani ve spojení s jinými důkazy) podkladem výroku o vině obviněného, a není tedy procesně použitelným důkazem; je totiž určen jen k posouzení věrohodnosti výpovědi svědka nebo spoluobviněného uskutečněné však nyní v hlavním líčení, již za řádné účasti obhajoby.
 Existence napadeného ustanovení je - podle mínění Ústavního soudu - projevem jedné ze základních zásad trestního řízení souvisejících se samotným účelem trestního řízení v demokratickém právním státě, jímž je upravit postup orgánů činných v trestním řízení tak, aby trestné činy byly náležitě zjištěny a jejich pachatelé spravedlivě potrestáni (§ 1 trestního řádu); jde o zásadu sledující takový postup orgánů činných v trestním řízení, aby byl zjištěn skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu nezbytném pro jejich rozhodnutí (§ 2 odst. 5 trestního řádu). Soud je pak v rámci veškerých skutečností zjištěných řádným způsobem povinen pečlivě zvážit všechny okolnosti případu jednotlivě i v jejich souhrnu, přičemž je veden nadřazenými ústavními principy a účelem trestního řízení (srov. výše) podle zákona, na základě faktů zjištěných v rámci spravedlivého procesu. Smyslem zkoumaného institutu je proto umožnit co nejvíce se přiblížit stavu věci z hlediska reality, tedy tomu, "co se skutečně stalo"; tak je nutno i z pohledu ústavněprávního vykládat zásadu zjištění skutkového stavu bez důvodných pochybností podle současného znění § 2 odst. 5 trestního řádu. Napadené ustanovení tedy - vzhledem k uvedenému základnímu principu trestního řízení - slouží k dostatečnému posouzení a objasnění všech relevantních okolností konkrétního případu; zároveň působí v součinnosti s nadřazeným principem, že nikdo nemůže být stíhán jinak než ze zákonných důvodů a způsobem, který stanoví trestní řád (§ 2 odst. 1 trestního řádu), a nikoliv v rozporu s ním (srov. též čl. 39 Listiny). Napadený předpis přitom není - jak plyne již z jeho textu (srov. zejména § 212 odst. 2 větu druhou) - v rozporu ani se zásadou, že při rozhodování v hlavním líčení ... smí soud přihlédnout jen k těm důkazům, které byly při tomto jednání provedeny (§ 2 odst. 12 trestního řádu).
 V uvedených souvislostech je namístě reagovat na navrhovatelovu úvahu, že nemůže být přiznávána "dvojí právní síla" důkazním prostředkům, které jsou právně nepřípustné, neboť ve vztahu k některým obžalovaným by bylo možné "použít nepoužitelného důkazu", zatímco vůči jiným obžalovaným by takový postup možný nebyl. Podle názoru Ústavního soudu lze z této argumentace (a celého návrhu vůbec) dovozovat, že navrhovatel nikoli stoprocentně reflektuje smysl a důsledky napadeného zákonného ustanovení, mj. i ve srovnání s ustanovením § 211 trestního řádu. To si ostatně uvědomil i Senát, v jehož vyjádření se uvádí, že navrhovatel nahlíží na předmětné vysvětlování rozporů předestřením výpovědi jako na důkazní prostředky, resp. důkaz, který není pro rozhodnutí o vině přípustný, protože nevznikl kontradiktorně. Podstata institutu "předestření výpovědi" ve smyslu napadeného ustanovení § 212 trestního řádu, vylučující správnost navrhovatelovy úvahy o "dvojí právní síle důkazních prostředků" - neboť se o žádný důkaz ani o důkazní prostředek nejedná - je dostatečně vysvětlena v předchozím textu tohoto nálezu, v citovaném vyjádření


text:
Senátu a ve vyjádření Poslanecké sněmovny odvolávající se i na důvodovou zprávu k napadenému zákonnému ustanovení (viz výše). Obsah těchto vyjádření je jasný, srozumitelný a přesvědčivý, a proto lze i na ně - z důvodu stručnosti - odkázat.
 Ústavní soud se zabýval i otázkou, zda napadené ustanovení nezakládá nerovnost mezi obviněnými, kteří mají obhájce, ve srovnání s obviněnými, kteří obhájce nemají. Na tuto otázku odpovídá záporně. Ustanovení § 212 trestního řádu, a zásady tohoto nálezu vůbec, totiž platí - vzhledem k povaze věci - i pro případ, kdy obviněný v té které souzené věci obhájce neměl, jestliže mu nebyla poskytnuta možnost, aby byl přítomen výslechu svědka nebo spoluobviněného ve smyslu uvedeného zákonného ustanovení.
 3. Navrhovatel dále konkretizoval svoji námitku, že napadené ustanovení je v rozporu s čl. 6 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, neboť tzv. předestření výpovědi sloužící k posouzení věrohodnosti (svědka či spoluobviněného) může být zásadní i při posouzení viny obžalovaného.
 Ústavní soud v prvé řadě předesílá - pokud jde o právní přípustnost posouzení tohoto údajného rozporu, že již ve svém nálezu sp. zn. Pl. ÚS 36/01, uveřejněném ve Sbírce rozhodnutí, svazek 26, nález č. 80, a publikovaném pod č. 403/2002 Sb., uvedl, že ústavní zakotvení všeobecné inkorporační normy, a tím překonání dualistické koncepce vztahu práva mezinárodního a práva vnitrostátního (ústavní zákon č. 395/2001 Sb.), nelze interpretovat v tom smyslu, že by přivodilo odstranění referenčního hlediska ratifikovaných a vyhlášených mezinárodních smluv o lidských právech a základních svobodách při posuzování vnitrostátního práva Ústavním soudem, a to i s možnými derogačními důsledky. Rozsah pojmu "ústavní pořádek" totiž nelze vyložit toliko s ohledem na doslovné znění čl. 112 odst. 1 Ústavy, nýbrž i se zřetelem k čl. 1 odst. 2 Ústavy. Ústavní soud potvrdil tento svůj závěr i ve své další rozhodovací praxi (srov. nálezy sp. zn. I. ÚS 752/02, Sbírka rozhodnutí, svazek 30, nález č. 54, a sp. zn. Pl. ÚS 44/02, Sbírka rozhodnutí, svazek 30, nález č. 98; vyhlášen pod č. 210/2003 Sb.).
 Ústavní soud proto posuzoval napadené ustanovení i z hlediska jeho souladu s čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod. V této souvislosti lze však konstatovat, že stěžejní principy spravedlivého procesu zaručené v mezinárodních smlouvách o lidských právech a základních svobodách jsou v rámci ústavního řádu České republiky zakotveny zejména v Listině základních práv a svobod, takže je-li určité ustanovení právního předpisu shledáno ústavně konformním z tohoto hlediska, vyhovuje obvykle i zásadám zakotveným v mezinárodních smlouvách, které jsou součástí právního řádu České republiky.
 K tomuto (kladnému) zjištění dospěl Ústavní soud i v dané věci.
 K interpretaci relevantního článku citované Úmluvy, jejž je - z hlediska zkoumané problematiky - zejména třeba vzít v úvahu, totiž k čl. 6 odst. 3 písm. d), podle kterého každý, kdo je obviněn z trestného činu, má právo vyslýchat nebo dát vyslýchat svědky proti sobě a dosáhnout předvolání a výslech svědků ve svůj prospěch za stejných podmínek, jako svědků proti sobě, existuje řada rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva. Tak např. ve věci Kostovski proti Nizozemí


text:
z r. 1989, A-166, tento soud konstatoval, že "použít výpověď učiněnou v přípravném šetření samo o sobě neodporuje čl. 6 odst. 1 a 3 písm. d) Úmluvy s výhradou, že byla respektována práva obhajoby. Uvedená práva vyžadují dát přiměřenou a dostatečnou příležitost popřít svědectví směřující proti němu a svědka vyslýchat, a to buď při složení svědectví nebo později". Tentýž názor opakoval uvedený soud ve věci Delta proti Francii z r. 1990, A 1991-A, kdy navíc uvedl, že "přípustnost důkazů je třeba především posuzovat podle vnitrostátního práva a vnitrostátním soudům přísluší, aby hodnotily elementy, které shromáždí. Práva obhajoby vyžadují, aby obviněný měl adekvátní a dostatečnou možnost odporovat svědectví obžaloby a klást otázky svědkům v momentě svědecké výpovědi nebo později" (srov. též nález Ústavního soudu sp. zn. IV. ÚS 135/99, Sbírka rozhodnutí, svazek 14, str. 125, 126). Ani v tomto směru tedy Ústavní soud protiústavnost napadeného ustanovení trestního řádu neshledal, jelikož předmětná právní úprava přiměřenou a dostatečnou příležitost popřít svědectví směřující proti obviněnému a dát svědka vyslýchat, a to buď při složení svědectví nebo později, nijak nezpochybňuje.
 4. Pouze jako obiter dictum lze k některým částem argumentace navrhovatele (jestliže se dotýká okolností konkrétního případu) připomenout, že ačkoliv návrh obecného soudu podle čl. 95 odst. 2 Ústavy lze považovat za tzv. konkrétní kontrolu ústavnosti - neboť řízení před obecným soudem ve věci, při jejímž řešení má být napadený zákon použit, není v době podání návrhu pravomocně ukončeno - Ústavní soud i v takovém případě posuzuje napadené ustanovení právního předpisu obecně, a konkrétní případ neřeší. Podrobný návod, jak postupovat v takovém konkrétním, dosud pravomocně neukončeném případě, proto Ústavní soud nepodává a není to ani jeho úkolem. Lze tedy jen stručně doplnit, že svědomitý soudce musí být schopen při použití předmětného ustanovení § 212 trestního řádu jednat takovým způsobem, aby se "předestření" nerovnalo např. "návodné otázce" (jak je uvedeno v odůvodnění návrhu), ale aby mu umožnilo - mimo jiné - posoudit zejména to, zda je výpověď svědka nebo spoluobviněného v hlavním líčení věrohodná, a aby tím přispívalo k odpovědnému zjištění skutkového stavu věci.
 Procesní postup podle ustanovení § 212 trestního řádu tedy podle přesvědčení Ústavního soudu nebrání vydání spravedlivého rozhodnutí a práva obžalovaného nijak neporušuje; naopak, je-li uvedené ustanovení aplikováno procesně správně a ústavně konformně - tedy citlivě a odpovědně ve vztahu k nadřazeným ústavním principům a souvisejícím základním zásadám trestního řízení - přispívá k dosažení účelu a smyslu trestního řízení, vedeného příslušnými orgány demokratického právního státu.
 Proto Ústavní soud dospěl k závěru, že důvody ke zrušení ustanovení § 212 trestního řádu nejsou dány, neboť není v rozporu ani s ústavními předpisy, jichž se navrhovatel dovolává, ani s jinými předpisy, jež jsou součástí ústavního pořádku České republiky.
 Proto byl návrh v souladu s ustanovením § 70 odst. 2 zákona o Ústavním soudu zamítnut.


text:
23 Cdo 2269/2010
 Dotčené předpisy: § 332 odst. 1 obch. zák.
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Kateřiny Hornochové a soudců JUDr. Zdeňka Dese a JUDr. Ing. Jana Huška v právní věci žalobce Ing. L. M. , zastoupeného JUDr. Pavlem Jařabáčem, advokátem se sídlem v Ostravě-Moravská Ostrava, Puchmajerova 7, proti žalované EUTECH akciová společnost , se sídlem ve Šternberku, Nádražní 1/1617, PSČ 785 13, identifikační číslo 471 51 421, zastoupené JUDr. Liborem Koňaříkem, advokátem se sídlem v Olomouci, Novosadský dvůr 765/6, o zaplacení částky 147 799,37 Kč s příslušenstvím, vedené u Krajského soudu v Ostravě pod sp. zn. 41 Cm 48/2008, o dovolání žalobce proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 29. října 2009, č.j. 4 Cmo 279/2009-89, takto:
 Žalobce se po žalované domáhá zaplacení 147 799,37 Kč s příslušenstvím, představující jemu postoupenou pohledávku, jakožto smluvní pokutu za prodlení v období od 1.3.2008 do 30.4.2008 se zaplacením dlužné částky podle smlouvy o zneškodnění odpadu, uzavřené mezi předchůdkyní žalobce a žalovanou dne 18.9.1995. Žalobce tvrdí, že platby na úhradu dluhu uskutečněné žalovanou na účet majitelky účtu A. M. nemají právní účinky zániku dluhu.
 Vrchní soud v Olomouci rozsudkem ze dne 29. října 2009, č.j. 4 Cmo 279/2009-89, potvrdil rozsudek Krajského soudu v Ostravě ze dne 21. dubna 2009, č.j. 41 Cm 48/2008-68, kterým byla zamítnuta žaloba na zaplacení 147 799,37 Kč s příslušenstvím a rozhodnuto o náhradě nákladů řízení; zároveň rozhodl o náhradě nákladů odvolacího řízení.
 Odvolací soud dospěl k závěru, že žalobcem uplatněný nárok na zaplacení smluvní pokuty za období od 1.3.2008 do 30.4.2008 není důvodný, neboť bylo prokázáno, že žalovaná uhradila žalobci dluh ve dvou splátkách, když dne 21.12.2007 zaplatila částku 4 924 123 Kč a dne 28.12.2007 prostřednictvím třetí osoby Ing. Ch. částku 3 992 034 Kč, a to na účet majitelky účtu A. M. č. 154100645/0300, který žalobce určil k přijetí plnění, resp. vyjádřil opakovaně ochotu přijmout od žalované zaplacení dluhu na tento účet. Odvolací soud poukázal na ustanovení § 339 odst. 1 obchodního zákoníku, ve znění před novelou z.č. 285/2009 Sb. (dále jen obch. zák. ), které bylo dispozitivním ustanovením, a tudíž umožňovalo upravení platebních podmínek jiným způsobem než stanovil zákon, jak i sám žalobce připouští. Odvolací soud uzavřel, že pokud žalobce dal žalované opakovaně najevo ochotu přijmout plnění jejího dluhu na účet A. M. č. 154100645/0300 a žalovaná na tento účet 21.12.2007 a 28.12.2007 plnila, došlo tím k zániku peněžitého závazku žalované, a proto potvrdil rozsudek soudu prvního stupně o zamítnutí žaloby na zaplacení smluvní pokuty za prodlení se zaplacením dlužné částky za období od 1.3.2008 do 30.4.2008.
 Proti rozsudku odvolacího soudu podal žalobce dovolání. Přípustnost dovolání zakládá na ustanovení § 237 odst. 1 písm. c) občanského soudního řádu (dále jen o. s. ř. ). Má za to, že odvolací soud vyřešil v rozporu s hmotným právem právní otázku uskutečnění nabídky plnění (§ 332 odst. 1 obch. zák.) a právní otázku obsahu pojmu banky věřitele (§ 339 odst. 1 obch. zák.). Dovolatel tím zároveň uplatnil dovolací důvod nesprávného právního


text:
posouzení. Dovolává se i důvodu uvedeného v § 241a odst. 2 písm. a) o. s. ř., kterým namítá, že řízení je postiženo vadou, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci. Vadu řízení spatřuje v tom, že se odvolací soud nevypořádal ve smyslu § 157 odst. 2 o. s. ř. s jeho odvolacími námitkami týkajícími se výkladu § 332 odst. 1 a § 339 odst. 1 obch. zák. a rozhodnutí je v tomto směru nepřezkoumatelné.
 Dovolatel, vědom si skutečnosti, že skutkový stav věci nelze v dané věci v dovolacím řízení přezkoumávat, brojí přesto proti skutkovému závěru soudu, že žalobce dal žalované opakovaně najevo ochotu přijmout plnění jejího dluhu na účet A. M. č. 154100645/0300. Poukazuje na to, že dopis ze dne 27.12.2007, o něž soudy uvedený skutkový závěr opíraly, není podle dovolatele právně významný, neboť vzhledem k datu připsání částek na účty A. M., byl doručen žalované opožděně. Jako právně významné by podle žalobce mohly být dopisy žalobce z 5.6., 8.6., 28.6., 29.6., 30.8. a 31.10.2007, ale obsah pokynů věřitele k přijetí plnění se však v jednotlivých dopisech měnil. Dovolatel namítá, že obsahem dopisů není označení toliko účtu A. M., ale také označení dalšího účtu majitele a označení jednotlivých částek, jak mají být dlužníkem na tyto účty zaplaceny. Za právně relevantní považuje dovolatel dopis ze dne 31.10.2007, který však obsahuje pokyny jen o částce 4 845 881 Kč, ale nikoliv o další částce úroků z prodlení. V tomto dopise žalobce konkrétně sdělil žalované, že může uhradit část jistiny ve výši 900 000 Kč na účet nového postupníka č. 154100645/0300 a část jistiny ve výši 3 945 881 Kč na účet věřitele č. 44969466/7500. Přitom majitelem účtu č. 44969466/7500 je jiný subjekt než Ing. L. M. a A. M. Dovolatel dále namítá, že odvolací soud se vůbec nevypořádal s problémem, že částka 3 992 034 Kč byla zaplacena z účtu Ing. Z. Ch., tedy osoby odlišné od dlužníka a připsána na účet A. M., osoby odlišné od věřitele. Poukazuje dále na to, že Ing. Z. Ch. dal příkaz k úhradě částky 3 992 034 Kč dne 18.12.2007 a přitom smlouva o půjčce, v níž bylo podle zjištění soudu prvního stupně dohodnuto, že Ing. Z. Ch. poukáže částku 3 992 034 Kč na účet Ing. L. M. č. 154100645/0300, byla uzavřena až dne 21.12.2007.
 Dovolatel odkazuje na ustanovení § 339 odst. 2 obch. zák., podle něhož je při placení prostřednictvím banky závazek splněn připsáním částky na účet věřitele vedený u banky. Ze skutkových zjištění vyplývá, že věřitelem byl Ing. L. M. a dlužné částky byly připsány na účet A. M. Připomíná ustanovení § 709 obch. zák., z něhož vyplývá, že osoba oprávněná vůči bance ze smlouvy o vedení účtu je označována jako majitel účtu. Konstatuje, že z žádného zákona nevyplývá, že by účtem věřitele ve smyslu § 339 odst. 2 obch. zák. byla označována jiná osoba než majitel účtu. Zdůrazňuje, že z tohoto ustanovení ani nevyplývá, že by za účet věřitele byl považován také účet cizí osoby (majitele účtu) jen proto,


text:
že věřitel dlužníkovi sdělí, že má na tento účet dluh uhradit a ten úhradu dluhu takto přijme. Je tedy přesvědčen, že pokud odvolací soud učinil závěr, že žalovaný uhradil dluh věřiteli Ing. L. M. tím, že plnil na účet A. M. č. 154100645/0300 a že tím došlo k zániku peněžitého závazku žalované, není závěr odvolacího soudu v souladu s ustanovením § 339 odst. 1 a 2 obch. zák., za situace, kdy soudy podle dovolatele nezjistily, že došlo k dohodě věřitele a dlužníka o určitých platebních podmínkách a že dlužník plnil na účet A. M. Podle dovolatele měly soudy aplikovat ustanovení § 332 odst. 1 obch. zák., podle něhož, jestliže plnění závazku není vázáno na osobní vlastnosti dlužníka, je věřitel povinen přijmout plnění jeho závazku nabídnuté třetí osobou, jestliže s tím dlužník souhlasí. Zdůrazňuje, že právní podmínkou účinků řádného plnění je právě nabídka třetí osoby , avšak ze skutkových zjištění nevyplývá, že by taková nabídka věřiteli byla učiněna a na účtu A. M. se bez jakýchkoli souvislostí najednou objevila částka od odesílatele Ing. Z. Ch.
 Procesní pochybení soudu spatřuje dovolatel v tom, že odvolací soud použil ustanovení § 339 odst. 2 obch. zák. o splnění peněžitého závazku připsáním částky na účet věřitele a přitom ve shodě se soudem prvního stupně dospěl ke skutkovému závěru, že dlužné částky byly připsány na účet A. M., aniž přezkoumal rozpor mezi osobou věřitele Ing. L. M. a osobou majitelky účtu A. M. Z těchto důvodu považuje dovolatel rozsudek odvolacího soudu za nepřezkoumatelný podle § 157 odst. 2 o. s. ř.
 V doplnění dovolání podaném v dovolací lhůtě dovolatel reaguje na závěr odvolacího soudu, že ustanovení § 339 odst. 1 obch. zák. má dispozitivní charakter a tudíž umožňuje upravení platebních podmínek jiným způsobem než stanoví zákon. Dispozice není podle dovolatele ničím jiným, než uzavření smlouvy mezi věřitelem a dlužníkem o platebních podmínkách jiných, než stanoví zákon. V této souvislosti poukazuje na § 43a a násl. občanského zákoníku (dále jen obč. zák. ). Namítá, že pokud se týká minimálně částky 3 945 881 Kč, která měla být podle žalobce zaplacena na účet 44969466/7500, chybí k jejímu konkrétnímu zaplacení příslušný návrh žalobce ve smyslu § 43a obč. zák. Zaplacením této částky na účet A. M. nemohla žalovaná dosáhnout v rámci dispozičních oprávnění účastníků uzavření dohody o platebních podmínkách tichým souhlasem, neboť k takovému přijetí neměla návrh věřitele s příslušným obsahem. Poukazuje dále na to, že pokud v určitých dopisech žalobce označil účet k plnění č. 154100645/0300, pak dopis ze dne 5.6.2007, 8.6.2007 a 30.8.2007 se týkal zaplacení smluvní pokuty, dopis ze dne 28.6.2007 ušlého zisku, tudíž se vůbec netýkaly předmětných nároků. Dopis z 29.6.2007 hovoří o úhradě částky 600 000 Kč, ale bez specifikace.
 Nejvyšší soud České republiky (dále jen Nejvyšší soud ), jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.), zjistil, že dovolání žalobce bylo podáno včas (§ 240 odst. 1 o. s. ř.) a byl řádně zastoupen advokátem (§ 241 odst. 1 o. s. ř.).
 V posuzované věci není dovolání ve věci samé přípustné podle §


text:
237 odst. 1 písm. a) o. s. ř., je-li napadán potvrzující výrok rozsudku odvolacího soudu ve věci samé.
 Dovolání není přípustné ani podle § 237 odst. 1 písm. b) o. s. ř., neboť soud prvního stupně rozhodl jediným rozsudkem.
 Přípustnost dovolání proti potvrzujícímu výroku rozsudku odvolacího soudu je tedy třeba posoudit podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř.
 Je nutno připomenout, že přípustnost dovolání ve smyslu § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. je spjata se závěrem o zásadním právním významu rozhodnutí po stránce právní. Z toho vyplývá, že také dovolací přezkum se otevírá pro posouzení otázek právních (ať již v rovině procesní nebo z oblasti hmotného práva), jiné otázky (zejména posouzení správnosti nebo úplnosti skutkových zjištění) přípustnost dovolání nezakládají. Způsobilým dovolacím důvodem tak při uvažované přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. nemůže být důvod podle § 241a odst. 3 o. s. ř., prostřednictvím kterého lze namítat, že rozhodnutí vychází ze skutkového zjištění, které nemá v podstatné části oporu v provedeném dokazování, jak dovolatel ve svém dovolání namítá ve vztahu ke skutkovému zjištění odvolacího soudu, že žalobce dal žalované opakovaně najevo ochotu přijmout plnění dluhu žalované na účet A. M. č. 154100645/0300. Při dovolání do potvrzujícího výroku rozsudku odvolacího soudu při možné přípustnosti dovolání podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. skutkový závěr, že žalobce dal žalované najevo ochotu přijmout plnění jejího dluhu na účet A. M. č. 154100645/0300 nemůže před dovolacím soudem doznat žádné změny, toto skutkové zjištění dovolací soud nemůže přezkoumávat a případné nesprávné skutkové zjištění, které mohlo mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, nemůže odůvodnit zásadní právní význam rozsudku odvolacího soudu.
 Jestliže odvolací soud na základě tohoto skutkového zjištění poté aplikoval § 339 odst. 1 obch. zák., které má ve smyslu § 263 odst. 1 obch. zák. dispozitivní charakter, a dovodil, že za situace, kdy žalobce dal žalované najevo ochotu přijmout plnění jejího dluhu na účet A. M. č. 154100645/0300 a žalovaná na tento účet plnila, došlo k zániku peněžitého závazku žalované, nelze dovodit, že by jeho rozhodnutí bylo v rozporu s hmotným právem.
 Podle § 339 odst. 1 obchodního zákoníku, ve znění účinném před novelou zákonem č. 285/2009 Sb., peněžitý závazek lze též platit u banky věřitele ve prospěch jeho účtu, jestliže to není v rozporu s platebními podmínkami sjednanými mezi stranami.
 V daném případě s ohledem na skutková zjištění odvolacího soudu došlo mezi účastníky k dohodě o platebních podmínkách ve smyslu uvedeného ustanovení tak, že peněžitý závazek mohla žalovaná uhradit na účet A. M. č. 154100645/0300.
 Žalobce v dovolání dále poukazuje na to, že odvolací soud se nevypořádal s otázkou, že na účtu A. M. se dne 28.12.2007 bez jakýchkoli souvislostí najednou objevila částka od odesílatele Ing. Z. Ch. Připomíná ustanovení § 332 odst. 1 obch. zák., podle něhož, jestliže plnění závazku není vázáno na osobní vlastnosti dlužníka, je věřitel povinen přijmout plnění jeho závazku nabídnuté třetí osobou, jestliže s tím dlužník souhlasí. Zdůrazňuje, že právní podmínkou účinků řádného plnění


text:
je nabídka třetí osoby, avšak ze skutkových zjištění nevyplývá, že by taková nabídka věřiteli byla učiněna.
 V této souvislosti je třeba odkázat na skutková zjištění soudu prvního stupně, v jehož závěry se odvolací soud ztotožnil, a která, jak výše uvedeno, nemohou v dovolacím řízení doznat žádné změny, že přijetí dluhu ve výši 3 992 034 Kč z účtu Ing. Z. Ch. na účet A. M. č. 154100645/0300, bylo v souladu se smlouvou o půjčce ze dne 21.12.2007, podle níž byl také dluh dne 28.12.2007 na účet určený žalobcem uhrazen. Podle skutkového zjištění soudu prvního stupně byl uvedený část dluhu uhrazen třetí osobou za podmínek § 332 odst. 1 obch. zák., tj. v daném případě se souhlasem dlužníka.
 Za této skutkové situace pak byla v souladu s hmotným právem aplikace § 332 odst. 1 obch. zák., podle něhož, jestliže plnění závazku není vázáno na osobní vlastnosti dlužníka, je věřitel povinen přijmout plnění jeho závazku nabídnuté třetí osobou, jestliže s tím dlužník souhlasí.
 Namítá-li dále dovolatel nepřezkoumatelnost rozhodnutí ohledně nevypořádání se s rozporem v osobě věřitele a majitele účtu, na něž bylo plněno a namítal-li vadu řízení, která měla spočívat v tom, že odvolací soud se nevypořádal se všemi jeho námitkami, pročež považuje rozhodnutí odvolacího soudu též za nepřezkoumatelné, je nutno konstatovat, že v takovém případě by řízení mohlo být postiženo vadou ve smyslu § 241a odst. 2 písm. a) o. s. ř., která by mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, ale jak výše uvedeno, z důvodu uvedeného v tomto ustanovení může dovolatel napadnout rozhodnutí odvolacího soudu jen za předpokladu, že tvrzená vada řízení, která mohla mít za následek nesprávné rozhodnutí ve věci, je bezprostředním důsledkem řešení otázky procesněprávní povahy. O takový případ se však v dané věci nejedná.
 Jestliže tedy rozhodnutí odvolacího soudu není v rozporu s hmotným právem (§ 339 odst. 1 obch. zák., ve znění účinném před novelou zákonem č. 285/2009 Sb.), dovolací soud dospěl k závěru, že dovolání žalobce není podle § 237 odst. 1 písm. c) o. s. ř. přípustné.
 Nejvyšší soud proto dovolání aniž ve věci nařizoval jednání (§ 243a odst 1 věta první o. s. ř.) jako nepřípustné odmítl [§ 243b odst. 5 věta první a § 218 písm. c) o. s. ř.].


text:
V čem spatřuje Kocourek nezákonný zásah?
 Petr Kocourek podal ke Krajskému soudu v Brně žalobu na ochranu před nezákonným zásahem proti NSS. Nezákonný zásah měl spočívat ve zveřejňování jeho osobních údajů v rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové – pobočky v Pardubicích ze dne 7. 12. 2016, č. j. 52 A 30/2016-115, na webových stránkách NSS.
 Výše uvedený rozsudek obsahuje na str. 6 žalobcovo jméno a příjmení v souvislosti s tvrzením, že je ředitelem společnosti FLEET Control, s.r.o., která vystupovala jako zmocněnec osoby obviněné ze spáchání přestupku a která poskytuje tzv. „pojištění proti pokutám“ na webové stránce www.nechcipokutu.cz. Uvedený rozsudek dále obsahuje tvrzení, že žalobce sám také vystupuje v obdobných řízeních o přestupku jako obecný zmocněnec a že je manažerem různých projektů nabízejících tzv. „pojištění proti pokutám“ (např. Motoristická vzájemná pojišťovna a Řešíme pokuty, o. s.) a je dostatečně znám svým účelovým a obstrukčním jednáním.
 Petr Kocourek požadoval, aby Krajský soud v Brně uložil NSS zákaz pokračovat ve zveřejňování jeho osobních údajů. V případě, že NSS od popsaného jednání upustí, domáhal se žalobce toho, aby krajský soud deklaroval, že zveřejňování žalobcových osobních údajů bylo nezákonné.
 Co na to Krajský soud v Brně?
 Krajský soud v Brně žalobu zamítl. Soud zdůraznil, že publikace judikatury má zejména dva cíle:
 umožňuje kontrolu a transparentnost rozhodování soudů,
 je nástrojem sjednocování rozhodovací praxe orgánů veřejné moci, zejména soudů.
 Krajský soud v Hradci Králové – pobočka v Pardubicích odůvodňoval ve zveřejňovaném rozsudku závěr ohledně nevěrohodnosti a nedůvodnosti jím řešené žalobní argumentace vazbou žalobce na FLEET Control, s. r. o., na osoby, jež se na činnosti FLEET Control, s. r. o., podílejí, a na způsob, jakým tak činí. Bez toho, že by takové odůvodnění bylo uveřejněno jako celek, nemuselo by o konkrétních důvodech rozhodování v individuální věci přinášet dostatečnou informaci. Navíc, jak zdůraznil Krajský soud v Brně, zveřejněný rozsudek pojednává výlučně o profesních aktivitách žalobce, které sám žalobce veřejně prezentuje.
 Žalobce podal proti rozsudku Krajského soudu v Brně kasační stížnost.
 Zveřejnění rozsudku jako celku je opřeno o ustanovení § 5 odst. 7 a § 11 odst. 4 písm. b) zákona o svobodném přístupu k informacím. Zveřejnění je vhodné z důvodů, které uvedl již Krajský soud v Brně (viz výše).
 Případná anonymizace částí zveřejněných rozhodnutí by neměla být samoúčelná, nýbrž by měla sloužit k ochraně práv a svobod jednotlivce. Ani ochrana osobních údajů by ovšem neměla být samoúčelná, ale měla by být odůvodněna právě snahou o ochranu práva na soukromí.
 Smyslem anonymizace je ochránit soukromí, informační sebeurčení a osobní údaje těch osob, které v soudním řízení a poté v soudním rozhodnutí vystupují jako soukromé osoby (např. účastníci, svědci). Jejich soukromí je prolomeno pouze při samotném veřejném vyhlášení rozsudku, jak požaduje čl. 96 odst. 2 Ústavy, následně už je však jejich soukromí chráněno právě anonymizací. Tato ochrana naopak nedopadá na ty, kdo před soudem vystupují jako profesionálové, typicky jako advokáti (viz např. článek Způsob vystupování advokáta v soudním řízení je osobním údajem), kteří před soudem realizují svůj veřejný a profesní život, či jako státní orgány v pozici účastníků (viz


text:
např. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 31. 5. 2012, č. j. 9 Ans 5/2012 – 29, nález Ústavního soudu ze dne 9. 3. 2004, sp. zn. Pl. ÚS 38/02).
 V řízení, které bylo zakončeno zveřejněným rozsudkem, žalobce vystupoval jako svého druhu profesionál, nikoliv jako soukromá osoba (tou byl v tomto rozsudku řádně anonymizovaný žalobce, tedy osoba obviněná ze spáchání správních deliktů).
 NSS považuje za zřejmé, že „...stěžovatel skutečně vystupoval v daném řízení jako osoba, která tuto činnost provádí systematicky a čerpá z ní prospěch. Zároveň ale nechce nést odpovědnost, která je s takovou činností spojena v případě skutečných profesionálů, tedy typicky advokátů. Nyní posuzovanou kasační stížností se tak stěžovatel fakticky domáhá toho, aby mohl tuto činnost nadále systematicky vykonávat, aby z ní mohl čerpat finanční a jiný prospěch, aby ji mohl veřejně inzerovat, aby se mohl chlubit svými úspěchy, ale zároveň aby se mohl stáhnout zpět do svého soukromí a dovolávat se ochrany osobních údajů, pokud se při této činnosti dopustí něčeho, co si nepřeje zveřejňovat.“
 Taková snaha žalobce ovšem není a nemá být pokryta ochranou soukromí, informačního sebeurčení a osobních údajů. Je to sám stěžovatel, kdo svými profesními aktivitami do veřejného prostoru vstupuje (viz bod 19 rozsudku, kde NSS rozebírá mediální aktivity žalobce a jeho působení na kanálu Youtube).
 Z výše uvedených důvodů Nejvyšší správní soud kasační stížnost zamítl. Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 6. 2. 2019, č. j. 9 As 429/2018 – 35, je dostupný zde.


text:
TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. IČO: 25141686, Praha, výpis z rejstříku (23.02.2020) | Euro.cz
 Firma TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. IČO 25141686
 TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. má aktuální nebo historický záznam v těchto rejstřících: obchodní rejstřík, živnostenský rejstřík.
 TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. (25141686) je Společnost s ručením omezeným. Sídlí na adrese Přívorská 500/55, Praha 181 00. Do obchodního rejtříku byla zapsána dne 4. 7. 1997 a je stále aktivní. TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. má celkem dvě provozovny a dvě živnosti.
 Jako zdroj dat o TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. nám sloužily tyto stránky:
 Detailní informace o TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. na Justice.cz
 Detailní informace o TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. na rzp.cz
 Výpis dat pro TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o. na portále firmy.euro.cz obsahuje pouze takové informace, které lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
 Základní údaje TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 C 53107
 25141686
 TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 Kupní smlouvou ze dne 3.1.2005 prodán podnik úpadce na adrese Jateční čp. 63, Ústí nad Labem kupujícímu TRAVOSPOL, spol. s r.o., IČ 25017161, Terezín, 5. května 257, PSČ 411 55. 20.3.2006
 Aktuální kontaktní údaje TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 Kapitál TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 25.1.2000 - 18.9.2002
 4.7.1997 - 25.1.2000
 Sídlo TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 Přívorská 500/55 , Praha 181 00 1.11.2000
 Dolnokrčská 20/16 , Praha 140 00 11.5.1998 - 1.11.2000
 Dominova 2332/4 , Praha 158 00 4.7.1997 - 11.5.1998
 Předmět podnikání TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 řeznictví a uzenářství 6.1.2000
 konzervárenská výroba na bázi ovoce, zeleniny a výroba konzervárenských hotových jídel v řežimu živnosti volné 6.1.2000
 balení potravin 11.5.1998
 koupě zboží za účelem jeho dalšího prodeje a prodej, vyjma činností uvedených v přílohách 1-3 zákona č. 455/1991 Sb. 4.7.1997
 vedení firmy TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 Statutární orgán TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 Za společnost jedná každý z jednatelů samostatně. Podepisování za společnost se děje tak, že k vytištěnému nebo napsanému obchodnímu jménu společnosti připojí svůj podpis jednatel společnosti. 25.1.2000
 Jednatel je oprávněn jednat jménem společnosti samostatně. Podepisování za společnost se děje tak, že k vytištěnému nebo napsanému obchodnímu jménu společnosti připojí svůj podpis jednatel společnosti. 4.7.1997 - 25.1.2000
 Mgr. Pavel Hejl CSc. 4.7.1997 - 11.5.1998
 Serguei Veniaminovič Morev Nar. 27.3.1967 11.5.1998 - 6.1.2000
 Joísef Brodský 25.1.2000 - 25.1.2000
 Anastázova 22/3 , Praha 169 00
 Serguei Veniaminovič Morev Nar. 27.3.1967 6.1.2000 - 13.5.2002
 Káranská 124/61 , Praha 108 00
 Ing. Maxmilián Deutsch 22.8.2000 - 13.5.2002
 Serguei Veniaminovič Morev Nar. 27.3.1967 13.5.2002 - 28.2.2007
 Přívorská 500/55 , Praha 181 00
 Josef Brodský 25.1.2000 - 27.6.2007
 Sbírka Listin TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 C 53107/SL 31 ostatní usnesení o konkurzu Městský


text:
soud v Praze 8.8.2013 11.10.2013 17.10.2013 1
 C 53107/SL 30 účetní závěrka [2012] rozhodnutí Městský soud v Praze 31.12.2012 16.8.2013 27.8.2013 4
 C 53107/SL 7 účetní závěrka 1997 až 2000 Městský soud v Praze 31.12.2000 27.5.2002 0
 C 53107/SL 8 notářský zápis, podpisové vzory + spol. sml. Městský soud v Praze 8.4.2002 29.4.2002 0
 C 53107/SL 6 notářský zápis -zápis VH,přílohy Městský soud v Praze 22.9.2000 27.11.2000 0
 C 53107/SL 4 notářský zápis -zápis VH,příloha Městský soud v Praze 26.7.2000 20.11.2000 0
 C 53107/SL 3 notářský zápis + společenská smlouva 8 stran Městský soud v Praze 15.12.1999 18.4.2000 0
 Přívorská 500/55, Praha 181 00
 Živnosti a provozovny TRANS TRADE SERVIS - TTS, spol. s r.o.
 Konzervárenská výroba na bázi ovoce, zeleniny a výroba konzervárenských hotových jídel v režimu živnosti volné
 Koupě zboží za účelem jeho dalšího prodeje a prodej, vyjma činností uvedených v příl. 1-3 zákona č.455/91 Sb.
 1004056087
 Živnost č. 3 Koupě zboží za účelem jeho dalšího prodeje a prodej, vyjma činností uvedených v příl. 1-3 zákona č.455/91 Sb.
 Živnost č. 5 Konzervárenská výroba na bázi ovoce, zeleniny a výroba konzervárenských hotových jídel v režimu živnosti volné
 TTS Semily, s.r.o. - 25278312 - Semily
 TTS energo s.r.o. - 60724692 - Třebíč
 TTS Liberec, v.o.s. - 10426477 - Liberec
 TTS development s.r.o. - 27642160 - Třebíč
 TTS Holding s.r.o. - 27743969 - Třebíč
 TTS, s.r.o. - 48026395 - Praha
 TTS eko s.r.o. - 49359215 - Třebíč
 TTS Tooltechnic Systems Beteiligungen GmbH organizační složka - 65650328


text:
Rozhodčí doložka a její aspekty
 SMS půjčka před výplatou - Těžko by se dal hledat někdo, kdo nepotřebuje peníze.
 Pojem rozhodčí doložka je poměrně známý, nicméně spousta lidí nezná jeho podstatu, což je poměrně smutné. Rozhodčí doložku je třeba znát především v případě, že podnikáte a chcete mít své obchody pod kontrolou. Nejčastěji se tento pojem skloňuje v souvislosti s podpisem různých smluv, v nichž může rozhodčí doložka figurovat? Co tedy samotná existence rozhodčí doložky znamená?
 V první řadě je třeba říct, že se jedná o doložku, která hovoří o tom, že v případě jakýchkoli nesrovnalostí nebude o vině anebo nevině rozhodovat klasický soud, nýbrž předem určený rozhodčí soud . Ten je schopen v případě existence rozhodčí doložky rozhodnout ve všech důležitých záležitostech. Z hlediska samotného zřizovatele rozhodčí doložky se jedná o výhodnou záležitost, jelikož si může bez větších potíží určit, který rozhodčí soud bude při nesrovnalostech rozhodovat. Tím pádem je vcelku jasné, že rozhodne v jeho prospěch. I proto se vyplatí mít stálý rozhodčí soud k dispozici. Podívat se na možnosti objednání rozhodčího soudu můžete klidně zde .
 Budete-li podepisovat smlouvu s rozhodčí doložkou, která je stanovena protistranou, měli byste se přesně informovat na jejich rozhodčí soud, který preferují. Jen tak se vyhnete případným potížím, jež jsou spjaty s výběrem rozhodčího soudu určeného protistranou. Ideální je si zjistit okolo rozhodčí doložky kompletně všechno a až poté podepsat konkrétní smlouvu, která ji obsahuje. Výbornou volbou je volba vlastní smlouvy s rozhodčí doložkou. Tuto smlouvu si můžete nechat profesionálně zpracovat na webu http://www.rozsudok.sk a budete mít k dispozici kvalitní a profesionální smlouvu. V každém případě se jedná o jistotu, již nabudete vlastní cestou jen velmi složitě. Vypracování smlouvy s rozhodčí doložkou by měli řešit vždy profesionálové.
 Zobrazeno: 1114x | 11. červenec 2014 | Rady a postupy | comments: 1
 qQf3ZibhATVA
 1. NS opomenul moĹľnost (ote1zku) rozĹˇiĹTMujedcedho vfdkladu kmnioute1rnedho naĹTMedzened o dome9ne1ch .eu na ze1kladÄ› podobnosti a pĹTMi zachove1ned faÄŤelu i na dome9nove1 jme9na .cz.NaĹTMedzened z 2004 zne1 ne1rok odnedmaced s ne1slednfdm pĹTMevodem. Jedne1 se o souÄŤe1st ÄŤeske9ho pre1va. Pochybnosti vyvole1ve1 jen dodrĹľened ze1sady subsidiarity pre1va EU.2. Ani RozhodÄŤed soud pĹTMi HK ÄŚR a AK ÄŚR ale nened "spasitelnfd", protoĹľe neaplikuje svÄ›tove1 pravidla UDRP, nfdbrĹľ ÄŤeske9 pre1vo, ÄŤĹTMedmĹľ se mused vypoĹTMe1dat se stejnou vfdkladovou pre1vned ote1zkou jako NejvyĹˇĹˇed soud, kterfd ji ovĹˇem opomenul vzedt v potaz. Nezde1 se ovĹˇem, Ĺľe by ji namedtal nÄ›kterfd faÄŤastnedk ĹTMedzened. Soud vĹˇak pre1vo zne1.3. Neobvykle9 (u ne1s) je formulove1ned ote1zek ze1sadnedho pre1vnedho vfdznamu pro NS i tak stylisticky, jak je pode1ve1 dovolatel.4. RozhodÄŤed soud pĹTMi HK ÄŚR a AK ÄŚR by mohl vyloĹľit a pouĹľedt mezine1rodned pravidla tehdy, pokud by byl faÄŤastnedky ĹTMedzened povÄ›ĹTMen rozhodovat podle ekvity, ze1sad spravedlnosti jako podle hmotne9ho pre1va neste1tnedho. Musel by ovĹˇem uve9st, Ĺľe ze1sady spravedlnosti jsou vtÄ›leny, resp. soukromÄ› sepse1ny, pre1vÄ› v tÄ›chto pravidlech, coĹľ asi jsou. - PodobnÄ› viz arbitre1Ĺľned rozhodove1ned podle ekvity ve svÄ›tÄ›, a tuĹˇedm, Ĺľe i u ne1s, podle ze1sad spravedlnosti (natural justice) s tedm, Ĺľe tyto ze1sady jsou vyje1dĹTMeny ze1sadami mezine1rodnedch obchodnedch smluv UNIDROIT.
 posted


text:
Fórum | VALEO ODBORY
 Fórum - Humpolec
 Příspěvky na tomto fóru jsou přístupné pouze přihlášeným uživatelům!
 Pro přispívání musíte být přihlášen ke svému uživatelskému účtu.
 Krok blíže ke zrušení karenční doby!
 Napsal: §§§ 31. 10. 2018, 16:33
 Dnes Poslaneckou sněmovnou prošel návrh ke znovu zavedení proplácení prvních tří dnů v nemoci. Náš požadavek je tedy opět blíže k realizaci. Teď bude muset návrh projít Senátem.
 Napsal: alfi 25. 10. 2018, 08:41
 Dobry den, muze my nekto poradit jak dlouho mam narok na volno v praci, pokud my umrela mama v zahranici?Normalne vim ze kdyby byl pohreb tady v cr. tak mam 1 den.Ale jase ptam pokad byl pohreb v cizine.Pokad to nekto vite nebo mate stim skusenost tak my prosim odpiste.Vopred dekuji za odpoved.
 Komentáře: 2 komentářů
 Napsal: lupekaka 25. 10. 2018, 13:36
 Dle zákoníku práce opravdu 1 den, ale my máme Kolektivní smlouvu, kde je rozšířeno udělení Pracovního volna s náhradou mzdy ( par. C-5 odst.b.) * při úmrtí rodičů - 2 dny a na další den, jestliže zaměstnanec obstarává pohřeb těchto osob.
 Pokud dodáte na personální potvrzení o pohřbu matky ( musí být doložen váš příbuzenský vztah) s tím, že jste obstarávala pohřeb, máte 3 dny placené.
 pokud potřebujete více volna, musíte se dohodnout na napracování směny, výběru dovolené nebo neplaceném volnu se svým nadřízeným.
 Napsal: filipino_23 30. 10. 2018, 17:29
 mozem potvrdit - pri umrti jedneho z rodicov -> 2dni paragraf, pripadne 3dni ak zariadujete pohreb. V pohrebnictve vydaju potvrdenie o ucasti + pribuzensky vztah k zomrelemu
 Dělnictvu Československému.
 Napsal: §§§ 27. 10. 2018, 22:43
 První republika trvala krátce, jen dvacet let, která se vtěsnala mezi dvě strašlivé války. Musela čelit agresivitě nepřátelských totalitních sil i celosvětové hospodářské krizi. Přesto se považuje za nejšťastnější období, které český národ ve své moderní historii prožil. Naši předkové si svého státu vážili. Věřili, že přes všechny obtíže se jim podaří vybudovat Československo jako stát demokratický, moderní a sociálně spravedlivý. V tomto úsilí hrály nemalou roli i odbory, které se podílely na formulování sociální politiky a zasahovaly do všech oblastí sociální péče a ochrany dělnictva.
 Před 50 lety zavedli v Československu pětidenní pracovní týden.
 Napsal: §§§ 28. 9. 2018, 11:11
 Velkou změnu do fungování podniků, ale ve svých důsledcích i celé československé společnosti, přinesl pětidenní pracovní týden, zavedený do praxe oficiálně 29. září 1968.Zavedení jen pětidenního pracovního týdně připravovali čs. ekonomové od začátku 60. let a museli se vypořádat například s námitkami, že druhý volný den povede k hospodářskému poklesu. Na volné soboty si zaměstnanci ale i podniky zvykali postupně. Dvoudenní volno bývalo zpočátku jen každý druhý víkend, omezovalo se také vyučování na školách, žáci a studenti mívali jen kratší dopolední vyučování. Volného odpoledne středoškoláci podle pamětníků rádi využívali k chození na zábavy.
 Napsal: §§§ 27. 9. 2018, 19:29
 Vážení členi ZO.Nezapomeňte se včas nahlásit u předsedy nebo místopředsedy na výroční schůzi a taneční zábavu. Odborová organizace musí poskytnout zaměstnavateli seznam členů, pro které žádá uvolnění s náhradou mzdy (maximálně 3 hodiny) po dobu konání výroční členské schůze. A to nejméně


text:
5 kalendářních dní před začátkem této schůze. Registrujte se nejdéle do konce října.
 Registrace a přihlášení na akce.
 Napsal: King 17. 9. 2018, 01:07
 Je třeba se začít zajímat o dění kolem sebe. Nic nikomu zadarmo do klína nespadne. Konference se blíží a program bude zajímavý.
 Napsal: lupekaka 18. 9. 2018, 14:44
 500 Kč dosatne každý odborář, který se zůčastní výroční schůze 16.11.2018 ? není to nějaký kec ?
 Napsal: King 19. 9. 2018, 09:28
 Poukázka do kauflandu za 500. Kec to není. Je potřeba se ale registrovat nejdéle do konce října.
 § 54 odst. 6 BOZP
 Napsal: §§§ 2. 7. 2018, 10:03
 Záchod musí být zajištěn pro zaměstnance tak, aby nebyl od pracoviště vzdálen více než 120 metrů; při ztíženém přístupu, při nerovnosti povrchu, chůzi do kopce nebo členitosti přístupové cesty nesmí být vzdálen více než 75 metrů.
 V tom samém paragrafu je řešen i počet záchodů na zaměstnance. V § 54 odst. 7 je uvedeno, že minimální počet záchodů se stanoví podle nejpočetněji zastoupené směny takto:
 a) 1 sedadlo na 10 žen,
 b) 2 sedadla na 11 až 30 žen,
 c) 3 sedadla na 31 až 50 žen,
 d) na každých dalších 30 žen 1 další sedadlo,
 e) 1 sedadlo na 10 mužů,
 f) 2 sedadla na 11 až 50 mužů,
 g) na každých dalších 50 mužů 1 sedadlo.
 Na pracovišti, na němž se vykonává práce ve vnuceném pracovním tempu, se snižuje počet mužů i žen připadajících na stanovený počet sedadel podle uvedeného odstavce 7 o 20 %.
 Známá věc: V jednotě je síla.
 Napsal: §§§ 26. 6. 2018, 16:21
 Zvyšte mzdy, nenažranci! Čeští dělníci se postavili Francouzům. Křičeli, nadávali, vypískali ředitele.
 Na Plzeňsku věc nevídaná. Kolem tří stovek protestujících před branami podniku. Odboráři a zaměstnanci francouzského koncernu Zodiac Aerospace manifestovali za vyšší mzdy, kratší týdenní pracovní dobu a další sociální výhody, které u jejich kolegů v zemi galského kohouta jsou již řadu let naprosto normální. Akci zorganizovali místní odboráři za podpory odborového svazu KOVO, a zatímco na krajském úřadu pořádali tiskovou konferenci po jednání Rady, magistrát města podle pátečního údivu primátora Martina Zrzaveckého (ČSSD) nevěděl o ničem a regionální hospodářská komora ani nevyslala, stejně jako krajský úřad, „zvěda“ na Borská pole. Do Plzně údajně „čistou náhodou, shodou okolností“ dorazil vysoký představitel nového vlastníka této velmi prosperující firmy.
 Ztratit × stratit
 Napsal: lupekaka 13. 6. 2018, 15:02
 Psaní tohoto slova činí značné potíže, a proto je dobré si zapamatovat, že jediná správná podoba uvedeného slovesa je ztratit.
 Pravopis je možné odvodit ze samotného významu slova jednoduchou poučkou. Sloveso ztratit vyjadřuje skutečnost, kdy člověk přijde o něco tak, že to již nelze najít; jedná se tedy o sloveso dokonavé (děj ukončený).
 Existuje též sloveso tratit, které užíváme ve významu prodělávat (přicházet o něco) – tedy sloveso nedokonavé. Předpona z- zde poté plní klasickou funkci a ze slovesa nedokonavého tvoří sloveso dokonavé, tj. tratit – ztratit (podobně jako u sloves: moknout – zmoknout, trestat – ztrestat apod.). Pomůckou nám může být i to, že se svým způsobem může jednat i


text:
o změnu stavu, která se též značí předponou z-.
 Komentáře: 1 komentářů
 Napsal: §§§ 14. 6. 2018, 01:16
 Ano,ztratit je dobře.Omlouvám se za pravopisnou chybu.Velmi poučné vysvětlení.
 Ahoj odboráři.
 Napsal: §§§ 8. 6. 2018, 15:12
 Zastavte čas,přišli jsme zas,probudit Vás,než stratíme hlas.
 Zdravice - testování fora
 Napsal: lupekaka 31. 5. 2018, 13:33
 Zdar a sílu všem uživatelům nového fóra. Testování započato, první dotaz k diskusi. Kolik dioptrií má náš předseda ? Trpí krátrozrakostí anebo dalekozrakostí? čekám na reakce .
 Napsal: King 31. 5. 2018, 13:40
 Předseda má astigmatismus.
 Nové fórum pouze pro registrované členy (zaměstnance)
 Napsal: King 30. 5. 2018, 10:56
 Každý člen odborů pokud požádá a bude mít přihlašovací heslo bude moci přistupovat do tohoto fóra pod svojí přezdívkou (nick). Ostatní zaměstnanci musí vyplnit žádost o přístup a pokud bude vedením odborů schválena, tak mohou přistupovat pod přezdívkou na toto fórum.