text:
nákladů řízení právo podle § 60 odst. 1 s. ř. s.” Z výše uvedených závěrů rozšířeného senátu lze dovodit, že náhrada nákladů řízení úspěšným správním orgánům nenáleží v těch případech, kdy jim prokazatelně nevznikly žádné náklady nad rámec běžné úřední činnosti. Náklady spojené s účastí pověřených pracovníků správních orgánů u soudního jednání lze zahrnout do kategorie náklady běžné úřední činnosti, soud je proto dle § 60 odst. 7 s. ř. s. procesně úspěšnému správnímu orgánu zásadně nepřizná.
 Nejvyšší správní soud při posuzování věci nyní projednávané vycházel z výše uvedených závěrů rozšířeného senátu, neboť okolnosti posuzování náhrady nákladů řízení ve věci posuzované rozšířeným senátem a v nyní projednávané věci jsou obdobné. Žalovaný, totožný subjekt jako v řízení před rozšířeným senátem, nárokoval v souvislosti s obhajobou svého rozhodnutí před správním soudem úhradu nákladů řízení ve smyslu § 60 odst. 1 s. ř. s. Obdobně jako v případě posuzovaném rozšířeným senátem se jednalo o náklady žalovaného v souvislosti s jeho účastí na ústním jednání při projednání žaloby stěžovatele. Jak již bylo uvedeno výše, rozšířený senát dospěl k závěru, že tyto náklady spadají pod náklady běžné úřední činnosti. S výkonem působnosti jednotlivých správních orgánů je nerozlučně spojena též povinnost tuto činnost obhájit u nezávislého soudu, povolaného na základě příkazu ústavodárce k ochraně práv jednotlivců, přičemž náklady takto vzniklé při této standardní činnosti správních orgánů jsou stejně jako veškeré náklady na fungování veřejné správy hrazeny z veřejných rozpočtů, tj. z výtěžku daní a poplatků hrazených všemi občany na základě zákona. Povinnost občanů přispívat nad rámec běžné daňové povinnosti k úhradě nákladů orgánů veřejné moci v souvislosti určitými úkony se v zásadě omezuje na správní a soudní poplatky vymezené příslušnými předpisy. Náklady spojené s cestováním pracovníků správních orgánů při provádění jejich úředních úkonů tak patří do kategorie nákladů spojených s běžnou úřední činností. Jak již konstatoval ve výše uvedeném usnesení rozšířený senát, neexistuje žádný důvod náklady cestování úředníků z množiny nákladů spojených s činností veřejné správy (s její běžnou úřední činností) vydělovat a účtovat k náhradě vůči účastníkům řízení před správními soudy.
 Nejvyšší správní soud s přihlédnutím k výše uvedenému shledal námitku stěžovatele stran výroku, kterým mu městský soud uložil hradit náhradu nákladů řízení žalovanému, důvodnou, proto rozsudek městského soudu v tomto rozsahu zrušil a věc vrátil k dalšímu řízení.
 Stran meritorního posouzení věci samé, tj. zákonnosti vydaného rozhodnutí o zastavení řízení o podaném dodatečném daňovém přiznání, Nejvyšší správní soud ze správního spisu ověřil, že dne 16. 11. 2005 byla u stěžovatele zahájená kontrola daně z příjmů právnických osob za zdaňovací období roku 2004. O daňové kontrole byla sepsána kontrolní zpráva, která byla projednána se zástupcem stěžovatele dne 22. 11. 2006. V průběhu daňové kontroly bylo zjištěno, že stěžovatel v posuzovaném zdaňovacím období uplatnil jako výdaj (náklad) vynaložený na dosažení, zajištění a udržení zdanitelných příjmů rezervy na opravy hmotného majetku, mj. rezervy na opravy tiskařských strojů. Jelikož bylo dle vyjádření stěžovatele od oprav uvedených strojů upuštěno a nedošlo v účetnictví stěžovatele ke zrušení těchto rezerv, byl výsledkem daňové kontroly závěr, že stěžovatel porušil ustanovení § 23


text:
a § 24 odst. 2 písm. i) zákona o daních z příjmů, ustanovení § 4 odst. 1 zákona o rezervách a ustanovení § 4 odst. 8 zákona č. 563/1991 Sb., o účetnictví, ve znění pozdějších předpisů. Správce daně ve zprávě o daňové kontrole dále konstatoval, že hospodářský výsledek stěžovatele bude v souladu s § 23 odst. 3 zákona o daních z příjmů upraven pro správné stanovení základu daně o částku 4 550 000 Kč, o kterou budou sníženy výdaje (náklady) vynaložené na dosažení, zajištění a udržení zdanitelných příjmů za zdaňovací období 2004. Dodatečným platebním výměrem ze dne 24. 11. 2006 byla stěžovateli vyměřena za zdaňovací období roku 2004 daň z příjmů právnických osob ve výši 1 555 400 Kč. Rozhodnutím odvolacího orgánu ze dne 18. 9. 2007 byla daňová povinnost dodatečně vyměřená stěžovateli snížena na částku 1 275 400 Kč. Toto rozhodnutí napadl stěžovatel žalobou u městského soudu, o které bylo rozhodnuto nejprve rozsudkem ze dne 2. 12. 2010, zrušeným následně zdejším soudem rozsudkem ze dne 22. 3. 2012, č. j. 5 Afs 33/2011 – 70, a posléze rozsudkem ze dne 15. 10. 2013; ten byl předmětem kasační stížnosti, o níž Nejvyšší správní soud rozhodl zamítavě rozsudkem ze dne 25. 8. 2014, č. j. 7 Afs 124/2013 – 24; Nejvyšší správní soud v něm mimo jiné konstatoval, že otázka, zda daňový subjekt definitivně upustil od plánovaných oprav, či zda je pouze odsunul do následujícího zdaňovacího období, je podstatná pro posouzení zákonnosti dodatečného platebního výměru, neboť mění u daňového subjektu zdaňovací období, v němž mu vznikla povinnost rezervy zrušit. Shodně s městským soudem však zdejší soud uzavřel, že rezervy nebyly v roce 2004 stěžovatelem zrušeny a jeho tvrzení o přesunu oprav do roku 2005 označil za nevěrohodné.
 V nyní posuzované věci je předmětem řízení podání dodatečného daňového přiznání stěžovatele na daň z příjmů právnických osob za zdaňovací období roku 2004 ze dne 22. 12. 2009. Stěžovatel zde uplatnil snížení základu daně o částku 4 550 000 Kč (ř. 140) s tím, že se jedná o výnos, který byl zdaněn v období od 1. 1. 2005 do 31. 3. 2006. Daňové řízení zahájené podáním tohoto dodatečného daňového přiznání bylo rozhodnutím správce daně pro nepřípustnost zastaveno.
 Předmětem přezkumu Nejvyššího správního soudu je tedy toliko procesní otázka přípustnosti podaného dodatečného přiznání, přičemž stěžovatel napadá rozsudek městského soudu z důvodu tvrzené nezákonnosti spočívající v nesprávném posouzení právní otázky soudem v předcházejícím řízení ve smyslu § 103 odst. 1 písm. a) s. ř. s. Z ustálené judikatury zdejšího soudu přitom plyne, že o nezákonnost by se jednalo tehdy, jestliže by městský soud aplikoval na zjištěnou skutkovou situaci nesprávné zákonné ustanovení (případně by opomenul aplikaci některých ustanovení dalších), anebo by sice vycházel z relevantních zákonných ustanovení, nicméně jejich výklad by odporoval běžným interpretačním metodám (teleologická, systematická, logická, gramatická apod.).
 Kasační námitky směřující do vlastního hodnocení uplatněného snížení základu daně při daňové kontrole nemohou být kasačním soudem v nyní projednávané věci hodnoceny, resp. již byly zhodnoceny zdejším soudem v kasačním řízení vedeném pod sp. zn. 7 Afs 124/2013,

type: other


text:
a bylo o nich rozhodnuto. Rozhodující pro posouzení zákonnosti napadeného rozhodnutí je tak otázka, zda stěžovatel uplatňoval prostřednictvím předloženého dodatečného přiznání snížení výnosů (příjmů) či uskutečněných zdanitelných plnění nebo zvýšení nákladů (výdajů) či přijatých zdanitelných plnění, o kterých již bylo jednou pravomocně rozhodnuto. Jak vyplývá z průběhu daňového i soudního řízení, není pochyb o tom, že o daňové povinnosti stěžovatele za zdaňovací období roku 2004 již bylo pravomocně rozhodnuto, přitom rozhodné skutečnosti (zda stěžovatel v roce 2004 zrušil rezervy, resp. zda plánované opravy důvodně přesunul do roku 2005) byly již přezkoumány rovněž v soudním řízení, přitom postup správce daně, byl shledán v souladu se zákonem o daních z příjmů.
 Nejvyšší správní soud vycházel při interpretaci § 41 zákona o správě daní ze smyslu a účelu uvedeného ustanovení, a to v souladu se závěry plenárního nálezu Ústavního soudu sp. zn. Pl. ÚS 33/97, ve kterém Ústavní soud konstatoval: „Jazykový výklad představuje pouze prvotní přiblížení se k aplikované právní normě. Je pouze východiskem pro objasnění a ujasnění si jejího smyslu a účelu (k čemuž slouží i řada dalších postupů, jako logický a systematický výklad, výklad e ratione legis atd.). Mechanická aplikace abstrahující, resp. neuvědomující si, a to buď úmyslně, nebo v důsledku nevzdělanosti, smysl a účel právní normy, činí z práva nástroj odcizení a absurdity\ (Ústavní soud ČR: Sbírka nálezů a usnesení, sv. 9, str. 399 násl., publikováno též jako č. 30/1998 Sb.). Jak vyplývá z ustálené judikatury Ústavního soudu, nelze ztotožňovat text právního předpisu a právní normu, která je výrazem tohoto textu (srov. shodně v doktríně např. Knapp V., Holländer P. a kol., Právne myslenie a logika, Obzor, Bratislava 1989). Je třeba mít na zřeteli, že právní norma se ne vždy musí krýt s tím, jak je vyjádřena v textu zákona, a to ani v takovém případě, kdy se text může jevit jako jednoznačný a určitý. Ústavní soud dlouhodobě zdůrazňuje význam teleologické argumentace a hledání smyslu a účelu zákona jeho interpretem“.
 Podmínky, za kterých může daňový subjekt podat dodatečné daňové přiznání na daňovou povinnost nižší, jsou stanoveny v § 41 odst. 4 zákona o správě daní, v němž se uvádí, že takové daňové přiznání lze platně podat jen tehdy, nejsou-li splněny podmínky pro využití mimořádných opravných prostředků podle § 54 a § 55b uvedeného zákona, není-li zvláštním předpisem stanoveno jinak, a dále jsou pod písmeny a) až d) uvedeného ustanovení stanoveny konkrétní případy, ve kterých nelze dodatečné daňové přiznání na nižší daňovou povinnost platně podat. Smyslem § 41 odst. 4 zákona o správě daní je zjednodušeně řečeno neotevírat prostřednictvím institutu dodatečného daňového přiznání taková řízení, ve kterých již byly příslušným správcem daně za konkrétní období zhodnoceny veškeré skutečnosti relevantní pro správné stanovení daňové povinnosti (viz rozsudek zdejšího soudu ze dne 12. 8. 2010, č. j. 9 Afs 72/2008 – 103). Nepřípustnost dodatečného daňového přiznání podle § 41 odst. 4 písm. b) zákona o správě daní předpokládá uplatňování snížení základu daně, o kterém již bylo pravomocně rozhodnuto v odvolání nebo v mimořádném opravném prostředku.
 V posuzovaném případě stěžovatel fakticky usiluje o znovuotevření


text:
pravomocně skončeného (a soudem přezkoumaného) daňového řízení týkajícího se daně z příjmů právnických osob za zdaňovací období roku 2004 tím, že snížení daňové povinnosti uplatňuje až v dodatečném daňovém přiznání za období, kdy vyšlo najevo účetní pochybení, kvůli němuž ke snížení daňové povinnosti došlo. Lze se tak ztotožnit se závěrem městského soudu, že stěžovatel zavádějícím způsobem tvrdí, že správce daně a následně ani odvolací orgán nezhodnotil veškeré skutečnosti relevantní pro správné stanovení jeho daňové povinnosti za uvedené zdaňovací období roku 2004. Stěžovatel se navíc v rámci své argumentace v rozporu s § 40 odst. 14 zákona o správě daní a poplatků dovolává skutečností, které nejsou rozhodnými pro vyměření daně za zdaňovací období roku 2004, protože nastaly až v jiném zdaňovacím období. Skutečnost, že stěžovatel zúčtoval do výnosů tytéž rezervy ve zdaňovacím období 2005 a 2006, nemůže mít vliv na oprávnění správce daně posuzovat v jiném zdaňovacím období (rok 2004), zda byly splněny podmínky pro řádné nakládání s rezervami. Ze spisu vyplývá, že stěžovatel v rozhodném zdaňovacím období porušil § 4 odst. 1 zákona o rezervách, protože rezervy nezrušil, ačkoliv tak měl podle zákona učinit, protože pominuly důvody, pro které byly rezervy na opravy tiskařských strojů vytvořeny. Nejvyšší správní soud na tomto místě tudíž souhlasí s městským soudem, že pro zdanění předmětných rezerv, resp. pro navýšení základu daně z příjmů žalobce za zdaňovací období roku 2004 o částku odpovídající předmětným rezervám bylo relevantní právě toto zjištění správce daně; následný postup stěžovatele ohledně předmětných rezerv v roce 2005 či 2006 nemůže zhojit pochybení spočívající v porušení § 4 odst. 1 zákona o rezervách, a nemůže tedy nijak ovlivnit správnost jejich zdanění v rozhodném zdaňovacím období roku 2004.
 Tvrzení stěžovatele, že § 23 odst. 4 písm. d) zákona o daních z příjmů je třeba vykládat tak, že se vztahuje na všechny případy, kdy byla stejná částka zdaněna, bez ohledu na skutečnost, zda se tak stane v předchozím nebo následujícím zdaňovacím období, je mylné, neboť podle § 40 odst. 14 zákona o správě daní se skutečnosti rozhodné pro vyměření daně posuzují pro každé zdaňovací období samostatně. Stěžovatel navíc snížení základu daně uplatnil v následujícím zdaňovacím období, kdy mu rozsudkem zdejšího soudu ze dne 2. 12. 2014, č. j. 5 Afs 49/2014 – 57, bylo vyhověno v novém náhledu na počítání prekluzivní lhůty, takže dodatečné daňové přiznání za zdaňovací období od 1. 1. 2005 do 31. 3. 2006, ve kterém rezervy na opravy tiskařských strojů rovněž uplatnil, bylo podáno včas a věc byla žalovanému vrácena k dalšímu řízení. Pokud by zdejší soud stěžovateli vyhověl v nyní posuzované věci, popřel by smysl § 41 odst. 4 písm. b) zákona o správě daní, kterým je zamezit opakovanému hodnocení věci správním orgánem poté, kdy v této věci dospěl k určitému závaznému závěru.
 Kasační soud rovněž neshledává nic nezákonného v postupu správce daně, který řízení o dodatečném daňovém přiznání zastavil pro jeho nepřípustnost poté, kdy dospěl k závěru, že v nyní projednávané věci nelze předmětné přiznání pro rozpor s ustanovením § 41 odst. 4 písm. b) uvedeného zákona podat.


text:
Nepřípustnost určitého podání je v zákoně o správě daní a poplatků pojímána jako zákonná překážka jednání daňového subjektu (výjimečně i správce daně, srov. § 59 odst. 7 a § 60 odst. 4 uvedeného zákona), které by jinak bylo přípustné, tedy dovolené. Zatímco přípustnost určitého podání znamená povinnost správce daně se tímto podáním zabývat věcně, učiní-li daňový subjekt nepřípustné, tedy zákonem nedovolené podání, lhostejno zda proto, že takové podání nelze platně podat pro nesplnění určitých zákonem stanovených podmínek, či je pro nesplnění určitých zákonem stanovených podmínek přímo označeno jako nepřípustné, má to za následek, že podání nebude meritorně posouzeno a řízení o takovém podání bude zastaveno [§ 27 odst. 1 písm. h) zákona o správě daní]. Správce daně se tak v případě nepřípustného tj. jakéhokoliv nedovoleného podání omezí na zkoumání pouze těch skutečností, které jsou rozhodné pro závěr o jeho přípustnosti či nepřípustnosti.
 Pokud jde o poslední kasační námitku, jíž stěžovatel městskému soudu vytýká, že provedl nad rámec svého oprávnění výklad zákona o daních z příjmů namísto daňového orgánu, ani tuto námitku nemohl zdejší soud aprobovat. Správní soudy, jejichž úkolem je ochrana subjektivních veřejných práv a v širším smyslu kontrola činnosti moci výkonné, nemohou bezesporu moc výkonnou nahrazovat. I proto jsou správní soudy koncipovány jako soudy přezkumné, a nikoliv jako soudy nalézací. V odůvodnění rozsudku městského soudu však zdejší soud takové pochybení neshledal. Městský soud totiž názor žalovaného ocitoval pouze v rekapitulační části svého rozsudku, kde shrnoval dosavadní průběh řízení a argumentaci obou stran. Nejedná se tedy o vlastní úvahu městského soudu a už vůbec ne o akceptaci názoru žalovaného městským soudem. Ve vlastním posouzení věci (ratio decidendi) se městský soud do role daňového orgánu nikterak nestavěl a jeho odůvodnění tedy plně odpovídá požadavkům zákonnosti soudních rozhodnutí.
 Nejvyšší správní soud s přihlédnutím k výše uvedenému námitky stěžovatele ve věci samé směřující k nezákonnosti vydaného správního rozhodnutí, kterým bylo zastaveno řízení ve věci podání dodatečného daňového přiznání (v rozsahu výroku I. napadeného rozsudku) neshledal důvodné, a proto v této části kasační stížnost zamítl.
 Procesní situaci, která v posuzované věci nastala, kdy kasační stížnost ve věci samé je nedůvodná, ale důvodná je do výroku o nákladech řízení, řešil rozšířený senát NSS v usnesení ze dne 1. 6. 2010, č. j. 7 Afs 1/2007 - 64; přitom konstatoval, že v takovém případě je nutné zrušit pouze výrok krajského soudu o nákladech řízení a ve věci samé kasační stížnost zamítnout. O náhradě nákladů řízení o kasační stížnosti v takovém případě rozhoduje Nejvyšší správní soud, neboť řízení ve věci samé je jeho rozhodnutím ukončeno a v tomto rozsahu tedy Nejvyšší správní soud věc krajskému soudu nevrací k dalšímu řízení (viz ustanovení § 110 odst. 3 věta první s. ř. s. a contrario). Krajský soud usnesením rozhodne pouze o nákladech řízení před ním, přičemž je v této otázce vázán názorem Nejvyššího správního soudu vysloveným v tomto rozsudku. Podle § 60 odst. 1 ve spojení s § 120 s. ř. s., má úspěšný stěžovatel právo na náhradu důvodně vynaložených nákladů proti účastníkovi, který ve věci úspěch neměl. Nejvyšší


text:
správní soud konstatuje, že stěžovatel ve věci nedosáhl úspěchu, neboť napadený rozsudek městského soudu ve věci samé zrušen nebyl. Na tomto závěru nic nemění ani to, že napadený rozsudek byl zrušen v části, jíž soud nesprávně přiznal žalovanému náhradu nákladů řízení o žalobě. Stěžovateli tudíž nesvědčí právo na náhradu nákladů řízení o kasační stížnosti. Žalovanému pak v řízení o kasační stížnosti žádné náklady nad rámec běžné úřední činnosti nevznikly, a proto mu soud náhradu nákladů nepřiznal.
 Zdroj: Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 14. 5. 2015, sp. zn. 5 Afs 15/2014 - 38, dostupné na www.nssoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.


text:
Číslo předpisu 201/2012 Sb.
 Přijat dne 2. 5. 2012
 Poznámka k účinnosti Ustanovení a) §11 odst. 5 a §15 odst. 1 až 5 a 7 až 14 nabývají účinnosti dne 1.1.2013, b) §15 odst. 6 nabývá účinnosti dne 1.1.2017, c) části I přílohy č. 10 k tomuto zákonu nabývá účinnosti dne 1.1.2014, d) bodu 1.5. části B přílohy č. 4 nabývá účinnosti dne 7.1.2013.
 Novelizuje předpis 455/1991 Sb., 521/2002 Sb., 186/2004 Sb., 695/2004 Sb., 180/2005 Sb., 444/2005 Sb., 186/2006 Sb., 212/2006 Sb., 222/2006 Sb., 230/2006 Sb., 296/2007 Sb., 25/2008 Sb., 37/2008 Sb., 124/2008 Sb., 223/2009 Sb., 227/2009 Sb., 281/2009 Sb., 292/2009 Sb., 164/2010 Sb., 77/2011 Sb., 91/2011 Sb., 221/2011 Sb., 288/2011 Sb., 375/2011 Sb.
 Ruší předpis 86/2002 Sb., 351/2002 Sb., 354/2002 Sb., 553/2002 Sb., 417/2003 Sb., 92/2004 Sb., 42/2005 Sb., 385/2005 Sb., 472/2005 Sb., 206/2006 Sb., 362/2006 Sb., 597/2006 Sb., 615/2006 Sb., 146/2007 Sb., 180/2007 Sb., 372/2007 Sb., 483/2008 Sb., 13/2009 Sb., 205/2009 Sb., 279/2009 Sb., 373/2009 Sb., 475/2009 Sb., 476/2009 Sb., 17/2010 Sb., 172/2010 Sb., 337/2010 Sb., 42/2011 Sb., 199/2011 Sb., 257/2011 Sb., 294/2011 Sb.
 Novelizován předpisem 64/2014 Sb., 87/2014 Sb., 382/2015 Sb., 369/2016 Sb., 183/2017 Sb., 225/2017 Sb., 313/2017 Sb., 172/2018 Sb.
 Prováděn předpisem 312/2012 Sb., 330/2012 Sb., 351/2012 Sb., 415/2012 Sb., 56/2013 Sb., 189/2018 Sb., 280/2020 Sb.
 Parlament České republiky přijal nový zákon o ochraně ovzduší.
 přípustné úrovně znečištění a znečišťování ovzduší,
 způsob posuzování přípustné úrovně znečištění a znečišťování ovzduší a jejich vyhodnocení,
 práva a povinnosti osob a působnost orgánů veřejné správy při ochraně ovzduší,
 práva a povinnosti dodavatelů pohonných hmot a působnost orgánů veřejné správy při sledování a snižování emisí skleníkových plynů z pohonných hmot v dopravě.
 Důležitá jsou i "Přechodná ustanovení" uvedená v §41 (odst. 1 až 16) a §42 (odst. 1 - 6).
 §43 - Zrušovací ustanovení
 Zrušuje se (s účinností od 1.9.2012):
 Zákon č. 385/2005 Sb., kterým se mění zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší), ve znění pozdějších předpisů.
 Zákon č. 180/2007 Sb., kterým se mění zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší), ve znění pozdějších předpisů.
 Zákon č. 483/2008 Sb., kterým se mění zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší), ve znění pozdějších předpisů.
 Zákon č. 172/2010 Sb., kterým se mění zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší), ve znění pozdějších předpisů.
 Nařízení vlády č. 351/2002 Sb., kterým se stanoví závazné emisní stropy pro některé látky znečišťující ovzduší a způsob přípravy a provádění emisních inventur a emisních projekcí.
 Nařízení vlády č. 417/2003 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 351/2002 Sb., kterým se stanoví závazné emisní stropy pro některé látky znečišťující ovzduší a způsob přípravy a provádění emisních inventur a emisních projekcí.
 Nařízení vlády č. 206/2006 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 354/2002 Sb., kterým se stanoví emisní limity a další podmínky pro spalování odpadu.
 Nařízení vlády č. 597/2006 Sb.,


text:
o sledování a vyhodnocování kvality ovzduší.
 Nařízení vlády č. 615/2006 Sb., o stanovení emisních limitů a dalších podmínek provozování ostatních stacionárních zdrojů znečišťování ovzduší.
 Nařízení vlády č. 372/2007 Sb., o národním programu snižování emisí ze stávajících zvláště velkých spalovacích zdrojů.
 Nařízení vlády č. 475/2009 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 615/2006 Sb., o stanovení emisních limitů a dalších podmínek provozování ostatních stacionárních zdrojů znečišťování ovzduší.
 Nařízení vlády č. 476/2009 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 146/2007 Sb., o emisních limitech a dalších podmínkách provozování spalovacích stacionárních zdrojů znečišťování ovzduší.
 Nařízení vlády č. 42/2011 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 597/2006 Sb., o sledování a vyhodnocování kvality ovzduší.
 Nařízení vlády č. 294/2011 Sb., kterým se mění nařízení vlády č. 615/2006 Sb., o stanovení emisních limitů a dalších podmínek provozování ostatních stacionárních zdrojů znečišťování ovzduší.
 Vyhláška č. 553/2002 Sb., kterou se stanoví hodnoty zvláštních imisních limitů znečišťujících látek, ústřední regulační řád a způsob jeho provozování včetně seznamu stacionárních zdrojů podléhajících regulaci, zásady pro vypracování a provozování krajských a místních regulačních řádů a způsob a rozsah zpřístupňování informací o úrovni znečištění ovzduší veřejnosti.
 Vyhláška č. 42/2005 Sb., kterou se mění vyhláška Ministerstva životního prostředí č. 553/2002 Sb., kterou se stanoví hodnoty zvláštních imisních limitů znečišťujících látek, ústřední regulační řád a způsob jeho provozování včetně seznamu stacionárních zdrojů podléhajících regulaci, zásady pro vypracování a provozování krajských a místních regulačních řádů a způsob a rozsah zpřístupňování informací o úrovni znečištění ovzduší veřejnosti.
 Vyhláška č. 362/2006 Sb., o způsobu stanovení koncentrace pachových látek, přípustné míry obtěžování zápachem a způsobu jejího zjišťování.
 Vyhláška č. 199/2011 Sb., o stanovení požadavků na kvalitu paliv používaných pro vnitrozemská a námořní plavidla z hlediska ochrany ovzduší.
 Vyhláška č. 13/2009 Sb., o stanovení požadavků na kvalitu paliv pro stacionární zdroje z hlediska ochrany ovzduší.
 Vyhláška č. 373/2009 Sb., kterou se mění vyhláška Ministerstva životního prostředí č. 553/2002 Sb., kterou se stanoví hodnoty zvláštních imisních limitů znečišťujících látek, ústřední regulační řád a způsob jeho provozování včetně seznamu stacionárních zdrojů podléhajících regulaci, zásady pro vypracování a provozování krajských a místních regulačních řádů a způsob a rozsah zpřístupňování informací o úrovni znečištění ovzduší veřejnosti.
 Vyhláška č. 17/2010 Sb., kterou se mění vyhláška č. 205/2009 Sb., o zjišťování emisí ze stacionárních zdrojů a o provedení některých dalších ustanovení zákona o ochraně ovzduší.
 Vyhláška č. 337/2010 Sb., o emisních limitech a dalších podmínkách provozu ostatních stacionárních zdrojů znečišťování ovzduší emitujících a užívajících těkavé organické látky a o způsobu nakládání s výrobky obsahujícími těkavé organické látky.
 Vyhláška č. 257/2011 Sb., kterou se mění vyhláška č. 337/2010 Sb., o emisních limitech a dalších podmínkách provozu ostatních stacionárních zdrojů znečišťování ovzduší emitujících a užívajících těkavé organické látky a o způsobu nakládání s výrobky obsahujícími těkavé organické látky.
 Změna v části druhé zákona č. 521/2002 Sb., kterým se mění zákon o integrované prevenci a o omezování znečištění, o integrovaném registru znečišťování a o změně některých zákonů (zákon o integrované prevenci) a zákon o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší).
 Změna v části


text:
šestnácté zákona č. 186/2004 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o Celní správě České republiky.
 Změna v části třetí zákona č. 695/2004 Sb., o podmínkách obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů a o změně některých zákonů.
 Změna v části třetí zákona č. 180/2005 Sb., o podpoře výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů energie a o změně některých zákonů (zákon o podpoře využívání obnovitelných zdrojů).
 Změna v části čtyřicáté páté zákona č. 444/2005 Sb., kterým se mění zákon č. 531/1990 Sb., o územních finančních orgánech, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony.
 Změna v části dvacáté osmé zákona č. 186/2006 Sb., o změně některých zákonů souvisejících s přijetím stavebního zákona a zákona o vyvlastnění.
 Změna v části druhé zákona č. 212/2006 Sb., kterým se mění zákon č. 695/2004 Sb., o podmínkách obchodování s povolenkami na emise skleníkových plynů a o změně některých zákonů, zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší) a zákon č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon).
 Změna v části třetí zákona č. 222/2006 Sb., kterým se mění zákon č. 76/2002 Sb., o integrované prevenci a omezování znečištění, o integrovaném registru znečišťování a o změně některých zákonů (zákon o integrované prevenci) a některé další zákony.
 Změna v části desáté zákona č. 230/2006 Sb., kterým se mění zákon č. 89/1995 Sb., o státní statistické službě a další související zákony.
 Změna v části sedmdesáté osmé zákona č. 296/2007 Sb., kterým se mění zákon č. 182/2006 Sb., o úpadku a způsobech jeho řešení (insolvenční zákon) a některé zákony v souvislosti s jeho přijetím.
 Změna v části čtvrté zákona č. 25/2008 Sb., o integrovaném registru znečišťování životního prostředí a integrovaném systému plnění ohlašovacích povinností v oblasti životního prostředí a o změně některých zákonů.
 Změna v části druhé zákona č. 37/2008 Sb., kterým se mění zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních, zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší) a zákon č. 61/1997 Sb., o lihu a o změně a doplnění zákona č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon) a zákona České národní rady č. 587/1992 Sb., o spotřebních daních (zákon o lihu).
 Změna v části třicáté sedmé zákona č. 124/2008 Sb., kterým se mění zákon č. 269/1994 Sb., o Rejstříku trestů a některé další zákony.
 Změna v části dvacáté třetí zákona č. 223/2009 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o volném pohybu služeb.
 Změna v části sto dvacáté deváté zákona č. 227/2009 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o základních registrech.
 Změna v části sto šesté zákona č. 281/2009 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím daňového řádu.
 Změna v části čtvrté zákona č. 292/2009 Sb., kterým se mění zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních a další související zákony.
 Změna v části druhé zákona č. 164/2010 Sb., kterým se mění zákon č. 695/2004 Sb., o podmínkách obchodování s povolenkami na emise


text:
skleníkových plynů a o změně některých zákonů a zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší).
 Změna v části druhé zákona č. 77/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 25/2008 Sb., o integrovaném registru znečišťování životního prostředí a integrovaném systému plnění ohlašovacích povinností v oblasti životního prostředí a o změně některých zákonů a další související zákony.
 Změna v části druhé zákona č. 91/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 311/2006 Sb., o pohonných hmotách a čerpacích stanicích pohonných hmot a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pohonných hmotách) a zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší).
 Změna v části první zákona č. 221/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší) a zákon č. 353/2003 Sb., o spotřebních daních.
 Změna v části první zákona č. 288/2011 Sb., kterým se mění zákon č. 86/2002 Sb., o ochraně ovzduší a o změně některých dalších zákonů (zákon o ochraně ovzduší) a zákon č. 13/1997 Sb., o pozemních komunikacích.
 Změna v části šedesáté druhé zákona č. 375/2011 Sb., kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o zdravotních službách, zákona o specifických zdravotních službách a zákona o zdravotnické záchranné službě.
 Změna v předmětu podnikání "Měření znečišťujících a pachových látek, ověřování množství emisí skleníkových plynů a zpracování rozptylových studií" v příloze č. 2 ŽIVNOSTI VÁZANÉ k zákonu č. 455/1991 Sb., o živnostenském podnikání (živnostenský zákon).
 Účinnost dnem 1.9.2012, s výjimkou ustanovení
 §11 odst. 5 a §15 odst. 1 až 5 a 7 až 14, která nabývají účinnosti dnem 1.1.2013,
 §15 odst. 6, které nabývá účinnosti dnem 1.1.2017,
 části I přílohy č. 10 k tomuto zákonu, která nabývá účinnosti dnem 1.1.2014, a části II přílohy č. 10 k tomuto zákonu, která nabývá účinnosti dnem 1.1.2018,
 bodu 1.5. části B přílohy č. 4, které nabývá účinnosti dnem 7.1.2013.


text:
Vyhláška MV 287/2002 Sb.
 f) vrchní celní kontrolor - poručík,
 g) celní inspektor - poručík,
 h) vrchní celní inspektor - nadporučík,
 i) celní rada - kapitán,
 j) vrchní celní rada - major,
 k) ministerský celní rada - podplukovník,
 l) celní prezident - plukovník.
 1. strážmistr - 2 roky,
 2. nadstrážmistr - 3 roky,
 3. podpraporčík - 4 roky,
 4. praporčík - 5 let a
 d) rodičovské dovolené,6) nebo
 SLUŽEBNĺ HODNOCENĺ
 b) má-li být ustanoven do řídící funkce,
 c) došlo-li u něj k závažným změnám ve způsobilosti vykonávat dosavadní funkci, nebo
 d) požádal-li o jeho vypracování.
 (3) Služební hodnocení vychází z průběžného hodnocení, které provádí nadřízený policisty v průběhu kalendářního roku a schvaluje jej služební funkcionář.1)
 f) způsobilosti seznamovat se s utajovanými skutečnostmi a schopnosti zabezpečovat jejich ochranu,10)
 (5) Je-li policista nezpůsobilý vykonávat dosavadní funkci, v závěru se dále uvede, zda je způsobilý vykonávat jinou funkci.
 (3) Jestliže se do výběrového řízení přihlásí policista, který zastává funkci stejné nebo vyšší úrovně anebo od doby, kdy ji zastával, uplynulo méně než 3 roky, může služební funkcionář výběrové řízení zrušit a do funkce ustanovit tohoto policistu. Jestliže se do výběrového řízení přihlásí více policistů uvedených ve větě první, služební funkcionář může rozhodnout, kterého policistu ustanoví do funkce, a to na základě posouzení jeho vhodnosti z hlediska splnění kvalifikačních předpokladů a závěru služebního hodnocení.
 (1) Policistu lze pověřit zastupováním jiného policisty ve funkci po dobu jeho nepřítomnosti ve službě, má-li tato nepřítomnost trvat déle než 1 měsíc.
 (2) Policista je po vynětí ze zálohy ustanoven do funkce dnem, jenž následuje po dni vynětí ze zálohy; jde-li o vynětí z činné zálohy, je ustanoven do funkce alespoň stejné úrovně, jakou zastával před zařazením do zálohy.
 (1) Do zálohy pro policisty studující na školách je zařazen policista, jemuž bylo uděleno služební volno v rozsahu denního studia. Služební příjem policisty zůstává po dobu zařazení v této záloze nezměněn.
 Doby, které se posuzují jko doba výkonu služby pro účely dobolené
 (4) Policistovi se poskytne služební volno s nárokem na služební příjem pro překážku ve službě z důvodu výkonu veřejné funkce, plnění občanské povinnosti nebo jiného úkonu v obecném zájmu na dobu nezbytně nutnou.
 Podmínky pro poskytování výstrojních
 (1) Výstrojní náležitosti jsou poskytovány policistovi podle výstrojních norem
 (1) Policistovi jsou poskytovány výstrojní náležitosti uvedené v § 27 písm. d) až g) za kalendářní den, ve kterém náleží policistovi služební příjem; to neplatí v případě, že byl zproštěn výkonu služby a nebyl mu doplacen rozdíl, o který mu byl služební příjem zkrácen. Hodnota těchto výstrojních náležitostí činí 20 Kč; u policisty vyslaného nebo přiděleného k výkonu služby v zahraničí a u policisty povolaného k plnění úkolů v Úřadu pro zahraniční styky a informace může být tato hodnota zvýšena až na 30 Kč.
 Náhrada za nevyčer pané výstrojní náležitosti
 (1) Policistovi náleží náhrada jízdních výdajů podle § 37 za cesty k návštěvě rodiny do místa trvalého pobytu rodiny nebo jiného předem dohodnutého místa pobytu rodiny na území České republiky nebo státu Evropské unie, které schválí služební funkcionář na základě žádosti policisty.


text:
Policistovi náleží při služební cestě náhrada prokázaných výdajů za ubytování, jež vynaložil v souladu s § 35.
 (2) Policistovi náleží náhrada jízdních výdajů podle § 37 za cesty k návštěvě rodiny do jejího místa trvalého pobytu na území České republiky nebo státu Evropské unie.
 vykonává službu v jiném místě služebního působiště, náleží náhrada výdajů jako při služební cestě. Náhrady cestovních výdajů se poskytují nejdéle do doby přestěhování policisty do místa služebního působiště ; stravné se poskytuje nejdéle po dobu 6 let.
 (2) Policistovi, kterému je poskytnuta preventivní rehabilitace formou lázeňské léčby spojené s částí dovolené, náleží náhrada jízdních výdajů podle odstavce 1 písm. a) za cestu do obce, v níž je preventivní rehabilitace vykonávána, a zpět, jestliže není hrazena podle zvláštních právních předpisů.33) Náhrada cestovních výdajů při zařazení do činné zálohy z důvodu přidělení nebo vyslání k výkonu služby v zahraničí
 e) odnětí nebo zánik akreditace studijního programu, jestliže policista nepokračuje ve studiu na jiné škole, nebo
 f) přerušení studia.
 Za skončení studia je považována i změna oboru nebo formy studia, jestliže nedojde ke změně dohody.
 Převentivní rehabilitace
 a) který vykonává službu zdraví škodlivou nebo zvlášť obtížnou,
 b) jestliže jeho služební poměr trval alespoň 15 let, nebo
 c) jestliže jeho služební poměr trval alespoň 5 let a je starší 40 let.
 (4) Za trvání služebního poměru podle odstavce 1 písm. b) a c) se považuje doba, která je rozhodná pro vznik nároku na odchodné nebo na příspěvek za službu podle § 70 a 75.
 (2) Rehabilitace v lázeňském zařízení je poskytována na základě doporučení lékaře zdravotnického zařízení policie nebo ministerstva; není-li to možné, je prováděna i v jiných lázeňských zařízeních.
 (5) Preventivní rehabilitace je poskytována zpravidla vcelku v rozsahu 40 hodin v týdnu a posuzuje se jako výkon služby.
 Odpovědnost policie za škoku
 Postup služebních funkconářů při učování odpověsnosti za škodu
 Společné ustanovení k nárokům souvisejícím se skončenímslužebního poměru
 (1) Posledním hrubým měsíčním služebním příjmem policisty je služební příjem, který mu náležel před skončením služebního poměru v rozsahu složek služebního příjmu stanovených pevnou měsíční výměrou. Do posledního hrubého měsíčního služebního příjmu se započítává průměrný měsíční úhrn dalších služebních příjmů, jeho proměnlivých složek a odměn, které náležely policistovi v kalendářním roce, jenž předcházel dni skončení jeho služebního poměru. Skončí-li služební poměr policisty posledním dnem kalendářního roku, zjišťuje se měsíční průměr proměnlivých složek služebního příjmu a odměn z tohoto kalendářního roku.
 c) služební příjem za službu ve svátek ,
 Výnos č. 428/1992 Sb., o náležitostech a náhradách výdajů poskytovaných příslušníkům Policie České republiky v souvislosti s výkonem služby.
 Vyhláška č. 32/1993 Sb., kterou se mění a doplňuje výnos Ministerstva vnitra České republiky č. 428/1992 Sb., o náležitostech a náhradách výdajů poskytovaných příslušníkům Policie České republiky v souvislosti s výkonem služby.
 Vyhláška č. 31/2000 Sb., o náhradách výdajů poskytovaných příslušníkům Policie České republiky v souvislosti s výkonem služby.
 Vyhláška č. 161/2000 Sb., kterou se upravují některé podrobnosti služebního poměru příslušníků Policie České republiky.
 Vyhláška č. 380/2000 Sb., kterou se mění vyhláška č. 161/2000 Sb., kterou se upravují některé podrobnosti služebního poměru příslušníků Policie


text:
České republiky.
 Vyhláška č. 489/2000 Sb., kterou se mění vyhláška č. 31/2000 Sb., o náhradách výdajů poskytovaných příslušníkům Policie České republiky v souvislosti s výkonem služby
 .§ 81
 Tato vyhláška nabývá účinnosti dnem 1. července 2002, s výjimkou částí textů vymezujících místo pobytu rodiny na území státu Evropské unie v § 38 odst. 1 a § 43 odst. 2, které nabývají účinnosti ke dni vstupu smlouvy o přistoupení České republiky do Evropské unie v platnost.


text:
Agenturní zaměstnávání - BOZP a PO | GUARD7
 Kde jste: Domů » Nabídka » Lexikon BOZP » Agenturní zaměstnávání - BOZP a PO
 Výsledky vyhledávání „Agenturní zaměstnávání - BOZP a PO“
 Agentura práce dočasně přiděluje svého zaměstnance k výkonu práce k jinému zaměstnavateli na základě ujednání v pracovní smlouvě nebo dohodě o pracovní činnosti, kterým se agentura práce zaváže zajistit svému zaměstnanci dočasný výkon práce podle pracovní smlouvy nebo dohody o pracovní činnosti u uživatele a zaměstnanec se zaváže tuto práci konat podle pokynů uživatele a na základě dohody o dočasném přidělení zaměstnance agentury práce, uzavřené mezi agenturou práce a uživatelem – § 308 Zákoníku práce.
 Po dobu dočasného přidělení zaměstnance agentury práce k výkonu práce u uživatele ukládá zaměstnanci agentury práce pracovní úkoly, organizuje, řídí a kontroluje jeho práci, dává mu k tomu účelu pokyny, vytváří příznivé pracovní podmínky a zajišťuje bezpečnost a ochranu zdraví při práci uživatel. Uživatel však nesmí vůči zaměstnanci agentury práce právně jednat jménem agentury práce – § 309 Zákoníku práce.
 Dočasné přidělení končí uplynutím doby, na kterou bylo sjednáno; před uplynutím této doby končí dohodou mezi agenturou práce a dočasně přiděleným zaměstnancem, popřípadě jednostranným prohlášením uživatele nebo dočasně přiděleného zaměstnance podle podmínek sjednaných v dohodě o dočasném přidělení zaměstnance agentury práce.
 Jestliže agentura práce, která zaměstnance dočasně přidělila k výkonu práce u uživatele, uhradila zaměstnanci škodu, která mu vznikla při plnění pracovních úkolů nebo v přímé souvislosti s ním u uživatele, má právo na náhradu této škody vůči tomuto uživateli, pokud se s uživatelem nedohodne jinak.
 Agentura práce a uživatel jsou povinni zabezpečit, aby pracovní a mzdové podmínky dočasně přiděleného zaměstnance nebyly horší, než jsou nebo by byly podmínky srovnatelného zaměstnance. Pokud jsou po dobu výkonu práce pro uživatele pracovní nebo mzdové podmínky dočasně přiděleného zaměstnance horší, je agentura práce povinna na žádost dočasně přiděleného zaměstnance, popřípadě, pokud tuto skutečnost zjistí jinak, i bez žádosti, zajistit rovné zacházení; dočasně přidělený zaměstnanec má právo se domáhat u agentury práce uspokojení práv, která mu takto vznikla.
 Agentura práce nemůže téhož zaměstnance dočasně přidělit k výkonu práce u téhož uživatele na dobu delší než 12 kalendářních měsíců po sobě jdoucích. Toto omezení neplatí v případech, kdy o to agenturu práce požádá zaměstnanec agentury práce, nebo jde-li o výkon práce na dobu náhrady za zaměstnankyni uživatele, která čerpá mateřskou nebo rodičovskou dovolenou, nebo za zaměstnance uživatele, který čerpá rodičovskou dovolenou.
 Mají-li být mezi uživatelem a zaměstnancem agentury práce přijata opatření k vyšší ochraně majetku uživatele, nesmí být tato opatření pro zaměstnance agentury práce méně výhodná, než je tomu podle § 252 až 256, Zákoníku práce.
 Rozsah agenturního zaměstnávání je možné omezit jen v kolektivní smlouvě uzavřené u uživatele – § 309 Zákoníku práce.
 Zdravotní (pracovnělékařské) prohlídky agenturních zaměstnanců
 Nástupní pracovnělékařskou prohlídku u svých zaměstnanců zajišťuje před přidělením k uživateli agentura práce (jako zaměstnavatel). Uživatel by měl agentuře poskytnout všechny potřebné informace, které jsou potřebné k provedení zdravotní prohlídky a posouzení zdravotní způsobilosti k práci, kterou bude vykonávat (zařazení práce do kategorie podle Zákona č. 258/2000 Sb. o veřejném


text:
zdraví – kategorizace prací atd.)
 Ideálním by bylo, kdyby zdravotní prohlídku provedl poskytovatel pracovnělékařských služeb uživatele, který zná dobře podmínky na pracovištích uživatele.
 Periodické a mimořádné pracovnělékařské prohlídky zajišťuje agentura.
 Školení agenturních zaměstnanců
 Nástupní i periodické školení BOZP a PO agenturních zaměstnanců zajišťuje zpravidla uživatel ve stejném rozsahu jako pro své zaměstnance.
 Poskytování OOPP agenturním zaměstnancům
 OOPP poskytuje agenturním zaměstnancům uživatel, pokud není v dohodě mezi uživatelem a agenturou stanoveno jinak.
 Pracovní úrazy agenturních zaměstnanců
 V případě pracovního úrazu agenturního zaměstnance uživatel o tom uvědomí agenturu a spolupracuje při vyšetření – § 105, odst. 1 Zákoníku práce. Vyšetření, evidenci a odškodnění pracovního úrazu zajišťuje agentura.
 Písemný pokyn k přidělení agenturního zaměstnance k dočasnému výkonu práce u uživatele
 Podle § 308 Zákona č. 262/2006 Sb., Zákoníku práce musí dohoda agentury práce s uživatelem o dočasném přidělení zaměstnance agentury práce obsahovat:
 jméno, popřípadě jména, příjmení, popřípadě rodné příjmení, státní občanství, datum a místo narození a bydliště dočasně přiděleného zaměstnance,
 druh práce, kterou bude dočasně přidělený zaměstnanec vykonávat, včetně požadavků na odbornou, popřípadě zdravotní způsobilost nezbytnou pro tento druh práce,
 určení doby, po kterou bude dočasně přidělený zaměstnanec vykonávat práci u uživatele,
 den nástupu dočasně přiděleného zaměstnance k výkonu práce u uživatele,
 informace o pracovních a mzdových nebo platových podmínkách zaměstnance uživatele, který vykonává nebo by vykonával stejnou práci jako dočasně přidělený zaměstnanec, s přihlédnutím ke kvalifikaci a délce odborné praxe (dále jen “srovnatelný zaměstnanec”),
 podmínky, za nichž může být dočasné přidělení zaměstnancem nebo uživatelem ukončeno před uplynutím doby, na kterou bylo sjednáno; není však možné sjednat podmínky pro ukončení doby dočasného přidělení před uplynutím doby, na kterou bylo sjednáno pouze ve prospěch uživatele,
 h)číslo a datum vydání rozhodnutí, kterým bylo agentuře práce vydáno povolení ke zprostředkování zaměstnání.
 Dohoda agentury práce s uživatelem o dočasném přidělení zaměstnance agentury práce musí být uzavřena písemně.
 Agentura práce přiděluje zaměstnance k dočasnému výkonu práce u uživatele na základě písemného pokynu, který obsahuje zejména:
 název a sídlo uživatele,
 místo výkonu práce u uživatele,
 dobu trvání dočasného přidělení,
 určení vedoucího zaměstnance uživatele oprávněného přidělovat zaměstnanci práci a kontrolovat ji,
 podmínky jednostranného prohlášení o ukončení výkonu práce před uplynutím doby dočasného přidělení, byly-li sjednány v dohodě o dočasném přidělení zaměstnance agentury práce.


text:
Pronájem z pohledu DPH - Portál POHODA
 Pronajímatel nemůže zdanit nájem nebytového prostoru, který se využívá pro výkon veřejné správy.
 V následujících řádcích se zaměříme na oblast nájmů nemovitých věcí podle zákona o DPH (dále jen „ZDPH“). A nebudou chybět ani praktické příklady. Nejdříve je nutné upozornit, že dle § 4 odst. 4 písm. g) ZDPH se pro účely tohoto zákona nájmem rozumí také podnájem, pacht a podpacht.
 Nájem vybraných nemovitých věcí je při splnění podmínek uvedených v § 56a ZDPH osvobozený od daně bez nároku na odpočet daně. Pokud tedy plátce poskytuje nájem vybrané nemovité věci, který je osvobozen od DPH, bude fakturovat své plnění bez daně z přidané hodnoty.
 Dále musíme upozornit, že při uskutečňování nájmu nemovitých věcí osvobozených od DPH nemá pronajímatel nárok na odpočet daně u přijatých zdanitelných plnění souvisejících s tímto nájmem (např. opravy, technické zhodnocení apod.).
 Plátce provedl rekonstrukci bytů a tyto byty pronajímá občanům. Jedná se o osvobozený nájem. Při rekonstrukci bytů nemá plátce nárok na odpočet daně. Hodnotu poskytnutého plnění uvede na řádek 50 daňového přiznání.
 Pokud je poskytnuta smlouva např. na nájem bytu jako osvobozené plnění a sjedná se cena za nájem bytu a součástí tohoto nájmu je také zařízení bytu, jedná se o osvobozené plnění. Pokud by vybavení bytu bylo uvedeno jako samostatný předmět nájemní smlouvy a bylo by k němu sjednáno nájemné, nebylo by součástí nájmu a jednalo by se o nájem movité věci, u které by plátce uplatnil základní sazbu daně.
 Plátce pronajímá občanovi byt. Ve smlouvě je stanovena cena za nájem bytu ve výši 8 000 Kč měsíčně a za nájem zařízení bytu ve výši 3 000 Kč. Nájem bytu je plněním osvobozeným od daně bez nároku na odpočet daně, nájem zařízení je nájem movité věci, u kterého plátce uplatní základní sazbu daně.
 Možnost volby uplatnit u nájmu daň
 Plátce se může rozhodnout, zda u nájmu vybrané nemovité věci jiným plátcům pro účely uskutečňování jejich ekonomických činností uplatní daň. To znamená, že u smluv uzavřených s jiným plátcem může plátce uplatnit daň a u smluv uzavřených s osobou, která není plátce, daň uplatnit nesmí. Zmíněné rozhodnutí o uplatnění daně z přidané hodnoty nachází svou oporu v ustanovení § 56a odst. 3 ZDPH.
 Plátce provedl rekonstrukci nebytových prostor, které pronajímal plátci pro provozování jeho podnikatelské činnosti. Plátci se dohodli, že poskytovatel nájmu uplatní daň u nájmu. Plátce tak měl při rekonstrukci nebytových prostor nárok na odpočet daně u přijatých zdanitelných plnění.
 Pozor na situaci, kdy v nebytových prostorech poskytuje plátce pronájem pro výkon veřejné správy, např. obecního úřadu. Jelikož výkon veřejné správy není ekonomickou činností, tak pak i v případě, kdy orgán státní správy je plátce, se nemůže pronajímatel rozhodnout nájem zdanit.
 Nájmem vybrané nemovité věci pro účely osvobození od daně rozumíme nájem nemovité věci s výjimkou:
 nájmů strojů nebo jiných upevněných zařízení.
 Z výše uvedeného vyplývá, že u těchto výjimek nelze nájem osvobodit od daně z přidané hodnoty a budeme vždy aplikovat zdanitelné plnění, a to ať je nájem poskytován plátci, neplátci, či občanovi.
 Plátce provozuje parkoviště.


text:
Část parkoviště pronajímá nájemcům, s nimiž má uzavřenou roční smlouvu na nájem parkovacího stání, část pronajímá příležitostně. Jedná se vždy o zdanitelné plnění.
 Plátce pronajímá byt jako osvobozené plnění. Součástí nájemní smlouvy je také nájem parkovacího stání. Vzhledem k tomu, že nájem parkovacího stání je součástí nájemní smlouvy o nájmu bytu, který je osvobozen od daně bez nároku na odpočet daně, je i nájem parkovacího stání osvobozen od daně. Pro posouzení, zda se jedná o nájem bytu, je nutné po obsahové stránce posuzovat každou uzavřenou smlouvu zvlášť.
 Společnost Mladý s. r. o. pronajímá rodinný dům s garáží společnosti Starý s. r. o. (plátce). Tento nájem je osvobozen od DPH dle § 56a ZDPH, jelikož posuzujeme jako hlavní plnění rodinný dům.
 Společnost Mladý s. r. o. se dále může rozhodnout nájem zatížit daní, pokud společnost Starý s. r. o., plátce, bude rodinný dům používat pro svou ekonomickou činnost. Pokud by nájem směřoval neplátci, není nikdy možné jej zatížit daní z přidané hodnoty.
 Vlastník bytu s garážovým stáním, pronajímá toto garážové stání svému sousedovi. Toto garážové stání je zdanitelným plnění, na které nelze aplikovat osvobození, jelikož garáž náleží do jedné z výjimek z osvobozeného nájmu dle § 56a odst. 1 ZDPH.
 Krátkodobým nájmem nemovité věci se rozumí dle ustanovení § 56a odst. 2 ZDPH nájem pozemku, jehož součástí je stavba, stavby nebo jednotky, popřípadě spolu s vnitřním movitým vybavením, nebo dodání plynu, elektřiny, tepla, chladu nebo vody, který trvá nepřetržitě nejvýše 48 hodin.
 Dle metodické Informace GFŘ k uplatňování ZDPH u nemovitých věcí je krátkodobým nájmem nemovité věci i nájem prostor, který se pravidelně opakuje v delším časovém období, ale nepřesahuje 48 hodin nepřetržitě.
 Společnost Dlouhý a. s. pronajímá plátci Krátký s. r. o. po dobu pěti měsíců své nebytové prostory, a to vždy každé úterý od 10:00–11:00 hod.
 Tento nájem nelze osvobodit dle § 56a odst. 1, protože se jedná o krátkodobý pronájem. Jde o opakující se plnění na krátkodobé bázi.
 Ve výjimkách uvedených výše se použije základní sazba daně. Skutečnost, že při nájmu nemovité věci bude uplatňována u nájemného daň z přidané hodnoty, nemusí již plátce oznamovat správci daně, ale je třeba tuto skutečnost vyjádřit v nájemní smlouvě.
 V případě nerozhodnosti, jakou sazbu daně z přidané hodnoty uplatnit, je možné využít ustanovení § 47b ZDPH Žádost o závazné posouzení určení sazby daně u zdanitelného plnění. Žádost je směřována Generálnímu finančnímu ředitelství za poplatek ve výši 10 000 Kč.
 Neméně důležitou problematikou je otázka uskutečnění zdanitelného plnění, kdy ustanovení § 21 odst. 9 ZDPH deklaruje, že u nájmu nemovité věci osvobozené od daně bez nároku na odpočet daně se považuje plnění za uskutečněné nejpozději posledním dnem každého kalendářního roku.
 Všimněte si prosím slovíčka nejpozději. Nájem je běžně poskytován každý měsíc formou dílčích plnění, a pokud plátce přijímá každý měsíc za tato plnění úplaty, tak toto plnění vykazuje každý měsíc v rámci daňového přiznání.
 Takže při určení dne uskutečněného plnění vycházíme dle dat stanovených v nájemních smlouvách, a až v případě, kdy smlouva určuje, že nájem se stanovuje na období od 1.


text:
4. 2019 až do 1. 12. 2020, pak musí plátce přiznat své plnění nejpozději k 31. 12. 2019 za období od 1. 4. 2019 do 31. 12. 2019.
 Poslední otázkou související s nájmem nemovitých věcí je obrat dle § 4a ZDPH.
 V období od 1. 1. 2014 do 31. 12. 2014 se nájmy nemovitých věcí nezahrnovaly do výše obratu, kdy při překročení částky 1 000 000 Kč za dvanáct bezprostředně předcházejících po sobě jdoucích kalendářních měsíců se osoba povinná k dani se sídlem v tuzemsku stane povinně dle § 6 ZDPH plátcem.
 Od 1. 1. 2015 se nájem nemovitých věcí dle § 56a počítá do výše obratu. Nutno podotknout, že dle ustanovení § 4a musí jít o činnost, která není doplňkovou, uskutečňovanou příležitostně. Povinnost stát se plátcem dle § 6 ZDPH se však netýká osob, které uskutečňují pouze plnění osvobozené od daně bez nároku na odpočet daně.


text:
Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci Brno IČO 27757943 kontakty (16.02.2020) | Finance.cz
 Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci Brno IČO: 27757943
 Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci, která sídlí v obci Brno a bylo jí přiděleno IČO 27757943.
 Firma s názvem Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci se sídlem v obci Brno byla založena v roce 2007. Firma již ukončila svou činnost. V jejím vedení se dosud vystřídalo 3 osob. Společnost podniká(podnikala) v oboru Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona , Dokončovací stavební práce , Zprostředkování obchodu a služeb a další.
 Základní údaje o Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci IČO: 27757943
 C 56983
 Usnesením Krajského soudu v Brně č.j. 18 Cm 283/2017-21, ze dne 8.3.2018, které nabylo právní moci dne 11.4.2018, byla obchodní společnost zrušena s likvidací a jmenován likvidátor. 11.4.2018 - 18.10.2018
 Aktuální kontaktní údaje Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci
 Kontakty na Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci IČO: 27757943
 Železniční 368/5 , Brno 602 00 11.11.2016 - 18.10.2018
 Železniční 368/5 , Brno 602 00 15.2.2011 - 11.11.2016
 Dukelská třída 154/58 , Brno 614 00 4.12.2007 - 15.2.2011
 Obory činností Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci IČO: 27757943
 výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona 3.5.2010 - 26.6.2017
 hostinská činnost 3.5.2010 - 26.6.2017
 zprostředkování obchodu a služeb 4.12.2007 - 3.5.2010
 dokončovací stavební práce 4.12.2007 - 3.5.2010
 Vedení firmy Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci IČO: 27757943
 Za společnost jedná každý jednatel samostatně. 4.12.2007
 Pavel Hrdlička 4.12.2007 - 13.12.2011
 od 4.12.2007 do 6.12.2011
 Kollárova 54, Rosice 665 01
 Martin Jambor 4.12.2007 - 30.3.2012
 Jan Šimko 30.3.2012 - 11.11.2016
 Ruská 264/128, Dubí 417 01
 Jan Šimko 11.11.2016 - 18.10.2018
 Vlastníci firmy Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci IČO: 27757943
 zakladni 200 000 Kč - 13.12.2011 - 18.10.2018
 zakladni 200 000 Kč - 4.12.2007 - 13.12.2011
 Sbírka Listin Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci IČO: 27757943
 C 56983/SL 9 ostatní - rozh. o odvol. a jmen. jedn. Krajský soud v Brně 9.3.2012 3.4.2012 2
 C 56983/SL 8 smlouvy o převodu obchod. podílu Krajský soud v Brně 9.3.2012 3.4.2012 4
 C 56983/SL 10 ostatní - ČP Krajský soud v Brně 9.3.2012 3.4.2012 2
 C 56983/SL 7 podpisové vzory - zápis VH Krajský soud v Brně 6.12.2011 10.1.2012 1
 C 56983/SL 6 smlouvy o převodu obchod. podílu Krajský soud v Brně 6.12.2011 10.1.2012 3
 C 56983/SL 5 zakladatelské dokumenty Krajský soud v Brně 6.12.2011 10.1.2012 4
 C 56983/SL 4 notářský zápis - rozh. VH, NZ 921/2011 Krajský soud v Brně 6.12.2011 10.1.2012 1
 C 56983/SL 3 notářský zápis - spol. smlouva, NZ 517/2010 Krajský soud v Brně 28.4.2010 4.5.2010 6
 C 56983/SL 2 podpisové vzory +ČP Krajský soud v Brně 26.9.2007 5.12.2007 2
 C 56983/SL 1 notářský zápis -spol. smlouva, NZ 743/07 Krajský soud v Brně 26.9.2007 5.12.2007 6
 Hodnocení Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci
 Výpis dat pro firmu Žaluzie Erli s.r.o. v likvidaci obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i


text:
Kompetenční spory: smlouva o závazku veřejné služby v linkové ... | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
 1675/2008
 Kompetenční spory: smlouva o závazku veřejné služby v linkové dopravě
 k § 19 a § 19b zákona č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě, ve znění zákonů č. 304/1997 Sb., č. 150/2000 Sb. a č. 103/2004 Sb.
 k § 159 odst. 1, § 161 odst. 1 a § 169 odst. 1 písm. d) správního řádu (č. 500/2004 Sb.)
 k čl. 1 odst. 5 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 o postupu členských států ohledně závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách, ve znění nařízení Rady (EHS) č. 1893/91
 Smlouva o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě (§ 19 zákona č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě) je veřejnoprávní smlouvou, neboť zakládá práva a povinnosti v oblasti veřejného práva (§ 159 odst. 1 správního řádu z roku 2004); jde přitom o smlouvu subordinační (§ 161 odst. 1 správního řádu z roku 2004), a vztahy jí spravované tak mohou být upraveny i autoritativním rozhodnutím správního orgánu [čl. 1 odst. 5 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 o postupu členských států ohledně závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách]. Spory z této smlouvy přísluší rozhodovat správnímu orgánu [§ 169 odst. 1 písm. d) správního řádu z roku 2004].
 (Podle usnesení zvláštního senátu zřízeného podle zákona č. 131/2002 Sb., o rozhodování některých kompetenčních sporů, ze dne 21. 5. 2008, čj. Konf 31/2007-82)
 srov. č. 448/2005 Sb. NSS.
 Spor o pravomoc mezi Ministerstvem vnitra a Krajským soudem v Ústí nad Labem, za další účasti akciové společnosti Dopravní podnik Ústeckého kraje (žalobce) a Ústeckého kraje (žalovaný), ve věci určení právního vztahu a plnění ze smlouvy.
 Dne 30. 12. 2003 uzavřely Krajský úřad Ústeckého kraje (jako dopravní úřad) a Dopravní podnik Ústeckého kraje smlouvu o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě; Ústecký kraj (který vstoupil do práv a povinností původní smluvní strany) smlouvu vypověděl dne 6. 2. 2006. Dne 31. 3. 2006 obdrželo Ministerstvo vnitra návrh žalobce na zahájení sporného řízení podle § 141 správního řádu, jímž se dopravní podnik domáhal určení neplatnosti výpovědi smlouvy a plnění nároků ze smlouvy, dne 11. 4. 2006 mu pak tentýž návrh postoupilo Ministerstvo dopravy. Ministerstvo odložilo oba návrhy podle § 43 odst. 1 písm. b) správního řádu (zákon č. 500/2004 Sb.) usneseními ze dne 13. 4. 2006 a 30. 4. 2006. V odůvodnění uvedlo, že samotná smlouva je smlouvou soukromoprávní, a k vyřízení návrhů tedy není věcně příslušný žádný správní orgán. Rozklad, jímž žalobce napadl tato usnesení, zamítl ministr vnitra rozhodnutím ze dne 1. 8. 2006.
 Žalobce pak podal u Krajského soudu v Ústí nad Labem žalobu,
 v níž se domáhal určení, že výpověď smlouvy žalovaným je neplatná a že žalobce byl od 1. 8. 2006 do 4. 8. 2006 oprávněn k přerušení přepravy cestujících na jednotlivých spojích. Jelikož krajský soud nesouhlasil se svou příslušností k řízení o žalobě, předložil věc Vrchnímu soudu v Praze; ten usnesením ze dne


text:
20. 10. 2006 určil, že věcně příslušným soudem k řízení v I. stupni je Okresní soud v Ústí nad Labem, jemuž věc současně postoupil. V rámci řízení před okresním soudem uplatnil žalovaný Ústecký kraj námitku nedostatku pravomoci soudů v občanském soudním řízení k řešení sporu ze smlouvy o závazku veřejné služby. Podle něj jde totiž o smlouvu veřejnoprávní a k řešení sporu je povoláno Ministerstvo vnitra. Okresní soud usnesením ze dne 28. 11. 2006 neshledal námitku nedostatku pravomoci důvodnou; Krajský soud v Ústí nad Labem však k odvolání žalovaného toto usnesení zrušil svým usnesením ze dne 15. 5. 2007, řízení zastavil a postoupil věc Ministerstvu vnitra, neboť smlouva o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě je smlouvou veřejnoprávní, a to smlouvou subordinační ve smyslu § 161 správního řádu.
 Ministerstvo vnitra (dále též „navrhovatel“) navrhlo, aby zvláštní senát rozhodl o kompetenčním sporu ve smyslu § 1 odst. 1 zákona č. 131/2002 Sb., který vznikl mezi ním a Krajským soudem v Ústí nad Labem. Navrhovatel především uvedl, že smlouva o závazku veřejné služby podle § 19 a násl. zákona č. 111/1994 Sb., o silniční dopravě (dále též „zákon o silniční dopravě“), není veřejnoprávní smlouvou podle obecného vymezení § 159 odst. 1 správního řádu, a není tedy ani některým ze zvláštních smluvních typů podle následujících ustanovení správního řádu. Jedná se naopak o smlouvu soukromoprávní, uzavřenou podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku, a řešení sporů z ní náleží do pravomoci soudů v občanském soudním řízení. Jakkoli je nepochybné, že se zmíněná smlouva dotýká zajištění určitých činností ve veřejném zájmu, přesto nezakládá, nemění ani neruší práva a povinnosti v oblasti veřejného práva (srov. § 159 odst. 1 správního řádu). Kraj ani nemůže nahradit smlouvu autoritativním správním rozhodnutím, jak předpokládá § 161 správního řádu (je přitom zřejmé, že o veřejnoprávní smlouvu podle § 160 či § 162 správního řádu se typově jednat nemůže). Nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 ze dne 26. června 1969, o postupu členských států ohledně závazků vyplývajících z pojmu veřejné služby v dopravě po železnici, silnici a vnitrozemských vodních cestách, jehož se dovolal Krajský soud v Ústí nad Labem ve svém rozhodnutí o zastavení řízení, sice upravuje možnost zrušit i zachovat závazek veřejné služby, nikoli ovšem uložit závazek nový. Podle § 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě ovšem lze závazek veřejné služby ve veřejné dopravě založit pouze smlouvou, nikoli rozhodnutím. Navrhovatel uvedl, že zvláštní senát by měl předložit Soudnímu dvoru Evropských společenství předběžnou otázku, zda na základě nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 je možno nově založit závazek veřejné služby ve veřejné linkové dopravě vrchnostenským rozhodnutím orgánu veřejné správy.
 Ve svém vyjádření k návrhu Ústecký kraj zdůraznil, že navzdory navrhovatelovu přesvědčení umožňuje čl. 1 odst. 5 nařízení Rady (EHS) č. 1191/69 vnitrostátním orgánům nejen zachovat, ale též uložit závazek veřejné služby; ustanovení je tak jednoznačné, že nevyvolává potřebu položit předběžnou otázku Soudnímu dvoru Evropských společenství. K tomuto závěru přispívá i odůvodnění návrhu nového nařízení, které má brzy nahradit nařízení stávající. I pokud by však nebylo možno uložit v podmínkách České republiky


text:
závazek veřejné služby správním rozhodnutím, byla by smlouva o závazku veřejné služby veřejnoprávní smlouvou. Smlouva upravuje právní vztahy stran, jejichž práva a povinnosti jsou vymezeny veřejnoprávním předpisem – zákonem o silniční dopravě. Předmětem smlouvy není poskytování služeb dopravního podniku ve prospěch kraje, nýbrž dotování služeb veřejné linkové dopravy, které dopravní podnik na základě smluv o přepravě poskytoval cestujícím. Tímto prvkem, který je cizí soukromoprávnímu principu ekvivalence vzájemně poskytovaných plnění, se smlouva odlišuje od ostatních soukromoprávních smluvních vztahů kraje. Konečně Krajský úřad Ústeckého kraje coby subjekt veřejné správy uzavřel smlouvu na základě výslovného zmocnění § 19 zákona o silniční dopravě; nešlo tedy o smlouvu podle občanského či obchodního zákoníku, kterou by úřad uzavřel v rámci své obecně vymezené působnosti nakládat se svým majetkem. Co se týče odkazu na obchodní zákoník ve smlouvě, ten byl před účinností nového správního řádu nezbytný, protože neexistovala žádná hmotněprávní úprava veřejnoprávních smluv. To, že smlouva o závazku veřejné služby podle § 19 zákona o silniční dopravě je smlouvou veřejnoprávní, pak potvrzují důvodové zprávy i odborná literatura. Jelikož sporná smlouva může být nahrazena správním rozhodnutím, nejedná se o nepojmenovanou veřejnoprávní smlouvu podle § 159 odst. 1 správního řádu, nýbrž o smlouvu subordinační podle jeho § 161. I kdyby tomu tak však nebylo, nebyla by k řešení sporů ze smlouvy dána pravomoc soudů v občanském soudním řízení; jednak totiž § 141 správního řádu zakládá pravomoc správních orgánů k řešení sporů ze všech veřejnoprávních smluv, jednak v projednávané věci není dána civilní soudní pravomoc ve smyslu § 7 odst. 1 o. s. ř.
 Zvláštní senát rozhodl, že příslušný vydat rozhodnutí ve věci sporu ze smlouvy o závazku veřejné služby je správní orgán, a zároveň zrušil usnesení Ministerstva vnitra ze dne 13. 4. 2006 a ze dne 18. 4. 2006 a rozhodnutí ministra vnitra ze dne 1. 8. 2006.
 (...) Doktrína tradičně popisovala veřejnoprávní smlouvy jako dvoustranné nebo vícestranné právní úkony, které zakládají, mění nebo ruší vztahy správního práva; alespoň jednou jejich stranou je přitom subjekt veřejné správy. Veřejnoprávní smlouvy mohou podle teoretiků sloužit jednak k přesunům působnosti a pravomoci subjektů veřejné správy, popř. k úpravě způsobu jejich výkonu, jednak k zapojování jiných subjektů do plnění úkolů veřejné správy (Hendrych, D. a kol.
 5., rozšířené vydání. Praha: C. H. Beck, str. 161). Správní řád, účinný k 1. 1. 2006, definuje veřejnoprávní smlouvy ve svém § 159 odst. 1 velmi podobně jako dvoustranné nebo vícestranné právní úkony, které zakládají, mění nebo ruší práva a povinnosti v oblasti veřejného práva. Následující ustanovení obsahují bližší úpravu veřejnoprávní smlouvy, kterou mezi sebou uzavírají vykonavatelé veřejné moci za účelem plnění svých úkolů (tzv. smlouva koordinační, § 160), veřejnoprávní smlouvy mezi správním orgánem a osobou, která by jinak byla účastníkem správního řízení (tzv. smlouva subordinační, § 161), a veřejnoprávní smlouvy uzavírané mezi těmi, kdo by byli nebo kdo jsou účastníky správního řízení, a týkající se převodu nebo způsobu výkonu jejich práv nebo povinností (§ 162). V § 163 – § 170 pak správní řád upravuje otázky společné všem veřejnoprávním smlouvám bez rozdílu, včetně otázek řešení sporů.


text:
Nejprve je třeba objasnit, zda a nakolik byl i před účinností nového správního řádu v právním řádu upraven institut veřejnoprávní smlouvy. Pojem
 „veřejnoprávní smlouva“
 byl před 1. 1. 2006 použit pouze ve dvou případech, a sice v zákoně č. 128/2000 Sb., o obcích (obecní zřízení); srov. jeho ustanovení § 63 a § 66a, ve znění k 31. 12. 2005, upravující uzavírání veřejnoprávních smluv týkajících se jednak výkonu přenesené působnosti obcí, jednak výkonu působnosti obecních úřadů obcí s rozšířenou působností, doplněná společnými ustanoveními § 66c – § 66e), a v zákoně č. 553/1991 Sb., o obecní policii (srov. jeho § 3a, ve znění k 31. 12. 2005, upravující veřejnoprávní smlouvu mezi obcemi týkající se plnění úkolů obecní policie). Teorie správního práva do kategorie veřejnoprávních smluv zahrnovala však i smlouvy takto neoznačené – a to jak smlouvy koordinační (např. dohodu o sloučení obcí, o připojení obce k jiné obci a o změně hranic obcí podle § 19 obecního zřízení), tak smlouvy subordinační (např. dohodu o zřízení účelného pracovního místa pro uchazeče o zaměstnání podle § 5 zákona č. 9/1991 Sb., o zaměstnanosti a působnosti orgánů České republiky na úseku zaměstnanosti, nebo dohodu o ochranných podmínkách podle § 39 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny).
 Zákonodárce si při tvorbě nového správního řádu byl nesporně vědom toho, že i dosavadní právní úprava s veřejnoprávními smlouvami počítala, byť nesystematicky a roztříštěně. O tom svědčí i přechodné ustanovení § 182 odst. 2 správního řádu, podle nějž se ustanoveními správního řádu řídí i veřejnoprávní smlouvy vzniklé přede dnem nabytí jeho účinnosti; vznik těchto smluv, jakož i nároky z nich vzniklé před tímto dnem se však posuzují podle dosavadních právních předpisů. Z obecné formulace tohoto přechodného ustanovení lze soudit, že tento nový režim neměl dopadnout toliko na veřejnoprávní smlouvy, které byly již dříve jako veřejnoprávní označeny. S ohledem na jejich omezený počet by totiž v takovém případě bývalo účelnější a se zřetelem k právní jistotě i přijatelnější tyto smlouvy označit výslovně. Zvláštní senát se tedy přiklání k výkladu, podle nějž se zmíněné přechodné ustanovení vztahuje na smlouvy veřejnoprávní nikoli podle označení, nýbrž podle obsahu. Obecná formulace přechodného ustanovení s sebou nese i to, že charakter té které smlouvy musí být posuzován případ od případu.
 K tomu stojí za zmínku závěr poradního sboru ministra vnitra č. 6/2005, podle nějž je smlouva podle § 39 zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, veřejnoprávní smlouvou. Citované ustanovení, ve znění zákona č. 218/2004 Sb., přitom umožňuje prohlásit území za chráněné nebo strom za památný, pokud již nejsou zvláště chráněny podle tohoto zákona, na základě písemné smlouvy uzavřené mezi vlastníkem dotčeného pozemku a orgánem, který je oprávněn k jejich vyhlášení. Závěr, že tato smlouva je smlouvou veřejnoprávní, tedy neplyne z jejího označení, nýbrž z jejího obsahu. Lze se ztotožnit s názorem, podle nějž nemá přechodné ustanovení § 182 odst. 2 správního řádu
 „transformační“
 povahu, a nelze tedy dovozovat, že okamžikem účinnosti nového správního řádu by se veřejnoprávními staly všechny dosavadní smlouvy mezi vykonavateli veřejné správy a soukromými osobami,


text:
uzavřené před 1. 1. 2006 podle předpisů soukromého práva (srov. Vedral, J. K právní povaze smlouvy o závazku veřejné služby ve veřejné linkové dopravě. In:
 Nový správní řád a místní samospráva II.
 Sborník z 3. letního mezinárodního workshopu. Brno: Masarykova univerzita, 2007, str. 211 – 212). Současně je však zvláštní senát přesvědčen, že není namístě ponechávat klasifikaci těchto v minulosti uzavřených smluv pouze na zákonodárci a přiznat veřejnoprávní povahu ve smyslu § 182 odst. 2 správního řádu jen těm smlouvám, které zákon v budoucnu výslovně pojmenuje jako veřejnoprávní (jak to citovaný autor naznačuje tamtéž). Úskalí tohoto přístupu ilustruje srovnání smlouvy podle § 17 zákona č. 219/2003 Sb., o oběhu osiva a sadby, a podle § 4 zákona č. 147/2002 Sb., o Ústředním kontrolním a zkušebním ústavu zemědělském. Obě tyto smlouvy – v původním znění obou zákonů označené zkrátka jako
 „smlouvy“
 – uzavírá Ústřední kontrolní a zkušební ústav zemědělský s fyzickou nebo právnickou osobou s cílem zajistit provádění
 „dílčích zkušebních úkonů“
 „odborných a zkušebních úkonů“
 v rámci plnění svých úkolů. Zatímco však § 17 zákona o oběhu osiva a sadby byl s účinností k 5. 5. 2006 novelizován zákonem č. 178/2006 Sb. tak, že nyní může ústav s osobou uzavřít
 „veřejnoprávní smlouvu“
 , znění § 4 zákona o Ústředním kontrolním a zkušebním ústavu zemědělském nedoznalo obdobné změny, a nadále se tedy slovy zákona jedná jen o
 „smlouvu“
 . Není přitom rozumného důvodu pro to, aby každá ze smluv byla podrobena jinému režimu, protože jde o smlouvy totožného typu, navíc uzavírané dokonce stejným orgánem na podobných úsecích působnosti.
 Je tedy nejen na zákonodárci, ale rovněž na soudech, a zejména pak na zvláštním senátu, aby posoudil charakter konkrétní smlouvy, ohledně nějž se její strany či orgány povolané k řešení sporů z ní nemohou shodnout.
 Navrhovatel v prvé řadě tvrdí, že ačkoli smlouva o závazku veřejné služby, uzavřená mezi dopravním podnikem a Krajským úřadem Ústeckého kraje, směřuje k zajištění určitých činností ve veřejném zájmu, nejde o smlouvu veřejnoprávní, neboť nezakládá práva a povinnosti v oblasti vrchnostenské veřejné správy.
 Lze se ztotožnit s tím, že hledisko veřejného zájmu ještě nečiní ze smlouvy mezi veřejnoprávní korporací a soukromou osobou smlouvu veřejnoprávní. Obecně totiž platí, že sledovat veřejný zájem, naplňovat veřejné potřeby a dbát o veřejné blaho je nejvlastnějším cílem a obsahem činnosti veřejné správy (ve smyslu organizačním). V přísném slova smyslu je vlastně vyloučeno, aby veřejná správa uplatňovala jakékoli soukromé zájmy, neboť ty jsou pojmově spjaty se soukromými osobami. To ale nic nemění na tom, že úkoly jí svěřené vykonává veřejná správa jak prostředky veřejného práva, tak prostředky práva soukromého. Tradičně je volba těch či oněch prostředků navázána na dichotomii správy vrchnostenské a správy fiskální (zde ve smyslu funkčním). Zatímco vrchnostenská správa je prováděna prostředky veřejného práva, k výkonu fiskální správy slouží naopak právo soukromé. Tato klasifikace však již dostatečně nepostihuje širokou působnost moderní veřejné správy, zejména pak územních veřejnoprávních korporací, jejichž novým úkolem se stává také služba veřejnosti (srov. Hendrych, D. a kol.
 Správní právo: obecná část.
 6. vydání. Praha: C. H. Beck, 2006, str.


text:
12 – 13). Ke správě vrchnostenské a správě fiskální tak přistupuje správa pečovatelská; jinými slovy, nevrchnostenskou správu nelze ztotožňovat se správou fiskální (v níž vykonavatel veřejné správy vystupuje jako vlastník, který podle vlastního uvážení nakládá se svým majetkem), nýbrž je nutno ji vnímat jako vnitřně členěnou množinu. To se pak projevuje i v rozšíření rejstříku prostředků, jimiž veřejná správa při svých činnostech v nevrchnostenské doméně působí. Zatímco totiž výkon fiskální správy je omezen hranicemi soukromého práva, správa pečovatelská si právě pro svou rozmanitost žádá širokého rejstříku nástrojů, zahrnujícího jak prostředky soukromého práva, tak prostředky práva veřejného.
 Zajišťování dopravní obslužnosti územního obvodu kraje podle § 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě je typickým příkladem pečovatelské správy. Hlavním úkolem kraje při plnění této povinnosti není vystavovat adresáty správního práva svému mocenskému působení, ani zvažovat, jak co nejúčelněji naložit s vlastním majetkem, nýbrž zajistit obyvatelům kraje možnost využívat po všechny dny v týdnu sítě veřejné linkové dopravy. K tomu slouží smlouva mezi krajem a dopravcem podle § 19 zákona o silniční dopravě. Tato smlouva má podle navrhovatele soukromoprávní charakter, neboť nezakládá práva a povinnosti v oblasti vrchnostenské veřejné správy; zde se však navrhovatel dopouští určitého zjednodušení, protože § 159 odst. 1 správního řádu nehovoří o právech a povinnostech v oblasti vrchnostenské veřejné správy, nýbrž o právech a povinnostech v oblasti veřejného práva. Pojem veřejného práva se přitom nekryje s pojmem vrchnostenské veřejné správy, nýbrž je pojmem širším. Jak bylo řečeno výše, neplatí již, že jakákoli činnost správních orgánů, která není výkonem vrchnostenských pravomocí, je vykázána do mezí soukromého práva. To se projevuje právě v oblasti smluv uzavíraných vykonavateli veřejné moci se soukromými osobami.
 Část pátá správního řádu, která upravuje veřejnoprávní smlouvy, se v tomto ohledu vymyká ze striktního vymezení věcné působnosti správního řádu obsažené v jeho § 1. Toto ustanovení v odstavci 1 pozitivně definuje předmět úpravy správního řádu jako postup orgánů a osob v oblasti vrchnostenské správy, tedy při výkonu veřejné moci. Ač zde tento pojem není přímo použit, plyne to již z konstrukce tohoto ustanovení, které se jednak zmiňuje o postupu orgánů moci výkonné, orgánů územních samosprávných celků a jiných orgánů (které existují proto, aby vykonávaly veřejnou moc), jednak ale i o postupu právnických a fyzických osob, „pokud vykonávají působnost v oblasti veřejné správy“. Tato formulace by neměla smysl, jestliže by se jí neměl na mysli právě výkon veřejné moci; právnické a fyzické osoby totiž přece jinak mohou činit vše, co není zákonem zakázáno. Tato zásada ale nepokrývá tu oblast, ve které osoba jednostranně rozhoduje o právech a povinnostech jiných osob, resp. autoritativně koná, a které se týká podstatná část správního řádu.
 V § 1 odst. 3 je pak obsaženo negativní vymezení věcné působnosti správního řádu, který se nepoužije mj. pro občanskoprávní, obchodněprávní a pracovněprávní úkony prováděné správními orgány. Těmito dvěma póly vytyčenými v § 1 se však činnost správních orgánů nevyčerpává. Je tu ještě oblast pečovatelské správy, která není ani správou vrchnostenskou (§ 1 odst. 1), ani správou fiskální (ta by se nejspíše realizovala prostředky vypočtenými v § 1


text:
odst. 3). Právě tomuto širšímu pohledu pak odpovídá úprava části páté správního řádu. Ustanovení § 159 odst. 1 totiž omezuje možnost uzavírání veřejnoprávních smluv na
 „oblast veřejného práva“
 , nikoli na oblast vrchnostenské veřejné správy; v tomto ohledu je tak část pátá určitým rozšířením
 působnosti podle § 1 odst. 1 správního řádu (srov. Vedral, J.
 BOVA Praha: POLYGON, 2006, str. 908). Ve prospěch širšího výkladu § 159 odst. 1 hovoří i to, že část pátá se svým převážně hmotněprávním charakterem vymaňuje z jinak procesního zaměření správního řádu. Dále ani třetí z pojmenovaných typů veřejnoprávních smluv, upravený v § 162, zřejmě nelze vtěsnat do definice § 1 odst. 1 správního řádu. Ani jednou ze stran této smlouvy není orgán moci výkonné, orgán územního samosprávného celku či jiný orgán, který by vykonával působnost v oblasti (vrchnostenské) veřejné správy; (soukromé) osoby, které smlouvu uzavírají, pak jistě vůči sobě navzájem nevykonávají veřejnou moc.
 Tolik tedy k prvnímu navrhovatelovu argumentu. Co se týče kategorie veřejného zájmu, o níž se navrhovatel rovněž zmiňuje, je třeba mu přisvědčit v tom, že tento prvek ještě nedává smlouvě veřejnoprávní charakter. Ačkoli právě přítomnost veřejného zájmu je podle tzv. zájmové teorie kritériem pro rozlišení vztahu veřejnoprávního a vztahu soukromoprávního, v případě smlouvy uzavřené podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku bude takové měřítko málokdy funkční. V souladu s citovaným ustanovením se částí třetí obchodního zákoníku (upravující obchodní závazkové vztahy) řídí mj. i vztahy mezi samosprávnou územní jednotkou a podnikateli při jejich podnikatelské činnosti, jestliže se týkají zabezpečování veřejných potřeb.
 „Veřejné potřeby“
 jsou přitom pojmem velmi blízkým pojmu veřejného zájmu, neboť veřejný zájem se rodí z veřejných potřeb a je jimi podmiňován. Jakkoli tedy nejde o synonyma, oba pojmy jsou těsně spjaty.
 Zajišťuje-li kraj dopravní obslužnost svého územního obvodu podle § 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě, naplňuje tím veřejný zájem spočívající v zabezpečení základních přepravních potřeb obyvatel (§ 2 odst. 19 zákona o silniční dopravě). Stejně tak z textu § 261 odst. 2 obchodního zákoníku je zjevné, že zabezpečování veřejných potřeb, a tedy i přítomnost veřejného zájmu, je přímo pojmovým znakem smlouvy zde uvedené a podmínkou pro to, aby smlouva mezi samosprávnou územní jednotkou a podnikatelem podléhala režimu obchodního zákoníku. Přitom je ale právě taková smlouva obchodněprávním úkonem územního samosprávného celku ve smyslu § 1 odst. 3 správního řádu, který není s to založit vztah veřejnoprávního charakteru. Hledisko veřejného zájmu – ať už přímo, nebo zprostředkovaně přes pojem veřejných potřeb – bude tedy naplněno jak u veřejnoprávní smlouvy uzavřené mezi územní samosprávnou korporací a (podnikající) osobou, tak u soukromoprávní smlouvy mezi týmiž subjekty uzavřené podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku, a nemůže přispět k určení charakteru smlouvy.
 Podobně nerozhodné je i to, zda činnost, k níž se dopravní podnik zavázal ve smlouvě o závazku veřejné služby, je podnikáním a zda vytváří přiměřený (nebo jakýkoli jiný) zisk. Jak správně poznamenává Ústecký kraj, povaha činnosti nevypovídá o tom, zda ve vztahu ze smlouvy převažují prvky veřejnoprávní, nebo soukromoprávní. Tím méně tak mohou činit její ekonomické důsledky, které ostatně nelze předem


text:
přesně stanovit, protože i do činnosti zajišťující naplňování určité veřejné potřeby mohou vstupovat tržní mechanismy (k tomu srov. § 19b odst. 3 zákona o silniční dopravě, který umožňuje uhradit dopravci i nepředvídatelné prokazatelné náklady).
 K rozpoznání veřejnoprávní smlouvy pak pochopitelně nevede ani skutečnost, že jednou ze stran smlouvy je subjekt veřejné správy. I to je totiž definičním znakem smlouvy podle § 261 odst. 2 obchodního zákoníku; smlouva mezi subjektem veřejné správy a soukromou osobou tedy stejně tak dobře může být obchodněprávním vztahem i vztahem veřejnoprávní povahy.
 Je tedy zřejmé, že dosud zmíněné znaky probíraného smluvního vztahu – tedy kdo jsou smluvní strany a k jakému cíli má smlouva sloužit – nepřinášejí kýžené řešení; ostatně strany smlouvy i strany kompetenčního sporu jsou ohledně těchto aspektů vztahu ve shodě. Spor nelze rozhodnout ani v závislosti na tom, podle jakých předpisů byla smlouva uzavřena. Sama smlouva, jak již bylo uvedeno, odkazuje jak na obchodní zákoník (jako předpis převážně soukromoprávní), tak na zákon o silniční dopravě (jako předpis veřejnoprávní), a kromě toho i na zákon o účetnictví. Odpověď na otázku po povaze smlouvy tak může přinést jen zkoumání obsahu smlouvy a jeho tvorby – tedy práv a povinností smluvních stran a možnosti stran ovlivnit obsah smlouvy.
 Pro vztahy navazované v oblasti soukromého práva je typické, že strany si mohou svobodně smluvit to, co uznají za vhodné; je přitom na nich, zda využijí rejstříku pojmenovaných smluv, které jim nabízí zákon, a i v případě, že uzavřou pojmenovanou smlouvu, mohou její obsah v převážné míře sami ovlivnit vlastními ujednáními, upravujícími jejich práva a povinnosti odlišně od zákona. Veřejnoprávní vztah je naopak charakteristický tím, že jeho podstatný obsah je předepsán zákonem, případně stanoven individuálním správním aktem, aniž by se od něj strany mohly odchýlit. Kritériem pro rozlišení mezi oběma typy vztahů tak bude míra, v jaké se smluvní strany mohou podílet na utváření obsahu vztahu (blíže k této tzv. metodě právního regulování srov. rozhodnutí č. 448/2005 Sb. NSS). Je třeba upřesnit, že tímto utvářením obsahu vztahu se má na mysli jednání stran v oblasti spravované dispozitivními normami, nikoli jejich postup při výkonu vrchnostenské pravomoci. Uvedené kritérium má tak vlastně dva aspekty: jednak je nutno zkoumat, nakolik je podoba vztahu předurčena autoritativními akty veřejné moci (ať již normativními nebo individuálními), jednak o povaze vztahu vypovídá to, zda obě strany přispívají k úpravě vztahu podobným dílem, nebo zda má jedna strana navrch nad druhou.
 Hlavní povinností, která ze smlouvy plyne dopravci, je provozování linkové osobní dopravy v takovém rozsahu, který naplní zákonný požadavek (§ 19 odst. 3 zákona o silniční dopravě) zajištění dopravní obslužnosti v územním obvodu kraje. Podstatný obsah této povinnosti není však stanoven vzájemnou dohodou stran, nýbrž – jak ostatně plyne již z článku II smlouvy – je vymezen podmínkami uvedenými v licencích. Licence je přitom individuálním správním aktem, který vydává krajský úřad (jako dopravní úřad) k žádosti dopravce ve správním řízení podle § 10 a násl. zákona o silniční dopravě a který upravuje zejména (§ 13 tamtéž) formu linkové osobní dopravy, označení a vedení linky, datum


text:
zahájení provozu, dobu, na kterou se licence uděluje, a případně další zpřesňující podmínky. Vyhovění žádosti může být již v této fázi podmíněno zabezpečením veřejného zájmu na uspokojování přepravních potřeb. Krajský úřad totiž může od dopravce žádat, aby provozoval i jinou linku, aby navržená linka byla vedena odlišně od žádosti dopravce, nebo aby dopravce přijal závazek veřejné služby (§ 12 odst. 2 zákona o silniční dopravě). Smlouva o závazku veřejné služby uzavřená mezi dopravním podnikem a Krajským úřadem Ústeckého kraje dále odkazuje na schválené jízdní řády; již z jejich označení je patrné, že nevznikly dohodou stran, nýbrž že o nich jednostranně rozhodl krajský úřad.
 Ještě před uzavřením smlouvy o závazku veřejné služby jsou tedy povinnosti dopravce v podstatné míře určeny individuálním správním aktem, který upravuje právě provozování veřejné linkové osobní dopravy (tedy předmět smlouvy), a při uzavírání smlouvy se již na nich nic nemění. Autorem tohoto aktu je přitom krajský úřad coby jedna ze smluvních stran (resp. nyní coby orgán jedné ze smluvních stran), která vydáním aktu vykonala svou vrchnostenskou pravomoc. Nic z toho nenasvědčuje „soukromoprávní“ smlouvě – ta by se (kromě toho, že by sledovala jiné cíle než zajištění veřejného zájmu) vyznačovala širokou smluvní autonomií stran a jejich vzájemně vyváženým postavením.
 Stejně omezený vyjednávací prostor stran nacházíme i ve vztahu k hlavní povinnosti kraje, jíž je platba dopravci za zajišťování dopravní obslužnosti. Strany smlouvy si nemohou volně sjednat výši částky, kterou bude kraj poskytovat dopravci, či její složky – naopak zákon o silniční dopravě ve svém § 19b upravuje povinnost kraje hradit dopravci prokazatelnou ztrátu vzniklou plněním závazků veřejné služby. Prokazatelná ztráta je definována jako rozdíl mezi součtem ekonomicky oprávněných nákladů vynaložených dopravcem na plnění závazků veřejné služby a přiměřeného zisku vztahujícího se k těmto nákladům na straně jedné, a mezi tržbami a výnosy dosaženými dopravcem při plnění závazků veřejné služby na straně druhé. Způsob výpočtu prokazatelné ztráty, včetně pravidel pro kalkulaci přiměřeného zisku, pak stanoví prováděcí předpis (v době uzavření zkoumané smlouvy to byla vyhláška Ministerstva dopravy a spojů č. 50/1998 Sb., o prokazatelné ztrátě ve veřejné linkové osobní dopravě, kterou s účinností k 21. 9. 2004 nahradilo nařízení vlády č. 493/2004 Sb., jímž se upravuje prokazatelná ztráta ve veřejné linkové dopravě a konkretizuje způsob výkonu státního odborného dozoru v silniční dopravě nad financováním dopravní obslužnosti).
 Závěr o veřejnoprávním charakteru této platby dále posiluje srovnání s dalšími případy vztahů mezi vykonavatelem veřejné moci a poskytovatelem služby ve veřejném zájmu; bere-li na sebe finanční protiplnění za poskytnutou službu podobu prokazatelné ztráty či prokazatelných nákladů, děje se tak vždy jen v souvislosti s autoritativním rozhodnutím. Tak podle § 30 odst. 1 již zrušeného zákona č. 151/2000 Sb., o telekomunikacích a o změně dalších zákonů, byl Český telekomunikační úřad oprávněn uložit ve veřejném zájmu povinnost poskytovat univerzální službu jednomu nebo několika držitelům telekomunikační licence tak, aby byla zajištěna dostupnost služeb poskytovaných v rámci univerzální služby na celém území státu. Poskytovatel univerzální služby má přitom nárok na úhradu prokazatelné ztráty (§ 31 citovaného zákona). Podle § 12 odst. 2 a 3 zákona č.


text:
458/2000 Sb., o podmínkách podnikání a o výkonu státní správy v energetických odvětvích a o změně některých zákonů (energetický zákon), vzniká v případě naléhavé potřeby a ve veřejném zájmu držiteli licence vydané pro podnikání v energetických odvětvích povinnost poskytovat dodávky tepelné energie, případně povinnost zajišťovat distribuci elektřiny nebo distribuci plynu, nad rámec licence na základě rozhodnutí Energetického regulačního úřadu. Za plnění povinnosti podle tohoto rozhodnutí náleží držiteli licence úhrada prokazatelné ztráty (§ 12 odst. 4 a § 13 citovaného zákona). Konečně povinnost veřejné služby (v zákoně blíže vymezenou) může obecní úřad, obecní úřad obce s rozšířenou působností nebo krajský úřad uložit rozhodnutím i provozovateli vodovodu nebo kanalizace [§ 22 odst. 2 zákona č. 274/2001 Sb., o vodovodech a kanalizacích pro veřejnou potřebu a o změně některých zákonů (zákon o vodovodech a kanalizacích)]; hradí ovšem prokázané náklady, které provozovateli vzniknou plněním této povinnosti (§ 22 odst. 3 citovaného zákona).
 Jak je vidno, úhrada prokazatelné ztráty či prokázaných nákladů bývá přímým důsledkem výkonu vrchnostenské pravomoci ze strany jejích nositelů; nemůže pak být sporu o to, zda vztah mezi osobami poskytujícími služby veřejného charakteru podle zákona o telekomunikacích, energetického zákona a zákona o vodovodech a kanalizacích, a orgánem, který jim poskytování služeb přikázal, je vztahem veřejnoprávním. Stejně tak nevzbuzuje pochyby ani veřejnoprávní povaha zmíněného finančního plnění. Analogie mezi úhradou prokazatelné ztráty podle § 19b zákona o silniční dopravě a podle zákonů právě citovaných je více než zřejmá a neomezuje se toliko na pojmenování či na způsob výpočtu dané částky. Ve všech probíraných případech je úhrada prokazatelné ztráty kompenzací za plnění úkolů veřejného zájmu, kterou stanoví zákon a od níž nepřipouští žádné odchylky; možnost jakékoli smluvní změny je předem vyloučena. Ostatně i obecnější srovnání popsaných vztahů založených rozhodnutím se vztahem ze smlouvy o závazku veřejné služby podle § 19 zákona o silniční dopravě dává vyniknout jejich vzájemné podobnosti; smlouva tu není úkonem, k němuž by se kraj svobodně rozhodl, aniž by jej k tomu cokoli nutilo, nýbrž daleko spíše alternativou autoritativního aktu, který je v podobných případech tradičním a převažujícím způsobem regulace vztahů.
 Smlouva o závazku veřejné služby podle § 19 zákona o silniční dopravě je tedy veřejnoprávní smlouvou – dvoustranným právním úkonem, jenž ve smyslu § 159 odst. 1 správního řádu zakládá práva a povinnosti v oblasti veřejného práva. Zbývá posoudit, zda jde o smlouvu subordinační podle § 161 správního řádu (jiné typy smluv definované v § 160 a § 162 už z povahy věci nepřicházejí v úvahu). Smlouvu subordinační přitom může správní orgán uzavřít s osobou, která by byla účastníkem správního řízení, kdyby takové řízení probíhalo, a to i namísto vydání rozhodnutí.
 Podle § 19 zákona o silniční dopravě, ve znění zákona č. 304/1997 Sb., a před novelizací provedenou k 1. 7. 2000 zákonem č. 150/2000 Sb., mohl závazek veřejné služby vzniknout buď na základě písemné smlouvy uzavřené mezi dopravním úřadem, obcí či Ministerstvem dopravy a spojů a dopravcem (odst. 2), nebo na základě rozhodnutí dopravního úřadu, který je příslušný k rozhodování o udělení licence, či Ministerstva dopravy a spojů (odst. 3).