text:
daních z pøíjmù, cestou zvý1ení svého základu danì z pøíjmù právnických osob v rámci daòového pøiznání za zdaòovací období roku 2000. K této skuteènosti mìl proto správce danì pøihlédnout ve smyslu ustanovení § 16 odst. 8 daòového øádu; tím, 3⁄4e tak neuèinil, do1lo ke dvojímu zdanìní. V prùbìhu soudního øízení pak bylo zji1tìno, 3⁄4e 3⁄4alobce podal dodateèné daòové pøiznání k dani z pøíjmù právnických osob za zdaòovací období roku 2000; to správce danì pøijal a na jeho základì ji3⁄4 rozdíl mezi cenou kupní a cenou obvyklou nebyl v dani z pøíjmù právnických osob za rok 2000 uplatnìn a navý1ený základ danì pole ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù byl tudí3⁄4 sní3⁄4en. Nastal tedy stav, kdy cenový rozdíl u prodaného majetku byl zdanìn toliko daní z pøíjmù fyzických osob ze závislé èinnosti a z funkèních po3⁄4itkù.
 Mìstský soud 3⁄4alobci nepøisvìdèil ani v jeho argumentaci zalo3⁄4ené na nesprávné aplikaci daòového práva hmotného. Uvedl, 3⁄4e fakt, 3⁄4e pøedmìtné rozdíly mezi cenami smluvními a cenami obvyklými zdanil 3⁄4alobce v dani z pøíjmù právnických osob cestou zvý1ení svého daòového základu dle ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù, nepøedstavuje v kontextu následného pøedepsání danì z pøíjmù fyzických osob ze závislé èinnosti a z funkèních po3⁄4itkù, v rozsahu odpovídajícím této èástce, coby pøíjmùm zamìstnancù, poru1ení principu zákazu dvojího zdanìní. Mìstský soud poukázal na to, 3⁄4e v pøípadì danì z pøíjmù právnických osob je 3⁄4alobce poplatníkem, zatímco v pøípadì danì z pøíjmù fyzických osob je poplatníkem konkrétní fyzická osoba (zamìstnanec); 3⁄4alobce je zde v postavení plátce danì. Jestli3⁄4e 3⁄4alobce zahrnul pøedmìtný rozdíl do daòového pøiznání k dani z pøíjmù právnických osob, stalo se tak jeho vlastním jednáním; daò z pøíjmù právnických osob v1ak není pøedmìtem tohoto øízení. V posuzovaném pøípadì do1lo k prodeji majetku zamìstnancùm za cenu rovnou úèetní hodnotì, která byla ni3⁄41í ne3⁄4 cena obvyklá. Tuto skuteènost ostatnì 3⁄4alobce nerozporoval. Dle pøesvìdèení mìstského soudu tedy daòové orgány nepochybily, jestli3⁄4e posoudily pøedmìtný rozdíl jako pøíjem zamìstnance podle ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù, který podléhá dani z pøíjmù fyzických osob. Nález Ústavního soudu ze dne 15. 12. 2003, sp. zn. IV. ÚS 666/02, kterého se 3⁄4alobce dovolával, nedopadá na posuzovaný pøípad, nebo» se dotýká naprosto jiné situace, v ní3⁄4 skuteènì k poru1ení zákazu dvojího zdanìní do1lo. Pokud jde dále o názor 3⁄4alobce, 3⁄4e závazek k prodeji vìcí za cenu odpovídající úèetní hodnotì jednoznaènì souvisel s pøevodem obchodního podílu a byl promítnut do vý1e kupní ceny, mìstský soud konstatoval, 3⁄4e bylo prokázáno, 3⁄4e v dobì prodeje pøedmìtného majetku byl ji3⁄4 jeho nabyvatel pouze zamìstnancem 3⁄4alobce a smlouva o pøevodu obchodního podílu neobsahuje 3⁄4ádné ustanovení stanovující, 3⁄4e by tento prodej ovlivòoval cenu obchodního podílu. Správce danì tudí3⁄4 nepostupoval v rozporu s ustanovením § 2 odst. 7 daòového øádu; nelze na nìm spravedlivì po3⁄4adovat, aby dovozoval úmysl úèastníkù smlouvy, pokud tento není ve smlouvì explicitnì vyjádøen. Rovnì3⁄4 hodnocení dùkazù není v rozporu s ustanovením § 2 odst. 3 daòového øádu. Závìrem mìstský soud konstatoval, 3⁄4e argumentace 3⁄4alobce dvojím zdanìní


text:
ostatnì pøestala být v prùbìhu soudního øízení dùvodnou s ohledem na to, 3⁄4e 3⁄4alobce si na základì dodateèného daòového pøiznání k dani z pøíjmù právnických osob základ danì sní3⁄4il.
 Stì3⁄4ovatel pøedev1ím uvedl, 3⁄4e jeho závazek prodat konkrétní movitý a nemovitý majetek za cenu odpovídající úèetní hodnotì byl ve smlouvì o pøevodu obchodního podílu jednoznaènì uveden. V kupní cenì za pøevádìný obchodní podíl byl prodej movitého a nemovitého majetku za úèetní hodnotu ji3⁄4 zakalkulován. Tuto skuteènost potvrdil stì3⁄4ovatel svým vlastním postupem, kdy3⁄4 si v daòovém pøiznání k dani z pøíjmù právnických osob za zdaòovací období roku 2000 zvý1il základ danì o rozdíl, o který se li1ily ceny prodávaného majetku ekonomicky a personálnì propojeným osobám (spoleèníkùm a jednatelùm) od cen stanovených podle znaleckých posudkù (§ 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù). U3⁄4 to, 3⁄4e je závazek prodeje obsa3⁄4en ve smlouvì o pøevodu obchodního podílu, vyluèuje aplikaci ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù. Prodej majetku vùbec nesouvisel s tím, 3⁄4e osoba kupujícího byla souèasnì zamìstnancem stì3⁄4ovatele. Stì3⁄4ovatel dále poukazuje na ustanovení § 2 odst. 3, 7 daòového øádu a dovozuje, 3⁄4e správce danì i 3⁄4alovaný mají povinnost hodnotit právní úkony tak, jak byly skuteènì zamý1leny; z toho dùvodu mìli zkoumat skutkové okolnosti pøípadu blí3⁄4e. Z jednání stì3⁄4ovatele pøi prodeji movitého a nemovitého majetku spoleèníkùm, kteøí byli zároveò zamìstnanci stì3⁄4ovatele, a z okolností tìchto prodejù, nelze toti3⁄4 dovodit závìr, 3⁄4e by 1lo o jinou formu pøíjmu tìchto zamìstnancù respektive spoleèníkù v souvislosti s pracovním pomìrem. Prodej majetku konkrétním osobám byl ve smlouvách o pøevodech obchodních podílù koncipován jako jedna z podmínek jejich pøevodu a splnìní této podmínky je tudí3⁄4 souèástí pøevodu obchodních podílù. Zcela evidentnì ne1lo o pøíjem zdaòovaný podle ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù, nebo» existence pracovního pomìru nemìla 3⁄4ádný vliv na splnìní závazkù ze smluv o pøevodech obchodních podílù. Tato otázka tak byla mìstským soudem posouzena nesprávnì. ®alovaný se dopustil té3⁄4 poru1ení ustanovení § 50 odst. 7 daòového øádu, nebo» se øádnì nevypoøádal se v1emi námitkami stì3⁄4ovatele uvedenými v odvolání; i tuto otázku posoudil mìstský soud nesprávnì. Ve vìci námitky dvojího zdanìní uvedl stì3⁄4ovatel, 3⁄4e jak ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù tak i ustanovení § 6 odst. 3 tohoto zákona mají za úèel zamezení krácení danì zneu3⁄4íváním vztahù mezi stranami urèitého kontraktu v pøípadech, kdy nejde o nezávislé osoby. Jestli3⁄4e správce danì uplatní obì ustanovení, jedná se bezesporu o dvojí zdanìní, nebo» obì vycházejí ze stejné skuteènosti. Tím, 3⁄4e správce danì uplatnil ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù, dopustil se poru1ení ustanovení § 16 odst. 8 daòového øádu, nebo» nezohlednil zji1tìnou skuteènost, a to 3⁄4e stì3⁄4ovatel ji3⁄4 pøedmìtný rozdíl zdanil podle ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù. Jestli3⁄4e mìstský soud konstatoval,
 3⁄4e v prùbìhu soudního øízení se stala námitka dvojího zdanìní nedùvodnou, pøehlí3⁄4í tím ustanovení § 75 odst. 1 s. ø. s., podle nìho3⁄4 je pøi pøezkumu napadeného rozhodnutí nutno vycházet ze skutkového a právního stavu, který tu

type: other


text:
byl v dobì rozhodování správního orgánu.
 ®alovaný ve svém vyjádøení k vìci uvedl, 3⁄4e se na posuzovaný pøípad prodeje aplikuje ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù bez ohledu na to, zda zamìstnanec byl zároveò døívìj1ím spoleèníkem stì3⁄4ovatele (do 1. 12. 1999). Postup plátce danì pøi zdaòovaní mezd je upraven v ustanovení § 38h zákona o daních z pøíjmù; plátci vznikla povinnost z rozdílové èástky podle ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù srazit a odvést zálohu na daò ze mzdy pøíslu1nému správci danì. Dle ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù je zdaòováno vlastní poskytnutí výhody zamìstnanci, bez ohledu na dùvod tohoto poskytnutí; proto je nepøípadný argument stì3⁄4ovatele, 3⁄4e smyslem poskytnuté výhody nebylo odmìnit zamìstnance za práci. Ze smlouvy o pøevodu obchodního podílu vyplývá, 3⁄4e prodej majetku za úèetní hodnotu pøevádìjícímu spoleèníku a souèasnì zamìstnanci stì3⁄4ovatele nebyl souèástí kupní ceny obchodního podílu (èl. 4 smlouvy), ale 3⁄4e se jednalo o závazek nového spoleèníka zajistit pøevodci urèité výhody. Smluvním ujednáním nemohou být omezeny èi stanoveny daòové dùsledky takového smluvního závazku. K argumentaci dvojím zdanìním poukazuje 3⁄4alovaný na závazný postup, který vyplývá pro správce danì z ustanovení § 69 daòového øádu; správce danì ani jinak postupovat nemohl. ®alovaný dále poukazuje na postup stì3⁄4ovatele, který podal dodateèné daòové pøiznání k dani z pøíjmù právnických osob, v nìm3⁄4 vylouèil rozdílovou èástku. Správce danì tento postup akceptoval. Podáním dodateèného daòového pøiznání stì3⁄4ovatel deklaroval správnost zdanìní pøedmìtné èástky daní z pøíjmù fyzických osob ze závislé èinnosti a z funkèních po3⁄4itkù. Pokud nyní stì3⁄4ovatel po3⁄4aduje zru1ení zdanìní rozdílové èástky, po3⁄4aduje vlastnì s ohledem na ustanovení § 47 daòového øádu úplné zru1ení zdanìní této èástky.
 Nejvy11í správní soud se nejprve zabýval námitkami stì3⁄4ovatele uplatnìnými ve smyslu ustanovení § 103 odst. 1 písm. b) s. ø. s. Stì3⁄4ovatel tvrdí, 3⁄4e 3⁄4alovaný poru1il ustanovení § 50 odst. 7 daòového øádu, nebo» se v rozhodnutí o odvolání nevypoøádal se v1emi uplatnìnými námitkami. K této stí3⁄4ní námitce lze pouze uvést, 3⁄4e se nese ve zcela obecné rovinì a pouze v této rovinì se s ní lze proto vypoøádat. Z tohoto pohledu pak nelze ne3⁄4 konstatovat, 3⁄4e s identickou námitkou uplatnìnou ji3⁄4 v 3⁄4alobì se mìstský soud na str. 5 rozsudku srozumitelným a pøezkoumatelným zpùsobem vypoøádal a na tyto závìry tak lze bez dal1ího odkázat. Na dal1ím místì stì3⁄4ovatel namítal poru1ení ustanovení § 2 odst. 3 a 7 daòového øádu, z nich3⁄4 dovozuje, 3⁄4e byli správce danì i 3⁄4alovaný povinni zkoumat bli3⁄41í okolnosti pøípadu a zabývat se pøedev1ím skuteèným obsahem posuzovaných právních úkonù. Tato námitka je nicménì úzce spojena s namítaným nesprávným právním posouzením vìci a bude proto vypoøádána v jejím kontextu.
 Nesprávné právní posouzení vìci [§ 103 odst. 1 písm. a) s. ø. s. ] spojuje stì3⁄4ovatel v prvé øadì s daòovými orgány i soudem opomíjeným postupem, kdy si rozdíl mezi obvyklou a úèetní hodnotou pøedmìtného majetku stì3⁄4ovatel vykázal ve smyslu ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù, jako výnos, který øádnì zdanil. Citované ustanovení zákona stanovilo, 3⁄4e li1í-li


text:
se ceny sjednané mezi ekonomicky nebo personálnì nebo jinak spojenými osobami od cen, které by byly sjednány mezi nezávislými osobami v bì3⁄4ných obchodních vztazích za stejných nebo obdobných podmínek, a není-li tento rozdíl uspokojivì dolo3⁄4en, upraví správce danì základ danì poplatníka o zji1tìný rozdíl. (...) Ekonomicky nebo personálnì spojenými osobami se rozumí, jestli3⁄4e se jedna osoba podílí pøímo nebo nepøímo na vedení, kontrole nebo jmìní druhé osoby, nebo jestli3⁄4e se shodné právnické nebo fyzické osoby pøímo nebo nepøímo podílejí na vedení, kontrole nebo jmìní obou osob anebo fyzické osoby blízké. Jinak spojenými osobami se rozumí osoby, které vytvoøily obchodní vztah pøevá3⁄4nì za úèelem sní3⁄4ení základu danì nebo zvý1ení daòové ztráty. Úèastí na kontrole nebo jmìní se rozumí vlastnictví více ne3⁄4 25 % podílù na základním jmìní nebo podílù s hlasovacím právem. Toto ustanovení se nepou3⁄4ije pøi úplatném poskytnutí místnosti s nezbytným vybavením zamìstnavatelem odborové organizaci pro nezbytnou provozní èinnost.
 Mìstský soud správnì vycházel ze zji1tìní, 3⁄4e osoba, které byla èást majetku stì3⁄4ovatele odprodávána za úèetní hodnotu, byla v dobì podpisu kupní smlouvy (dne 15. 5. 2000) výluènì v pozici zamìstnance stì3⁄4ovatele; tento fakt ostatnì nikdo nepopírá. Nemohla být tedy v pozici ekonomicky nebo personálnì nebo jinak spojené osoby ve smyslu ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù, nebo» pod 3⁄4ádnou ze shora citovaných dílèích definicí tohoto postavení je nelze subsumovat. Smlouva o pøevodu obchodního podílu byla podepsána dne 13. 9. 1999; toho dne se stala závaznou a úèinnou mezi pøevodcem a nabyvatelem obchodního podílu. Podle ustanovení § 115 odst. 4 obchodního zákoníku, ve znìní úèinném pro projednávanou vìc, úèinky pøevodu obchodního podílu nastávají vùèi spoleènosti (tj. zde stì3⁄4ovateli) dnem doruèení smlouvy o pøevodu; tímto dnem pak má pøevod obchodního podílu konstitutivní úèinky a nový spoleèník skuteènì nastupuje na místo spoleèníka pøedchozího. Nejvy11í správní soud nemá informace, kdy se stala smlouva o pøevodu obchodního podílu úèinnou ve vztahu ke stì3⁄4ovateli, nicménì z výpisu z obchodního rejstøíku vyplývá, 3⁄4e osoba spoleèníka, P. S., byla vymazána ke dni 1. 12. 1999. Jakkoli má výmaz spoleèníka spoleènosti s ruèením omezeným z obchodního rejstøíku toliko deklaratorní charakter, je zøejmé, 3⁄4e podmínkou jeho provedení muselo být i prokázání úèinnosti tohoto úkonu, tedy doruèení pøevodní smlouvy stì3⁄4ovateli (srov. § 28 odst. 5 obchodního zákoníku) a není proto pochyb, 3⁄4e v dobì podpisu kupní smlouvy ji3⁄4 osoba P. Spilky byla jen v pozici zamìstnance. Dikce ustanovení § 27 odst. 3, vìty první zákona o daních z pøíjmù ( li1í-li se ceny sjednané mezi spojenými osobami ) smìøuje nutnì na den skuteèného sjednání kupní ceny mezi spojenými osobami; tímto dnem bylo v posuzovaném pøípadì 15. 5. 2000. Skuteènost, 3⁄4e vý1e kupní ceny ji3⁄4 byla uvedena ve smlouvì o pøevodu obchodního podílu ze dne 13. 9. 1999, kdy P. S. je1tì byl spoleèníkem stì3⁄4ovatele, je v posuzovaném pøípadì irelevantní, nebo» tato smlouva nebyla sjednána mezi stì3⁄4ovatelem a osobou P. S., ale mezi P. S. jako3⁄4to pøevodcem a spoleèností CTSE, a. s. jako3⁄4to nabyvatelem obchodního podílu. Den podpisu smlouvy o pøevodu obchodního podílu tak nemù3⁄4e být pova3⁄4ován ze


text:
den sjednání kupní ceny mezi spojenými osobami per se. Nejvy11í správní soud tak má, ve shodì s mìstským soudem, postaveno na jisto, 3⁄4e stì3⁄4ovatel a osoba P. S. nemohli být v dobì uzavøení kupní smlouvy v pozici spojených osob ve smyslu ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù. Proto byla mo3⁄4nost jakékoli aplikace tohoto ustanovení vylouèena. V posuzovaném pøípadì se tedy jednalo o prodej movitého majetku na základì kupní smlouvy, ve které vystupovali na stranì prodávajícího stì3⁄4ovatel a na stranì kupujícího fyzická osoba, která byla v dobì podpisu kupní smlouvy v pracovním pomìru ke stì3⁄4ovateli. Kupní cena prodávaného movitého majetku byla ni3⁄41í ne3⁄4 cena obvyklá; rozdíl mezi takto stanovenými cenami je tudí3⁄4 podle dikce ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù pova3⁄4ován za pøíjem, který podléhá dani z pøíjmù fyzických osob ze závislé èinnosti a z funkèních po3⁄4itkù. Na tuto skuteènost poté navazovaly povinnosti plátce danì podle ustanovení § 38h a násl. zákona o daních z pøíjmù. Pøi zji1tìní poru1ení tìchto povinností plátcem danì byl správce danì oprávnìn a souèasnì povinen postupovat podle ustanovení § 69 daòového øádu a pøedepsat plátci danì pøedmìtné èástky k pøímému placení. Nesprávné je koneènì i tvrzení stì3⁄4ovatele, 3⁄4e ji3⁄4 samotná skuteènost, 3⁄4e závazek odprodat movitý a nemovitý majetek byl obsa3⁄4en ve smlouvì o pøevodu obchodního podílu, znemo3⁄4òovala jakoukoli souvislost této transakce s pracovním pomìrem osoby P. S. a z povahy tohoto právního úkonu tak byla vylouèena aplikace ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù. Mìstský soud zcela správnì potvrdil správnost názoru 3⁄4alovaného, dle kterého je ve smyslu shora zmiòovaného ustanovení zdaòováno poskytnutí výhody zamìstnanci, bez ohledu na dùvod tohoto postupu.
 Stì3⁄4ovatel se v souvislosti s posouzením povahy vý1e popsaného právního úkonu dovolává ustanovení § 2 odst. 7 daòového øádu. To zakotvuje zásadu materiální pravdy, podle které pøi uplatòování daòových zákonù v daòovém øízení se bere v úvahu v3⁄4dy skuteèný obsah právního úkonu nebo jiné skuteènosti rozhodné pro stanovení èi vybrání danì, pokud je zastøený stavem formálnì právním a li1í se od nìho. Toto ustanovení tedy upravuje postup daòových orgánù v pøípadì dissimulace právních úkonù. V usnesení roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu ze dne 3. 4. 2007, è. j. 1 Afs 73/2004-89, publikovaném pod è. 1301/2007 Sb. NSS, se uvádí, 3⁄4e o zakrývání (dissimulaci) ve smyslu § 2 odst. 7 daòového øádu mù3⁄4e jít jen tehdy, pokud úèastníci pøedstírají (simulují) urèitý právní úkon, aè jej nechtìjí, a zastírají tím právní úkon jiný, který ve skuteènosti chtìjí, popø. jím zastírají jinou právní skuteènost; zkoumání pomìru mezi vùlí a projevem vùle úèastníkù právního vztahu je proto pro pou3⁄4ití tohoto ustanovení urèující. Povinností daòových orgánù je uvést nejen zji1tìný, formálnì právním úkonem zakrývaný skuteèný stav, ale i pøezkoumatelným zpùsobem uvést úvahy, které je k takovému závìru vedly, vèetnì oznaèení a zhodnocení dùkazù, o které svá zji1tìní opírají. Ustanovení § 2 odst. 7 daòového øádu nemù3⁄4e dopadat na pøípady, kdy projev a vùle jsou ve shodì, tedy úèastníci mají skuteèný zájem uèinit právní úkon, èiní tak v1ak z dùvodu obcházení


text:
zákona. V kontextu citovaných závìrù a z obsahu napadeného rozhodnutí je zøejmé, 3⁄4e 3⁄4alovaný nemìl za to, 3⁄4e by se v pøípadì smlouvy o pøevodu obchodního podílu èi kupní smlouvy mìlo jednat o právní úkony, které by mìly zastírat právní úkony jiné, úèastníky smluv zamý1lené; proto ustanovení § 2 odst. 7 daòového øádu vùbec neaplikoval, nebo» jeho pou3⁄4ití nebylo na místì. Nevyjádøený úmysl stran právního úkonu, který nemù3⁄4e být posuzován jako zastøený právní úkon, je pro správce danì nerozhodný.
 Dal1í argumentace stì3⁄4ovatele namítající nesprávné právní posouzení vìci je vystavìna na tvrzení o existenci dvojího zdanìní vý1e ji3⁄4 opakovanì zmiòovaného rozdílu obvyklé a úèetní ceny odprodané vìci. Pøedev1ím nelze pøisvìdèit tvrzení, 3⁄4e správce danì poru1il v rámci daòové kontroly danì z pøíjmù fyzických osob ze závislé èinnosti a z funkèních po3⁄4itkù ustanovení § 16 odst. 8 daòového øádu, jeliko3⁄4 nepøihlédl ke skuteènosti, 3⁄4e stì3⁄4ovatel ji3⁄4 pøedmìtný rozdíl mezi cenou smluvní a cenou obvyklou zdanil podle ustanovení § 23 odst. 7 zákona o daních z pøíjmù, v re3⁄4imu danì z pøíjmù právnických osob. Z napadeného rozhodnutí vyplývá, 3⁄4e 3⁄4alovaný namítanou skuteènost mìl na zøeteli a urèitým zpùsobem se s ní v odùvodnìní vypoøádal. Proto nelze tvrdit, 3⁄4e k této skuteènosti zji1tìné v prùbìhu daòové kontroly vùbec nepøihlédl. Bez ohledu na toto zji1tìní v1ak bylo jeho povinností postupovat ve smyslu ustanovení § 69 odst. 1 daòového øádu, který výslovnì stanoví, 3⁄4e pokud èástky, které byl plátce danì povinen srazit nebo vybrat z daòového základu, nebyly sra3⁄4eny nebo vybrány ve stanovené vý1i nebo odvedeny ve stanovené lhùtì, pøedepí1e správce danì plátci danì tyto èástky k pøímému placení. Lze v této souvislosti poukázat na rozsudek zdej1ího soudu ze dne 8. 11. 2007, è. j. 9 Afs 50/2007-58 (dostupný z www.nssoud.cz), z nìho3⁄4 se podává, 3⁄4e zji1tìnými okolnostmi, k nim3⁄4 musí správce danì pøi daòové kontrole ve smyslu § 16 odst. 8 zákona o správì daní a poplatkù pøihlí3⁄4et, jsou v1echny okolnosti, které byly pøi daòové kontrole zji1tìny, s výjimkou tìch, pro jejich3⁄4 dodateèné uplatnìní stanoví zákon výluènì formu dodateèného daòového pøiznání. Je pøitom nerozhodné, zda jde o okolnosti mající za následek zvý1ení èi naopak sní3⁄4ení daòové povinnosti a zda jsou tyto okolnosti zji1tìny z podání, která vùèi správci danì uèiní daòový subjekt. Rozhodné je pouze to, zda se v prùbìhu daòového øízení uká3⁄4í jako pravdivé a zda jejich zohlednìní v prùbìhu daòové kontroly není zákonem vylouèeno. Postup správce danì byl s tìmito po3⁄4adavky nepochybnì souladný, nebo» za situace, kdy shledal, 3⁄4e stì3⁄4ovatel nedostál své povinnosti srazit svému zamìstnanci daò odpovídající jeho skuteènému pøíjmu, bylo jeho povinností rozhodnout tak, aby nedo1lo ke zkrácení daòových pøíjmù (§ 2 odst. 2 daòového øádu), a to bez ohledu na zji1tìní, 3⁄4e stì3⁄4ovatel tyto pøíjmy nesprávnì zdanil v re3⁄4imu jiné danì. Skuteènost, 3⁄4e pøedmìtný cenový diferenciál byl pro zamìstnance zdanitelným pøíjmem plyne zcela jednoznaènì z dikce ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù, dle kterého pøíjmy podle odstavce 1 se rozumìjí pøíjmy pravidelné nebo jednorázové bez ohledu na to, zda je na nì právní nárok èi nikoli,


text:
zda je od zamìstnavatele dostává zamìstnanec nebo osoba, na kterou pøe1lo pøíslu1né právo podle zvlá1tních pøedpisù, a zda jsou vypláceny nebo pøipisovány k dobru anebo spoèívají v jiné formì plnìní provádìné zamìstnavatelem za zamìstnance, kteøí jsou poplatníky z pøíjmù ze závislé èinnosti. Pøíjmem se rozumí i èástka, o kterou je úhrada zamìstnance za výrobky, jiné vìci kromì bytù, v nich3⁄4 má zamìstnanec bydli1tì, nebo slu3⁄4by poskytnuté zamìstnavatelem nebo za nájem ni3⁄41í ne3⁄4 jejich obvyklá cena (§ 3 odst. 3) nebo èástka podle § 6 odst. 6 anebo cena, kterou zamìstnavatel úètuje za srovnatelné výrobky nebo slu3⁄4by ostatním odbìratelùm. Nejvy11í správní soud, shodnì s mìstským soudem, nemá o této otázce 3⁄4ádných pochyb.
 Stì3⁄4ovatelem namítané zdanìní té3⁄4e èástky daní z pøíjmù právnických osob pochopitelnì není bez významu. Jakkoli je taková situace v rozporu s daòovými povinnostmi stì3⁄4ovatele, lze s mìstským soudem souhlasit v tom, 3⁄4e nejde o pøípad dvojího zdanìní ve smyslu nálezu Ústavního soudu ze dne 15. 12. 2003, sp. zn. IV. ÚS 666/02, kterým stì3⁄4ovatel argumentuje. Bez ohledu na jiné odli1nosti vìci posuzované Ústavním soudem a vìci nyní projednávané je nutno upozornit, 3⁄4e Ústavní soud vylouèil mo3⁄4nost zdanit stejný pøíjem dvakrát, by» by pro obì tato zdanìní bylo mo3⁄4né najít oporu ve smyslu obhajitelného dvojího výkladu zákona. O takový pøípad se v1ak v pøípadì stì3⁄4ovatele nejedná, nebo» daòové orgány nemìly pochyb o tom, 3⁄4e pøedmìtný cenový rozdíl mìl být podroben toliko srá3⁄4ce danì z pøíjmù fyzických osob ve smyslu § 69 odst. 1 daòového øádu. Skuteènost, 3⁄4e stì3⁄4ovatel nesprávnì (a na základì svého rozhodnutí, by» správcem danì aprobovaného ve formì konkludentnì vymìøené danì dle ustanovení § 46 odst. 5 daòového øádu) pøedmìtný rozdíl vykázal a zdanil jako pøíjem na dani z pøíjmù právnických osob nemù3⁄4e znamenat vylouèení provedení øádného zdanìní zákonem pøedpokládaným zpùsobem. Pøijetí této argumentace by vedlo k absurdním dùsledkùm, kdy by daòovým subjektem nesprávnì zdanìný pøedmìt danì (by» pochopitelnì za minimálnì konkludentní úèasti správce danì) vyluèoval provedení zdanìní v souladu se zákonem. To samozøejmì neznamená, 3⁄4e by takový stav nemìl být odstranìn (nebo» za této situace stì3⁄4ovatel v posuzované vìci vskutku odvedl na daních více, ne3⁄4 mu ukládá zákon). Odstranìní tohoto stavu, a» ji3⁄4 cestou dodateèného daòového pøiznání na ni3⁄41í daò z pøíjmù právnických osob (jak se i v dané vìci stalo), èi cestou obnovy øízení dle ustanovení § 54 daòového øádu, v1ak není mo3⁄4né provést v rámci daòového øízení týkajícího se jiné danì. Tyto dvì rùzné daòové povinnosti musejí být posuzovány a øe1eny oddìlenì.
 Z uvedeného plyne, 3⁄4e správce danì v posuzovaném pøípadì správnì postupoval podle ustanovení § 6 odst. 3 zákona o daních z pøíjmù a podle ustanovení § 69 daòového øádu, av1ak souèasnì mìl vytvoøit podmínky pro korekci stì3⁄4ovatelem odvedené danì z pøíjmù právnických osob. K vrácení èásti této danì také skuteènì do1lo, a to z iniciativy stì3⁄4ovatele, který podal dodateèné daòové pøiznání k dani z pøíjmù právnických osob za pøedmìtné zdaòovací období, které bylo správcem danì akceptováno. Ne3⁄4ádoucí stav tak byl odstranìn v rámci jiného daòového øízení, tedy v souladu s vý1e vyslovenými po3⁄4adavky.


text:
PR 17/2019 s. 587 - Beck-online
 PR 17/2019 s. 587
 II. Zamýšlené a uskutečněné novelizace zákona o svobodném přístupu k informacím
 III. Přijaté řešení
 IV. Další změny lze očekávat
 Právní rozhledy 17/2019, s. 587
 [Právní rozhledy 17/2019, s. 587]
 Zákon o svobodném přístupu k informacím byl na jaře tohoto roku předmětem poměrně zásadní novelizace. Za nejvýznamnější změny lze považovat zejména zavedení informačního příkazu, vyřešení balančního testu pro další využití zveřejněných osobních údajů a nové kompetence Úřadu pro ochranu osobních údajů v přezkumu vyřízení žádosti o informace. Nabízí se tak analýza změn i ve světle nové open data směrnice přijaté v rámci EU.
 Mgr. František Nonnemann, Praha*
 Právo v oblasti přístupu k informacím upravené v českém právním prostředí především zákonem č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím („SvInf“), prožívá opět poměrně turbulentní období. Zásadní novela tohoto zákona z dílny Ministerstva vnitra legislativním procesem zatím neprošla, na druhé straně byl zákon již na jaře novelizován a Parlament přijal zásadní koncepční změny. Mimo jiné zavedl tzv. informační příkaz, který má výrazně urychlit vyřízení žádosti o informace, a rovněž upravil kompetence Úřadu pro ochranu osobních údajů („Úřad“) jako toho, kdo v některých případech přezkoumává správnost vyřízení žádosti o informace. Některé změny již nabyly účinnosti, jiné, zejména týkající se kompetencí Úřadu, budou účinné až od 1. 1. 2020. Následující text si klade za cíl tyto poměrně zásadní změny v příslušné oblasti práva analyzovat a zasadit do kontextu celého právního řádu.
 Ministerstvo vnitra připravilo koncepční novelu zákona o svobodném přístupu k informacím, která měla řešit několik důležitých otázek. Jedná se zejména o definici veřejného subjektu jako subjektu povinného poskytovat informace v režimu tohoto předpisu, možnost požadovat po žadatelích o informace zálohu v případě mimořádně rozsáhlého vyhledávání informací či možnost odmítnout žádost, pokud se v konkrétním případě jedná o zneužití práva na přístup k informacím.1 Návrh měl být projednán vládou dne 1. 7. tohoto roku, nicméně předkladatel, ministr vnitra, jej z jednání vlády stáhl s tím, že je nejprve nutno vypořádat zásadní rozpory s některými připomínkovými místy.
 Zákon o svobodném přístupu k informacím byl však novelizován již v dubnu tohoto roku, a to v rámci projednávání adaptační legislativy k obecnému nařízení o ochraně osobních údajů („GDPR“).2 Vláda k adaptaci českého právního řádu na GDPR navrhla dva zákony: nový zákon o zpracování osobních údajů, nahrazující původní zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů („OchOsÚ“),3 a doprovodný změnový zákon měnící téměř čtyři desítky dalších předpisů, především, ale ne výlučně, upravujících činnost veřejných úřadů, resp. specifika jimi prováděného zpracování osobních údajů.4 Tento změnový zákon obsahoval v části patnácté i novelizaci zákona o svobodném přístupu k informacím, ovšem novelizaci spíše menšího rozsahu. Jejím obsahem bylo jednak výslovné zakotvení výjimek z povinnosti poskytovat informace tam, kde by to ohrozilo ochranu utajovaných informací či ochranu zájmů České republiky, a dále se přímo do zákona o svobodném přístupu k informacím přebíral právní titul pro zpřístupnění informací, osobních údajů, o veřejně činných osobách, který byl až dosud upraven v § 5 odst. 2 písm. f) OchOsÚ.5
 V průběhu


text:
legislativního procesu navrhl poslanec Jakub Michálek významné doplnění výše uvedených předpisů.6 Dle jeho návrhu měla být Úřadu zákonem o zpracování osobních údajů, jímž je Úřad zřizován, výslovně přiznána nová kompetence v oblasti práva na přístup k informacím. Úřad tak měl mít možnost provádět v dané oblasti přezkumné řízení a činit opatření proti nečinnosti. Dle uvedeného návrhu byla tato oblast působnosti systematicky doplněna i do dalších souvisejících ustanovení, např. kvalifikačních předpokladů členů Úřadu, kompetencí v oblasti poskytování konzultací či připomínkování návrhů právních předpisů ze strany Úřadu.
 Do změnového zákona bylo stejným poslancem navrženo doplnění výše zmíněné patnácté části tak, aby i v zákoně o svobodném přístupu k informacím bylo uvedeno, jaká je role Úřadu při přezkumu postupu povinných subjektů. Poslanec Michálek rovněž navrhl zavedení tzv. informačního příkazu, jímž by nadřízený orgán, a v některých případech i Úřad, mohl při přezkumném řízení nařídit poskytnutí informací. Informační příkaz měl být vykonatelným (exekuovatelným) titulem.7
 V průběhu legislativního procesu došlo k tomu, že uvedené pozměňovací návrhy k zákonu o zpracování osobních údajů byly zamítnuty Senátem, přičemž Poslanecká sněmovna senátní verzi nepřehlasovala. Kompetence Úřadu do nového zákona o zpracování osobních údajů tak doplněna nebyla. Pozměňovací návrh ke změnovému zákonu (resp. přímá novelizace zákona o svobodném přístupu k informacím) však přijat byl, protože Poslanecká sněmovna setrvala na své původní verzi a nepřijala senátní připomínky.
 K zákonu o svobodném přístupu k informacím byl podán i další pozměňovací návrh, a to poslancem Ondřejem Profantem. Jmenovaný navrhl přímo v zákoně vyřešit případnou kolizi práva na ochranu soukromí, resp. osobních údajů, a práva na další využití zveřejněných informací veřejného sektoru, tzv. open dat. Pokud jsou mezi open daty i osobní údaje, tedy informace týkající se přímo či nepřímo určené nebo určitelné fyzické osoby, pak totiž v praxi nebylo zcela jednoznačně vykládáno, jak se vypořádat s požadavky předpisů v oblasti ochrany osobních údajů. Zejména se jedná o možnost využívat tato data pro další účel spolu s otázkou, na základě jakého právního titulu a za jakých podmínek se tak může dít.8 Poslanec Profant proto navrhl, aby další využití open dat mělo ze zákona přednost před ochranou osobních údajů případně dotčených osob.9
 Legislativní proces nebyl zcela přehledný, proto si v této části shrneme, jakých změn zákon o svobodném přístupu k informacím dostál. Jsou jimi:
 rozšíření výjimek z povinnosti poskytovat informace;
 pravidla pro další využití open dat;
 převzetí právního titulu pro zpřístupňování osobních údajů o veřejně činných osobách;
 zavedení informačního příkazu;
 nové kompetence Úřadu v oblasti práva na přístup k informacím.
 Aby to adresáti práva neměli tak snadné, uvedené změny nastaly či nastanou s různou účinností. Informační příkaz a nové kompetence Úřadu, tedy materiálně zřejmě nejvýznamnější změny, budou účinné od 1. 1. 2020. Zbylé tři novinky pak již účinné jsou, a to od 24. 4. 2019.
 1. Rozšíření výjimek z povinnosti poskytovat informace
 Novelizací provedenou zákonem č. 111/2019 Sb. došlo k rozšíření výjimek z povinnosti poskytovat informace, zejména z důvodu ochrany bezpečnostních zájmů ČR.
 Jedná se především o výjimku z povinnosti poskytovat informace týkající se osobních údajů o držiteli osvědčení fyzické osoby pro přístup k


text:
utajovaným informacím pro dva nejpřísněji utajované stupně, tzn. přísně tajné a tajné,10 a dále o výjimky v oblasti vnitřní11 i vnější12 bezpečnosti ČR.
 Takto explicitní úpravu dosavadní zákon neobsahoval, což v případě žádostí o informace směřujících právě do těchto oblastí obvykle vedlo k tomu, že byly odkládány či zamítány za využití jiných, ne zcela přiléhavých výjimek či právních institutů. Argumentace pro přesnější úpravu těchto výjimek jsou poměrně detailně popsány v příslušné části důvodové zprávy.13
 2. Další využití osobních údajů jako součásti open dat
 Zákon o svobodném přístupu k informacím neupravuje pouze poskytování informací na základě žádosti konkrétní osoby, ale rovněž transponuje evropské předpisy o dalším využití informací veřejného sektoru, s trochou zobecnění upravuje tzv. open data.14 Povinné subjekty, které spravují veřejně dostupné registry či evidence, jsou povinny příslušné informace zveřejňovat v přehledné formě způsobem umožňujícím dálkový přístup. Výčet těchto registrů a evidencí je obsažen v nařízení vlády č. 425/2016 Sb.
 Mezi takto dostupnými údaji mohou být i informace týkající se konkrétních lidí, tedy osobní údaje. Typicky se jedná o data v seznamu znalců a tlumočníků, seznamu uživatelů datových schránek či metadata v registru smluv. Zákon o svobodném přístupu k informacím v § 4b odst. 2, stejně jako příslušné evropské směrnice, předpokládá, že takto zveřejněná data může kdokoliv využívat k dalším účelům, ať už výdělečným či nikoliv.
 Jedním ze základních požadavků GDPR, ostatně stejně jako zákona o ochraně osobních údajů, je zákonnost zpracování osobních údajů. Jinak řečeno, ke každému zpracování osobních údajů musí ten, kdo o zpracování rozhodl (správce), disponovat dostatečným právním titulem. V případě dalšího využití zpřístupněných osobních údajů bylo podle předchozího zákona o ochraně osobních údajů možné využít specifický právní titul upravený v § 5 odst. 2 písm. d), umožňující další zpracování veřejně dostupných údajů. Tento právní titul však neměl předobraz v předchozí směrnici o ochraně osobních údajů15 a nebyl přejat ani do GDPR. Z právních titulů ke zpracování osobních údajů, jež jsou taxativně vymezeny v čl. 6 odst. 1 GDPR, tak nyní v úvahu zjevně přichází pouze titul oprávněného zájmu správce, který je upraven v čl. 6 odst. 1 písm. f) GDPR. Pro jeho uplatnění je nutné, aby správce provedl tzv. balanční test, tedy posoudil, zda jeho oprávněný zájem na zpracování osobních údajů za určitým účelem není převážen zájmy dotčených osob nebo zda jeho oprávněný zájem nepřiměřeně nezasahuje do jejich základních práv a svobod.16
 Komentované ustanovení zákona o svobodném přístupu k informacím tak staví na jisto, že oprávněný zájem (jakéhokoliv) subjektu, jenž se rozhodne zveřejněné osobní údaje dále zpracovávat, obvykle převáží nad zájmy či právy a svobodami dotčených osob. Jinak řečeno, takovýto správce nemusí provádět a dokumentovat provedení balančního testu. Vážit zájmy své a zájmy dotčených osob tak bude muset pouze tehdy, pokud konkrétní dotčená osoba vznese proti takovému zpracování námitku dle čl. 21 GDPR.
 3. Právní titul pro zpřístupňování údajů o veřejně činných osobách
 Jak je výše uvedeno, již zrušený zákon o ochraně osobních údajů v § 5 odst. 2 písm. f) obsahoval samostatný právní titul pro zpracování osobních údajů bez souhlasu dotčené osoby. Správce mohl tyto


text:
údaje zpracovávat, resp. poskytovat tehdy, pokud se jednalo o osobní údaje o veřejně činné osobě, funkcionáři či zaměstnanci veřejné správy, které vypovídaly o jeho veřejné anebo úřední činnosti či o jeho funkčním nebo pracovním zařazení.
 Daný právní titul byl nově, s účinností k 24. 4. 2019, převzat přímo do § 8a odst. 2 SvInf. Poskytování informací o veřejně činných osobách v režimu zákona o svobodném přístupu k informacím má tedy i nadále stejný právní rámec. S výhradou stále neustálené judikatury k otázce poskytování informací o příjmu zaměstnanců povinných subjektů17 lze proto odkázat na dosavadní výklad.18
 4. Informační příkaz
 Významnou novinku v celé oblasti práva na přístup k informacím jistě znamená zavedení tzv. informačního příkazu. Smyslem tohoto institutu je čelit tzv. ping-pongu, kdy povinný subjekt opakovaně odmítá zpřístupnit požadované informace, ač nadřízený subjekt jeho rozhodnutí vždy zruší. V praxi se vyskytují případy, kdy je takto žádost mezi povinným subjektem a nadřízeným orgánem předávána i v několika desítkách kol a žadatel o informace má jen málo možností, jak tomuto obstrukčnímu jednání ze strany povinného subjektu čelit. Samotný zákon o svobodném přístupu k informacím k tomu nástroje nenabízí, takže zbývá jen správní žaloba, jejíž projednání však není tak rychlé jako standardní vyřízení žádosti o informace. Na druhé straně již alespoň Nejvyšší správní soud vyjasnil, které z rozhodnutí v tomto případě správně žalovat; zda prvostupňové, kterým je žádost odmítána, ale které není pravomocné, nebo rozhodnutí odvolacího orgánu, kterým však je žadateli vyhověno. Dle rozhodnutí rozšířeného senátu NSS může žadatel o informace v případě, kdy povinný subjekt po zrušovacím rozhodnutí nadřízeného orgánu znovu odmítne poskytnout požadovanou informaci, žalovat právě toto zamítavé rozhodnutí.19
 Jak je tedy informační příkaz upraven a jak bude v praxi fungovat?
 Do zákona byl vložen nový § 16 odst. 4 v tomto znění:
 „Neshledá-li nadřízený orgán (v rámci odvolacího řízení – pozn. aut.) důvody pro odmítnutí žádosti, zruší rozhodnutí povinného subjektu o odmítnutí žádosti nebo jeho část a řízení v tomto rozsahu zastaví. Současně rozhodnutím přikáže povinnému subjektu požadovanou informaci žadateli poskytnout ve lhůtě, která nesmí být delší než 15 dnů ode dne oznámení rozhodnutí o odvolání povinnému subjektu. Proti rozhodnutí nadřízeného orgánu podle věty první se nelze odvolat. Poskytnutí informace povinným subjektem lze exekučně vykonat.“
 Jinými slovy, pokud nadřízený orgán při posuzování odvolání žadatele o informace usoudí, že pro odmítnutí podané žádosti o informace nejsou žádné důvody, pak věc nevrátí povinnému subjektu k dalšímu řízení, ale sám rozhodne. Příslušné řízení zastaví a povinnému subjektu uloží, aby požadované informace žadateli poskytl. Nadřízený orgán tudíž bude přímo rozhodovat o tom, zda mají být požadované informace poskytnuty, nebo nikoliv, a bude odpovědný za komplexní posouzení příslušné žádosti a možnosti či nutnosti aplikovat některou z výjimek z povinnosti informace poskytnout, nejen těch, kterých se povinný subjekt dovolává. Povinný subjekt pak proti informačnímu příkazu v zásadě nemá obrany: Opravný prostředek je vyloučen přímo ze zákona a případné obstrukční jednání spočívající v ignorování pokynu nadřízeného orgánu, které se, bohužel, v praxi historicky nikoliv zcela výjimečně vyskytovalo, může být efektivně řešeno pomocí výkonu rozhodnutí, tedy exekuce.
 5. Nové


text:
kompetence Úřadu pro ochranu osobních údajů
 V ČR až dosud neexistoval žádný úřad, který by měl v oblasti poskytování informací všeobecnou působnost. Nadřízené úřady mohou přezkoumávat postup svých podřízených úřadů, povinných subjektů, ale nikomu není svěřena kompetence provádět, byť dílčí, přezkum postupu všech povinných subjektů.
 Tato situace se však od 1. 1. 2020 změní. Zákon o svobodném přístupu k informacím s uvedenou účinností upravuje obecné kompetence Úřadu týkající se především využití mimořádných opravných prostředků tehdy, pokud povinný subjekt, resp. jeho nadřízený orgán, podle názoru žadatele nekoná, jak by měl, opatření proti nečinnosti nadřízeného orgánu a postavení Úřadu jako nadřízeného orgánu v některých specifických situacích.
 Pro úplnost i zde ocitujme novou právní úpravu v zákoně o svobodném přístupu k informacím týkající se kompetencí Úřadu:
 K opatřením proti nečinnosti nadřízeného orgánu podle zvláštního právního předpisu je příslušný Úřad pro ochranu osobních údajů.“
 § 20 odst. 5
 „Nelze-li podle § 178 správního řádu nadřízený orgán určit, rozhoduje v odvolacím řízení a v řízení o stížnosti Úřad pro ochranu osobních údajů.“
 5.1 Mimořádný přezkum
 Úřad především může vést přezkumné řízení ve smyslu § 94 a násl. SpŘ. To znamená, že z moci úřední může přezkoumat pravomocné rozhodnutí nadřízeného orgánu, kterým bylo rozhodováno o odvolání žadatele, pokud lze důvodně pochybovat o tom, že toto druhostupňové rozhodnutí je v souladu s právními předpisy. Na základě svého přezkumu Úřad může buď původní rozhodnutí usnesením potvrdit, nebo naopak konstatovat porušení právních předpisů. V takovém případě buď věc vrátí nadřízenému orgánu nebo povinnému subjektu k dalšímu řízení spolu s vyjádřením právního názoru, který budou tyto úřady povinny respektovat, nebo, pokud nebude mít pochybnosti o skutkovém a právním stavu věci, vydá výše popsaný informační příkaz, jímž povinnému subjektu přímo přikáže požadované informace poskytnout.
 V jakých situacích bude uvedený postup využitelný? Představme si případ žadatele, který po povinném subjektu, kupř. škole zřízené obcí, požaduje poskytnutí informací o tom, kdo pro školu zpracoval její nové logo, kdo o výběru loga rozhodl a kolik stálo. Škola požadované informace odmítne poskytnout a odvolá se na ochranu osobních údajů autora loga i členů hodnotící komise, ochranu obchodního tajemství a ochranu autorských práv třetí osoby, autora vítězného návrhu. Nadřízený orgán, obec, toto rozhodnutí potvrdí. Dle dosud platné úpravy by se v takovém případě musel žadatel obrátit na správní soud a v obvyklém případě by se za několik málo let jak on, tak povinné subjekty dozvěděly, zda byl jejich postup správný či nikoliv. Od příštího roku však takový žadatel bude moci učinit podnět u Úřadu, který po úvodním posouzení věci může zahájit přezkumné řízení. V tomto typizovaném případě by tak pravděpodobně rovněž učinil, protože ani jedna z uvedených výjimek ze zakona o svobodném přístupu k informacím na danou žádost zjevně není aplikovatelná.20 Úřad by na základě souvisejícího spisového materiálu mohl usoudit, že věc je jasná a že nemá žádné skutkové ani právní pochybnosti o tom, že požadované informace mají být poskytnuty. Vydal by tedy informační příkaz, jímž by škole ve lhůtě nejdéle 15 dnů pravomocně uložil požadované informace poskytnout. Pokud by si však Úřad nebyl některými skutkovými


text:
okolnostmi jistý, mohl by věc vrátit povinnému subjektu či nadřízenému orgánu k dalšímu vyřízení s vyjádřením závazného právního názoru, že výjimky z informační povinnosti týkající se osobních údajů, obchodního tajemství ani ochrany autorských práv se v tomto případě neuplatní.
 5.2 Opatření proti nečinnosti
 Další možností, jak může Úřad do vyřizování žádosti o informace zasáhnout, je učinit opatření proti nečinnosti nadřízeného orgánu. Pokud nadřízený orgán, např. obec z předchozího příkladu, v zákonem stanovené patnáctidenní lhůtě ode dne předložení odvolání nerozhodne nijak, žadatel se může obrátit na Úřad právě se žádostí o opatření proti nečinnosti.
 Úřad by v tomto případě mohl obci dle § 80 odst. 4 písm. a) SpŘ přikázat, aby konala (zahájila řízení či vydala rozhodnutí), případně v souladu s § 80 odst. 4 písm. d) SpŘ jí prodloužit lhůtu pro vydání rozhodnutí, pokud lze na základě skutkových okolností předpokládat, že obec v takto prodloužené lhůtě o odvolání žadatele o informace rozhodne. Další dvě kompetence nadřízeného orgánu při provádění přezkumu, rozhodnout místo nečinného orgánu [§ 80 odst. 4 písm. b) SpŘ] či pověřit vyřízením žádosti, resp. odvolání, jiný správní orgán [§ 80 odst. 4 písm. c) SpŘ], by Úřad v tomto modelovém případě uplatnit nemohl, protože je nelze aplikovat proti územně samosprávným orgánům při výkonu samostatné působnosti. Pokud by se však žádost o informace týkala výkonu přenesené působnosti, nebo nebyla vůbec směřována vůči obci či kraji, Úřad by mohl v přiměřeném rozsahu uplatnit i je. Pro úplnost dodejme, že pokud by Úřad rozhodoval místo nadřízeného orgánu, mohl by i v tomto případě využít institutu informačního příkazu.
 5.3 Úřad jako nadřízený orgán
 Poslední z nových kompetencí Úřadu je založena § 20 odst. 5 SvInf, který se nachází až mezi přechodnými a závěrečnými ustanoveními tohoto zákona.
 Podle § 20 odst. 5 SvInf se v rámci řízení o poskytnutí informace pro určení nadřízeného orgánu použije § 178 SpŘ. Pokud u některých povinných subjektů dle zákona o svobodném přístupu k informacím není určení nadřízeného orgánu možné ani na základě § 178 SpŘ, bude v odvolacím a stížnostním řízení rozhodovat právě Úřad.
 Ustanovení § 178 SpŘ dopadá zejména na veřejné úřady a veřejnoprávní korporace, u kterých je obvykle snadné určit nadřízený orgán i pro potřeby řízení podle zákona o svobodném přístupu k informacím. Povinnými subjekty dle tohoto zákona jsou však rovněž tzv. veřejné instituce, kterými mohou být jak subjekty zřízené zákonem (Česká televize, Český rozhlas), subjekty zřízené na základě zvláštního zákona, např. státní podniky,21 tak i subjekty ryze soukromoprávní, které zřídil a vlastní stát či územně samosprávný celek.22 Současnou praxí je, že Česká televize vystupuje jako povinný subjekt a její generální ředitel jako nadřízený orgán,23 obdobný přístup bývá uplatněn i v případě obchodních korporací. Tento přístup měl oporu v dosavadním znění § 20 odst. 5 SvInf, podle kterého v případě, kdy nebylo možné určit nadřízený orgán postupem podle § 178 SpŘ, rozhodoval ten, kdo stojí v čele povinného subjektu. V kontextu komentované novelizace však od příštího roku bude tuto roli hrát právě Úřad.
 Jinak řečeno, pokud žadatel o informace nebude spokojen s tím, jak jeho


text:
žádost o informace vyřídil nebo jakou částku např. požaduje za mimořádně rozsáhlé vyhledání požadovaných informací povinný subjekt typu České televize či Dopravního podniku hl. m. Prahy, o odvolání či stížnosti nebude rozhodovat ředitel této instituce, ale právě Úřad.
 5.4 Nejasnosti spojené s novými kompetencemi Úřadu
 Jak je výše uvedeno, původní poslanecký pozměňovací návrh počítal s tím, že by se role Úřadu ohledně práva na přístup k informacím promítla i do dalších oblastí, např. do jeho konzultační agendy, kvalifikačních předpokladů členů Úřadu atd. V této části však pozměňovací návrh přijat nebyl. Úřad tedy má nové kompetence a stává se prvním a jediným ústředním orgánem státní správy, který provádí přezkum postupu v zásadě všech povinných subjektů a jejich nadřízených orgánů při poskytování informací, nicméně tato jeho kompetence se formálně nijak nepromítá do jeho struktury, obecných kompetencí či dalších úkolů.
 Tato situace není podle mého soudu zcela šťastná. Úřad bude v oblasti poskytování informací, resp. při přezkumu postupu povinných subjektů, hrát významnou roli. Jeho kompetence, tak jak jsou upraveny v nových částech zákona o svobodném přístupu k informacím, se však vždy týkají konkrétního případu, jednotlivé žádosti o informace a postupu při jejím vyřízení. Jak z pohledu praxe, tak s ohledem na principy jednotného výkladu práva a předvídatelnosti činnosti správních úřadů by však jistě bylo vhodné, aby Úřad svoje závěry přijaté v jednotlivých případech zobecňoval, informoval o nich veřejnost, povinné subjekty i zákonodárce, a přispíval tak k efektivnějšímu a jednotnějšímu uplatňování práva na informace.
 Mezi současnými kompetenci Úřadu najdeme jenom málo takových, které by bylo možné vyložit tak, že je lze aplikovat nejenom v oblasti zpracování osobních údajů, ale i přístupu k informacím. Pro úplnost dodejme, že konkrétní úkoly a pravomoci Úřadu jsou vymezeny v čl. 57 a 58 GDPR. Tyto se však z pochopitelných důvodů vztahují pouze k problematice zpracování osobních údajů. V zákoně č. 110/2019 Sb. je potom výkon těchto úkolů upřesněn, resp. zasazen do kontextu českého právního řádu. V § 54 odst. 1 zákona č. 110/2019 Sb. pro zpracování osobních údajů v režimu GDPR, v odst. 2 pak pro zpracování osobních údajů při, zjednodušeně řečeno, zajišťování vnitřního i vnějšího pořádku ČR příslušnými orgány. Až v odst. 3 můžeme najít společná či do jisté míry zbytková ustanovení, z nichž jediné, které se přímo neodkazuje na problematiku zpracování osobních údajů, říká, že Úřad zpracovává a zpřístupňuje výroční zprávu o své činnosti.24 Její součástí tak jistě do budoucna může a má být i zpráva o činnosti týkající se výkonu nových kompetencí v oblasti přístupu k informacím.
 Žádné další takovéto obecné ustanovení však v právním řádu nenalezneme. Znamená to tedy, že Úřad v oblasti práva na přístup k informacím nemůže konat nic nad rámec jednotlivých řízení, resp. informování o nich ve své výroční zprávě? Nemůže tedy poskytovat individuální či obecné konzultace, připravovat metodické pokyny nebo komentovat návrhy právních předpisů právě i z pohledu práva na přístup k informacím?
 Osobně se domnívám, že právě v řečených oblastech by Úřad mohl či dokonce měl převzít obecnější roli a své poznatky z přezkumu týkajícího se práva na přístup


text:
k informacím zobecňovat jak pro veřejnost, tak i pro jednotlivé žadatele a další orgány státu včetně zákonodárce. Jestliže Úřad bude jako jediný úřad odpovědný za přezkum postupu všech povinných subjektů, resp. jejich nadřízených orgánů, získá tím významné praktické zkušenosti, které žádný jiný úřad v ČR nemá. Proto by, podle mého soudu, bylo vhodné, aby je zužitkoval ve prospěch jak veřejnosti, tak dalších státních orgánů. V uvedených případech (obecně řečeno, konzultační a poradní činnost) se pak nejedná o rozhodování o právech či povinnostech či o jiný formální úkon s dopadem do práv další osoby, k němuž by Úřad potřeboval výslovné zákonné zmocnění. Podle mne si pro odůvodnění tohoto závěru a zmocnění Úřadu k daným činnostem vystačíme se zásadou užitečnosti a vstřícnosti veřejné správy upravené v § 4 odst. 1 SpŘ.
 Naopak tam, kde by docházelo přímo k zásahům do práv a povinností dalších, např. pokud by Senát podmiňoval či schválil předsedu či místopředsedy Úřadu na základě jejich znalosti práva a praxe v oblasti přístupu k informacím, ač zákon nic takového nepřipouští,25 nebo by Úřad uplatnil některou ze svých dozorových kompetencí (kontrola, vedení správního řízení) i k otázce týkající se toliko přístupu k informacím, jednalo by se jistě o nepřípustný postup, postrádající oporu v právu.
 Jak jsem již výše zmínil, zákon o svobodném přístupu k informacím provádí evropské předpisy upravující pravidla pro další využití informací veřejného sektoru. I v této oblasti došlo k významné změně: V Úředním věstníku EU byla dne 26. 6. publikována nová směrnice 2019/1024 ze dne 20. 6. 2019 o otevřených datech a opakovaném použití informací veřejného sektoru. Ruší dosud platnou směrnici 2003/98 a přináší upravená pravidla pro zpřístupňování informací veřejnými subjekty a pro jejich další využití. Transpoziční lhůta je dvouletá, tzn. že členské státy musí změny, které nová směrnice přináší, převést do národních právních řádů nejpozději do 17. 7. 2021.
 Detailní analýza nové směrnice by přesáhla možnosti tohoto článku, a pochopitelně bude klíčový také způsob, jakým bude směrnice do českého práva transponována. Zmiňme proto alespoň nejdůležitější změny, které bude ČR povinna v uvedené lhůtě reflektovat: Směrnice zejména rozšiřuje svoji působnost i na data z vědeckého výzkumu financovaného z veřejných prostředků,26 zavádí pojem „datových souborů s vysokou hodnotou“, což jsou datové sady, které mají velký potenciál k dalšímu využití včetně přeshraničního27 a které mají být zveřejňovány způsobem usnadňujícím jejich další využití.28 Mezi povinné subjekty zahrnuje směrnice rovněž veřejnoprávní subjekty a veřejné podniky. Tyto definuje, na rozdíl od recentní judikatury Ústavního soudu,29 jako právnické osoby založené za účelem plnění veřejných potřeb či některých podnikatelských aktivit, ve kterých stát, samospráva či další veřejnoprávní subjekty, vlastní většinový podíl, mají možnost kontroly jejich činnosti nebo možnost volby nadpoloviční většiny členů správního, řídícího nebo dozorčího orgánu daného veřejnoprávního subjektu nebo veřejného podniku. Pojem veřejná instituce používaný zákonem o svobodném přístupu k informacím nebyl dosud v českém právu definován a ustálený výklad správních soudů byl výrazně změněn již uvedeným nálezem Ústavního soudu. Na základě nového evropského předpisu však zřejmě dojde k vymezení tohoto pojmu již přímo na zákonné úrovni.
 Za zmínku v kontextu tohoto článku


text:
stojí i to, že jak původní, tak nová směrnice počítá s tím, že každé rozhodnutí o možnosti či odepření možnosti opakovaného použití dat bude přezkoumatelné buď některým z národních dozorových úřadů, např. úřadem chránícím hospodářskou soutěž či úřadem pro ochranu osobních údajů, nebo soudem.30 Zákon o svobodném přístupu k informacím tuto otázku dosud samostatně neřešil a zájemce o poskytnutí otevřených dat tak byl v případě odmítnutí ze strany povinného subjektu odkázán na soud. S ohledem na zavedení nových kompetencí Úřadu a rozšíření působnosti nové open data směrnice by podle mého názoru stálo minimálně za diskusi, zda kompetence Úřadu výslovně nerozšířit i do oblasti otevřených dat.31
 Jak vidno, změn v oblasti práva na přístup k informacím se událo poměrně dost. Za nejvýznamnější lze považovat zejména zavedení informačního příkazu, vyřešení balančního testu pro další využití zveřejněných informací, osobních údajů, a určení kompetencí Úřadu jako přezkumného orgánu, resp. v některých případech i nadřízeného orgánu povinných subjektů.
 Informační příkaz je v novelizovaném znění zákona o svobodném přístupu k informacím formulován jednoznačně. Jako takový by měl být pro praktickou aplikaci poměrně snadno uchopitelný, mohl by reálně přispět ke zrychlení vyřizování žádostí o informace a zároveň snížit nápad souvisejících žalob ke správním soudům.
 Na druhé straně nové pravomoci Úřadu při přezkumu žádostí o informace jsou upraveny poměrně nekoncepčně a jeho roli v této oblasti by bylo podle mého soudu vhodné promítnout i do obecné úpravy jeho postavení a kompetencí. V příštím roce lze zřejmě také očekávat vysoký počet podnětů, které budou Úřadu adresovány, stejně jako postupné ujasňování některých kompetencí, např. určení povinných subjektů, pro které bude Úřad v roli nadřízeného orgánu.
 Novelizace bohužel neupravuje otázku, zda může Úřad svoje nové kompetence uplatnit i v řízeních zahájených či již ukončených před 1. 1. 2020. Jako koncepčně vhodné řešení by se jevilo, aby tyto kompetence, obdobně jako v případě řízení o zpracování osobních údajů,32 uplatnil až na řízení zahájená po 1. 1. 2020. Takové upřesnění by však vyžadovalo další novelizaci.
 Na Úřad budou uvedené změny klást rovněž velké nároky týkající se jeho personálních a časových kapacit, stejně jako na posílení expertizy v dalších oblastech. Kromě procesních aspektů poskytování informací se bude jednat i o související oblasti práva, které mohou mít vliv zejména na uplatnění některé z výjimek z povinnosti poskytnout informace: autorské právo, licence, obchodní tajemství či ochranu bezpečnostních zájmů ČR. Pro úplnost dodejme, že k datu dokončení tohoto článku není dostupná systemizace služebních míst pro r. 2020 a není tak známo, zda a kolik nových služebních míst Úřad pro zajištění výkonu své nové role získá.
 Ve světle již probíhající transpoziční lhůty pro open data směrnici se tak nabízí varianta upravit postavení Úřadu – po získání praktických zkušeností se správním přezkumem vyřizování žádostí o informace – komplexněji, případně jeho působnost výslovně rozšířit i do oblasti otevřených dat.
 Autor je zaměstnancem MONETA Money Bank, a.s.
 Článek vyjadřuje osobní názor autora a odráží právní a skutkový stav ke dni 15. 8. 2019.
 Srov. návrh zákona na https://apps.odok.cz/.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. 4. 2016 o


text:
ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů).
 Sněm. tisk č. 138.
 Sněm. tisk č. 139.
 Pozměňovací návrh k návrhu zákona o zpracování osobních údajů (sněm. tisk č. 138) viz na http://www.psp.cz/.
 Pozměňovací návrhy k návrhu zákona, kterým se mění některé zákony v souvislosti s přijetím zákona o zpracování osobních údajů (sněm. tisk č. 139), viz tamtéž.
 Srov. Nonnemann, F. Zpracování veřejně dostupných osobních údajů a GDPR. Právní rozhledy, 2018, č. 5.
 Viz pozměňovací návrh ke sněm. tisku č. 139.
 Doplněna druhá věta do § 7 SvInf.
 § 11 odst. 1 písm. d) a odst. 6 SvInf.
 § 11 odst. 1 písm. e) SvInf.
 Důvodová zpráva k části patnácté zákona č. 111/2019 Sb.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/98/ES ze dne 17. 11. 2003 o opakovaném použití informací veřejného sektoru, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2013/37/EU ze dne 26. 6. 2013, kterou se mění směrnice 2003/98/ES o opakovaném použití informací veřejného sektoru. Na unijní úrovni již byly uvedené předpisy nahrazeny směrnicí novou (blíže viz závěr tohoto článku).
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. 10. 1995 o ochraně jednotlivců v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů.
 K balančnímu testu srov. Nulíček, M., Donát, J., Nonnemann, F., Lichnovský, B., Tomíšek, J., Kovaříková, K. GDPR. Obecné nařízení o ochraně osobních údajů. Praktický komentář. 2. vyd. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2018.
 Mám tím na mysli především nález ÚS z 3. 4. 2018, sp. zn. IV. ÚS 1200/16, který se výrazně vymezil vůči předchozí judikatuře Nejvyššího správního soudu téměř neomezující okruh zaměstnanců veřejné sféry, u kterých je nutné informace o jejich příjmu zpřístupnit. Ústavní soud formuloval podmínky pro poskytnutí těchto informací jdoucí výrazně nad rámec zákona o svobodném přístupu k informacím, resp. nastavující některé zcela nové podmínky pro poskytnutí informací. Jedná se zejména o nutnost zkoumat osobu žadatele o informace a účel žádosti jako takové (bod 33 nálezu).
 Srov. Kučerová, A., Nováková, L., Foldová, V., Nonnemann, F., Pospíšil, D. Zákon o ochraně osobních údajů. Komentář. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2012, nebo Furek, A., Rothanzl, L., Jírovec, T. Zákon o svobodném přístupu k informacím. Komentář. 1. vyd. Praha: C. H. Beck, 2016.
 Rozsudek NSS z 24. 10. 2018, č. j. 7 As 192/2017-35.
 Za porušení obchodního tajemství ani práva na ochranu osobních údajů se nepovažuje poskytnutí informace o rozsahu a příjemci veřejných prostředků (§ 8b odst. 3 a § 9 odst. 2 SvInf). Do práva třetí strany k předmětu práva autorského, v tomto případě autora nového loga, zpřístupněním požadovaných informací rovněž nebude zasaženo [srov. § 11 odst. 2 písm. c) SvInf].
 Právnické osoby zřízené na základě zákona č. 77/1997 Sb., o státním podniku.
 Pro úplnost dodejme, že ani v této otázce není dosud judikatura zcela jednoznačná. Správní soudy dlouhodobě judikovaly, že právnická osoba, která je zřízena státem či samosprávou za účelem plnění úkolu ve veřejném zájmu a která je také vlastněna či ovládána a kontrolována orgánem


text:
veřejné moci, je povinným subjektem podle zákona o svobodném přístupu k informacím. Ústavní soud svým nálezem z 20. 6. 2017, sp. zn. IV. ÚS 1146/16, však tento výklad odmítl a uvedl, že veřejnými subjekty mohou být jen obchodní společnosti, jejichž jediným vlastníkem je stát či samosprávný celek. V úvodu zmíněný návrh novely z dílny Ministerstva vnitra měl ambici otázku veřejné instituce blíže upravit, bohužel však v době dokončení tohoto článku návrh zákona nebyl ani předložen do Parlamentu.
 Srov. např. dokument Jak žádat Českou televizi o informace. https://img.ceskatelevize.cz/.
 § 54 odst. 3 písm. a) zákona č. 110/2019 Sb.
 Srov. § 52 odst. 3 písm. d) zákona č. 110/2019 Sb.
 Čl. 10 směrnice 2019/1024.
 Komisi je čl. 14 směrnice 2019/1024 svěřena pravomoc vydávat prováděcí akty, jimiž určí seznam konkrétních datových souborů s vysokou hodnotou. V příloze směrnice je uveden seznam tematických kategorií těchto souborů, jimiž jsou: geoprostorové údaje, pozorování Země a životního prostředí, meteorologie, statistika, společnosti a vlastnictví společností a mobilita.
 Dle čl. 14 bodu 1 směrnice 2019/1024 mají být až na výjimky zveřejňovány bezplatně, ve strojově čitelné podobě, přístupné prostřednictvím rozhraní pro programování aplikací a ve vhodných případech mají být rovněž poskytnuty s možností stažení kompletní datové sady.
 Nález ÚS z 20. 6. 2017, sp. zn. IV. ÚS 1146/16.
 Čl. 4 bod 4 směrnice 2019/1024.
 Tuto kompetenci má např. britský dozorový úřad pro ochranu osobních údajů; srov. čl. 18 a násl. britského Re-use of Public Sector Information Regulations 2015. http://www.legislation.gov.uk/.
 Srov. § 66 odst. 5 zákona č. 110/2019 Sb.
 Přehled souvislostí Související předpisy (6) Cituje (3) Dokumenty EU (3) Aktuální k datu Historie Editorial Záložky
 Souvislosti k PR 17/2019 s. 587
 § 80 [Opatření proti nečinnosti, další postup nadřízeného orgánu] 01.01.2006 -
 § 178 [Nadřízený správní orgán] 01.07.2009 -
 § 16 Odvolání 24.04.2019 -
 § 8a [Citlivé informace] 24.04.2019 -
 § 16b Přezkumné řízení a ochrana proti nečinnosti 24.04.2019 -
 Nařízení č. 425/2016 Sb. 01.01.2019 -
 ÚS, IV. ÚS 1200/16
 ÚS, IV. ÚS 1146/16-2


text:
29 Cdo 5305/2015
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Jiřího Zavázala a soudců JUDr. Petra Šuka a Mgr. Milana Poláška v právní věci žalobce PACIFIC ALLIANCE, INC. , se sídlem 8407 N. E. Fremont Street, 229 Portland, Oregon, 97220, Spojené státy americké, zastoupeného JUDr. Petrem Vališem, advokátem, se sídlem v Praze 7, Pplk. Sochora 1391/4, PSČ 170 00, proti žalovanému Oily Rock Group Ltd. , se sídlem Pasea Estate, Road Town, P. O. Box 3149, Tortola, Britské Panenské ostrovy, zastoupenému JUDr. Petrem Niplem, advokátem, se sídlem v Praze 4, Na Pankráci 449/11, PSČ 140 00, o námitkách proti směnečnému platebnímu rozkazu, vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 53 Cm 80/2003, o dovolání žalovaného proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 19. listopadu 2013, č. j. 12 Cmo 298/2013-856, takto:
 Vrchní soud v Praze k odvolání žalovaného v záhlaví označeným usnesením (mimo jiné) potvrdil usnesení ze dne 15. července 2013, č. j. 53 Cm 80/2003-855, v části, v níž Městský soud v Praze zamítl návrh žalovaného na přiznání osvobození od soudního poplatku za odvolání proti rozsudku téhož soudu ze dne 5. listopadu 2009, č. j. 53 Cm 80/2003-723.
 Proti usnesení odvolacího soudu podal žalovaný dovolání, jež Nejvyšší soud odmítl podle § 243c odst. 1 a 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen o. s. ř. ). Učinil tak proto, že dovolání nesměřuje proti žádnému z usnesení vypočtených v § 238a o. s. ř. a není přípustné ani podle § 237 o. s. ř.
 Nejvyšší soud v usnesení ze dne 17. července 2013, sp. zn. 29 Cdo 1301/2013, uveřejněném pod číslem 99/2013 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek, vyložil, že účastníku řízení nesmí být jen pro jeho nepříznivou majetkovou situaci znemožněno uplatňovat nebo bránit své právo u soudu a naplnit své právo na právní pomoc v občanském soudním řízení od počátku řízení. Při rozhodování o osvobození od soudních poplatků soud přihlíží k celkovým majetkovým poměrům žadatele, k výši soudního poplatku, k nákladům, které si pravděpodobně vyžádá dokazování, k povaze uplatněného nároku a k dalším podobným okolnostem. U fyzických osob bere v úvahu také jejich sociální poměry, zdravotní stav apod. Přihlédne nejen k výši příjmů žadatele a množství disponibilních finančních prostředků, ale též k jeho možnosti si tyto prostředky opatřit, jakož i k důsledkům, které by pro jeho poměry mohlo mít zaplacení příslušného soudního poplatku (nebo jiných plateb v příslušném řízení předpokládaných). U právnických osob a u fyzických osob, které jsou podnikateli, lze vzít v úvahu rovněž povahu jejich podnikatelské nebo jiné činnosti, stav a strukturu majetku, platební (ne)schopnost; je však též nutno přihlížet k tomu, zda se spekulativně nezbavily majetku či jiných výhod, aby se poplatkové povinnosti vyhnuly. Soud tedy zkoumá nejen faktické poměry žadatele v době podání žádosti, ale musí zvažovat, zda ze strany žadatele nejde o obcházení zákona za účelem získání neoprávněné výhody (osvobození od soudních poplatků). Celkové zhodnocení všech okolností, které vypovídají o poměrech účastníka, se pak musí promítnout do závěru, zda účastník (vedlejší účastník) je s


text:
ohledem na své poměry schopen zaplatit soudní poplatky a nést další výdaje spojené s řízením, včetně nákladů spojených s poskytnutím právní pomoci (se zastoupením). Jestliže mu to jeho poměry nedovolují, je soud povinen mu přiznat tomu odpovídající osvobození od soudních poplatků (v plném rozsahu, zčásti, pro část řízení nebo jen pro některé úkony). Účastník je přitom povinen soudu prokázat věrohodným způsobem své poměry, které jsou rozhodné pro posouzení důvodnosti jeho žádosti.
 Nezbytnost verifikace majetkových poměrů účastníka řízení při rozhodování o jeho návrhu na přiznání osvobození od soudních poplatků, pak byla Nejvyšším soudem zdůrazněna také v celé řadě jeho dalších rozhodnutí (srov. např. usnesení ze dne 19. června 2008, sp. zn. 21 Cdo 3676/2007, ze dne 18. září 2013, sp. zn. 30 Cdo 2643/2013, nebo ze dne 29. dubna 2015, sp. zn. 29 Cdo 511/2015).
 Shora uvedená kritéria odvolací soud při posuzování předpokladů pro osvobození dovolatele od soudních poplatků plně respektoval, přičemž závěru odvolacího soudu, podle kterého žádosti žalovaného o přiznání osvobození od soudních poplatků není možné v poměrech dané věci vyhovět, neboť žalovaný nedoložil (vůbec) své majetkové poměry, nelze nic vytknout.
 Námitky, podle kterých měl soud již na základě obsahu spisu dovodit opačný závěr (totiž že dovolatel splňuje zákonné předpoklady pro osvobození od soudních poplatků), nezahrnují žádnou otázku procesního nebo hmotného práva, na jejímž řešení napadené rozhodnutí závisí a jež dosud nebyla Nejvyšším soudem řešena (nebo na kterou se vztahují další kritéria přípustnosti dovolání vymezená § 237 o. s. ř.), a nečiní tak dovolání přípustným.


text:
Obchodní podmínky | CDV
 obchodní společnosti Centrum dopravního výzkumu, v. v. i.
 se sídlem Líšeňská 33a, 636 00 Brno
 identifikační číslo: 44994575
 z zapsaná v Rejstříku v. v. i., vedeném MŠMT
 https://www .shopcdv.cz
 1. Tyto obchodní podmínky (dále jen „obchodní podmínky“) obchodní společnosti Centrum dopravního výzkumu, v. v. i., se sídlem Líšeňská 33a, 636 00 Brno, identifikační číslo: 44994575, zapsané v Rejstříku v. v. i., vedeném MŠMT (dále jen „prodávající “) upravují v souladu s ustanovením § 1751 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (dále jen „ občanský zákoník “) vzájemná práva a povinnosti smluvních stran vzniklé v souvislosti nebo na základě kupní smlouvy (dále jen „ kupní smlouva “) uzavírané mezi prodávajícím a jinou fyzickou osobou (dále jen „ kupující spotřebitel“), nebo jinou podnikatelskou osobou (dále jen „kupující “) prostřednictvím internetového obchodu prodávajícího. Internetový obchod je prodávajícím provozován na webové stránce umístěné na internetové adrese https://www.shopcdv.cz(dále jen „webová stránka “), a to prostřednictvím rozhraní webové stránky (dále jen „ webové rozhraní obchodu“).
 Tyto obchodní podmínky upravují vzájemná práva a povinnosti prodávajícího a fyzické osoby, která uzavírá kupní smlouvu mimo svoji podnikatelskou činnost jako spotřebitel, nebo v rámci své podnikatelské činnosti jakožto kupující. Obchodní podmínky jsou nedílnou součástí kupní smlouvy. Kupní smlouvou se pro účely těchto obchodních podmínek rozumí i vytvoření objednávky za hodnotu 0,-Kč anebo za stanovenou částku dle aktuální ceny uvedené na webové stránce prodávajícího. Ujednají-li si prodávající s kupujícím v kupní smlouvě podmínky koupě odlišné od obchodních podmínek, mají odlišná ujednání kupní smlouvy před obchodními podmínkami přednost.
 Znění obchodních podmínek může být prodávajícím měněno či doplňováno. Tímto ustanovením nejsou dotčena práva a povinnosti vzniklá po dobu účinnosti předchozího znění obchodních podmínek.
 Kupní smlouvu lze uzavřít výhradně v českém jazyce. Kupní smlouva a obchodní podmínky jsou vyhotoveny výhradně v českém jazyce.
 1. Kupní smlouvu lze uzavřít pouze s kupujícím či kupujícím spotřebitelem, který má na webovém rozhraní obchodu zřízený uživatelský účet.
 Uživatelský účet lze zřídit výhradně na základě předchozí elektronické registrace. Elektronická registrace probíhá vyplněním údajů přihlašovacího formuláře pro Uživatelský účet a jejich uložením do databáze webového rozhraní obchodu.
 2. Při elektronické registraci je kupující či kupující spotřebitel povinen uvádět veškeré údaje správně a pravdivě. Kupující či kupující spotřebitel je povinen své údaje uvedené při registraci průběžně aktualizovat tak, aby odpovídali skutečnému stavu a to v zájmu ochrany obou stran. Veškeré údaje uvedené kupujícím či kupujícím spotřebitelem na uživatelském účtu a při objednávce zboží jsou automaticky považovány prodávajícím za správné.
 3. V souladu s ustanovením § 1826 odst. 3 zák. č. 89/2012 Sb. V platném znění je kupujícímu či kupujícímu spotřebiteli před podáním objednávky při použití elektronických prostředků umožněno zkontrolovat a měnit vstupní údaje, které do objednávky vložil.
 4. V souladu s ustanovením § 48 zák. č. 110/2019 Sb. V platném znění, zákon o zpracování osobních údajů Správce nebo na základě jeho pokynu zpracovatel je povinen provést výmaz osobních údajů, jakmile pomine účel, pro který byly osobní údaje zpracovány, nebo na základě žádosti subjektu údajů podle § 49 zákona č. 110/2019 Sb. v platném znění. Prodávající


text:
má oprávněný zájem některé údaje uchovávat z důvodu finanční kontroly, kontroly v rámci dotačních projektů, zákona o účetnictví, archivnictví atd. a kupující, popřípadě kupující spotřebitel tuto skutečnost bere na vědomí a odesláním objednávky s touto skutečností vyjadřuje souhlas.
 Veškerá písemná korespondence mezi prodávajícím a kupujícím či kupujícím spotřebitelem bude probíhat výhradně elektronickou formou a to prostřednictvím emailové schránky prodávajícího nabídka@cdv.cz a e-mailové schránky kupujícího či kupujícího spotřebitele uvedenou v registračním formuláři.
 1. Kupní smlouva je uzavřena okamžikem, kdy prodávající zašle na emailovou schránku kupujícího, či kupujícího spotřebitele potvrzení o přijetí a akceptaci objednávky.
 2. Kupující spotřebitel i kupující berou na vědomí, že prezentace veškerého zboží a to včetně cen jednotlivého zboží umístěného na webovém rozhraní, mají pouze informativní charakter.
 3. Prodávající si vyhrazuje právo neuzavřít kupní smlouvu na zboží nabízené na jeho webovém rozhraní a to bez uvedení důvodu. Ustanovení § 1732 odst. 2 občanského zákoníku se nepoužije.
 4. Ceny zboží uvedené na internetovém rozhraní jsou včetně daně z přidané hodnoty. Tímto ustanovením není nijak omezena možnost kupujícího sjednat kupní smlouvu s individuálními kupními podmínkami.
 5. Veškeré zboří je dodáváno prodávajícím elektronicky, na emailovou adresu kupujícího, či kupujícího spotřebitele, uvedenou v přihlašovacím formuláři pro Uživatelský účet, není li kupujícím, či kupujícím spotřebitelem uvedena výslovně jiná emailová adresa. Lhůta pro dodání zboží elektronickou cestou je do 24 hodin od objednání předmětného zboží.
 6. Kupující souhlasí s použitím komunikačních prostředků na dálku při uzavírání kupní smlouvy. Náklady vzniklé kupujícímu při použití komunikačních prostředků na dálku v souvislosti s uzavřením kupní smlouvy si hradí kupující sám (náklady na internetové připojení, náklady na telefonní hovory). Náklady komunikačních prostředků na dálku se neliší od základní sazby.
 Toto prohlášení vysvětluje, jakým způsobem používáme cookies na stránkách https://www.shopcdv.cz
 _ga, _gat, _gid = Cookies služby Google Analytics
 · tyto cookies používáme výhradně ke sledování návštěvnosti webu, bez dalších marketingových, remarketingových nebo reklamních rozšíření
 jedná se o cookies třetích stran, nemáme možnost ovlivnit jejich chování
 expirace: 1 hodina (_ga, _gat), 1 den (_gid)
 cb-enabled = Cookie pro uložení souhlasu s používáním cookies
 · Pokud je cookie uložena, není znovu vyžadován souhlas s používáním cookies
 jedná se o naši cookie
 Jak lze upravit používání cookies
 a. Cena za produkt je rovna 0,-Kč, nebo je produkt jiným způsobem označen za bezplatný
 b. Bezhotovostním převodem na účet prodávajícího Vedený u Komerční banky : KB Brno – město, č. účtu: 100736621 /0100
 c. Jiným způsobem domluveným s Prodávajícím – například na podkladně prodávajícího.
 V případě platby v hotovosti či v případě platby na dobírku je kupní cena splatná při převzetí zboží. V případě bezhotovostní platby je kupní cena splatná do patnácti dnů od uzavření kupní smlouvy.
 Prodávající je povinen vystavit kupujícímu či kupujícímu spotřebiteli daňový doklad-fakturu. To neplatí pro případy kdy cena zboží je 0,-Kč.
 Kupující spotřebitel má právo v souladu s ustanovením § 1829 zák. č. 89/2012 Sb. s v platném znění, má právo odstoupit od smlouvy ve lhůtě čtrnácti dnů ode dne převzetí zboží. Za den převzetí zboží se považuje den, kdy bylo zboží doručeno do emailové schránky kupujícího spotřebitele.
 1.


text:
V případech, kdy bude kupní smlouva obsahovat zahraniční prvek, si smluvní strany sjednávají, že smluvní vztah se bude řídit českým právem.
 2. Stane-li se některé ustanovení Obchodních podmínek neplatné či neúčinné, nastoupí na místo neplatných ustanovení takové ustanovení, jehož smysl se neplatnému ustanovení blíží nejvíce. Neplatnost či neúčinnost jednoho ustanovení nezakládá neplatnost ostatních ustanovení.
 3. V souladu s ustanovením § 1826 odst. 1 písm. a) zák. č. 89/2012 Sb. Bude kupní smlouva včetně obchodních podmínek archivována elektronicky a není přístupná.
 4. Kontaktní údaje prodávajícího: Centrum dopravního výzkumu, v. v. i., se sídlem Líšeňská 33a, 636 00 Brno, identifikační číslo: 44994575, zapsaná v Rejstříku v. v. i., vedeném MŠMT, kontaktní osoba Denisa Frybertová/Jan Fitz, tel: +420 541 641 770/+420 541 641 726, email: nabidka@cdv.cz
 1. Kupující nebo Kupující spotřebitel nabývá vlastnictví ke zboží či službě až zaplacením celé kupní ceny zboží.
 2. Prodávající není ve vztahu k zákazníkovi vázán žádnými kodexy chování ve smyslu ustanovení § 1826 odst. 1 písm. e) občanského zákoníku.
 3. Mimosoudní vyřizování stížností spotřebitelů zajišťuje podnikatel prostřednictvím elektronické adresy nabidka@cdv.cz. Informaci o vyřízení stížnosti kupujícího nebo kupujícího spotřebitele zašle prodávající na elektronickou adresu kupujícího nebo kupujícího spotřebitele.
 4. Prodávající je oprávněn k prodeji zboží a zprostředkování obchodu a služeb na základě zřizovací listiny a dále také na základě živnostenského oprávnění. Živnostenskou kontrolu provádí v rámci své působnosti příslušný živnostenský úřad. Dozor nad oblastí ochrany osobních údajů vykonává Úřad pro ochranu osobních údajů. Česká obchodní inspekce vykonává ve vymezeném rozsahu mimo jiné dozor nad dodržováním zákona č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů.
 5. Kupující nebo Kupující spotřebitel má zároveň právo obrátit se se svou stížností (bude-li zájemce mít za to, že došlo k porušení zákonných práv spotřebitelů ze strany podnikatele) na Českou obchodní inspekci, případně na obecní živnostenský úřad zprostředkovatele. V tomto směru Prodávající odkazuje kupujícího a kupujícího spotřebitele i na znění zákona č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, v platném znění., kdy vládou schválená novela zákona o ochraně spotřebitele stanoví Prodávajícímu povinnost informovat spotřebitele jasným, srozumitelným a snadno dostupným způsobem o subjektu mimosoudního řešení spotřebitelských sporů a poskytnout odkaz na webovou stránku tohoto subjektu. Věcně příslušným orgánem mimosoudního řešení spotřebitelských sporů vzniklých z předmětného pojištění je Česká obchodní inspekce (internetová adresa České obchodní inspekce: http://www.coi.cz/). Prodávající může (avšak nemusí) souhlasit s takto navřeným mimosoudním řešením vyvstalého sporu; v případě nesouhlasu prodávajícího bude předmětný spor rozhodovat s konečnou platností obecný soud.


text:
www.czela.cz - Aktuality z praxe - Koncepční novela zákoníku práce schválena vládou
 Koncepční novela zákoníku práce schválena vládou
 3. 2. 2020 - připravil Dominik Brůha
 Koncepční novela zákoníku práce schválena vládou – předpokládaná účinnost od 1. 7. 2020 (koncepční změny v oblasti dovolené od 1. 1. 2021).
 Dne 24. 10. 2019 byl podána do vlády návrh koncepční novely zákoníku práce, celý materiál zde.
 V novele se navrhují řešit zejména trvale problematické pasáže v zák. práce, mimo jiné:
 § 73a: Skončení výkonu práce po odvolání nebo vzdání se pracovního místa vedoucího zaměstnance již dnem doručení nebo vzdání se tohoto místa (nikoli dnem následujícím po odvolání nebo vzdání se vedoucího místa, jako je tomu dosud).
 § 211 a násl.: Nová koncepce dovolené má spočívat v jednodušším a spravedlivějším způsobu výpočtu dovolené vyjádřené nově nikoli ve dnech, ale matematicky v hodinách; dále má nově být zakotvena možnost převedení dovolené nad zákonné minimum 4 týdnů do následujícího kalendářního roku.
 § 223: Krácení dovolené za neomluvenou směnu již nemá být na uvážení zaměstnavatele (v rozsahu od 1 do 3 dnů), ale navrhuje se přejít na pravidlo, aby dovolená byla krácena pouze v tom rozsahu, kolik činila neomluvené zameškání práce. K tomu se navrhuje zvýšit i počet týdnů dovolené, které zaměstnanci nelze v kalendářním roce krátit, a to ze dvou na tři.
 § 313: Navrhuje se zrušit povinnost vystavovat potvrzení o zaměstnání (tzv. zápočtový list) při skončení právního vztahu založeného dohodou o provedení práce (s některými výjimkami).
 § 317a: Nový institut sdíleného pracovního místa má umožnit lepší sladění pracovního a rodinného života. Za sdílení pracovního místa se považuje situace, kdy dva nebo více zaměstnanců sdílí jedno pracovní místo s tím, že se v rozsahu svého pracovního úvazku střídají při výkonu práce tak, aby pracovní místo bylo v pracovní době obsazeno pouze jedním z nich.
 § 334: Navrhuje se zrušit povinnost zaměstnavatele doručovat zaměstnanci písemnost osobně na jiné místo, než pracoviště; dále se navrhuje umožnit pro účely doručování používat poslední adresu, kterou zaměstnanec zaměstnavateli písemně sdělil, mají se též sladit se lhůty pro vyzvednutí písemnosti ze strany zaměstnance se lhůtami majoritních poskytovatelů poštovních služeb. Navrhovaná změna dále zvyšuje odpovědnost zaměstnance písemně sdělit zaměstnavateli svoji adresu.


text:
Odpovědnost za vady a náhrada škody | epravo.cz
 Odpovědnost za vady je dána za nedostatky vlastního plnění zhotovitele a vede k tomu, aby sjednané plnění bylo odevzdáno bez vad, odpovědnost za škodu je dána za jinou újmu, než je vadné provedení samotného díla. O vadu jde tam, kde újma spočívá ve vadném provedení díla. Škodou je újma, jež vznikla jako následek tohoto vadného plnění. Majetková újma, spočívající nikoliv ve vadnosti samotného předmětu opravy, nýbrž ve znehodnocení opravované věci v důsledku vadného plnění je škodou, která z vady vznikla a je odškodnitelná v rámci náhrady škody.
 (Rozsudek Nejvyššího soudu České republiky sp.zn. 25 Cdo 1618/2001, ze dne 24.4.2003)
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v právní věci žalobce G. H., zastoupeného advokátkou, proti žalovanému V. A., zastoupenému advokátem, o náhradu škody, vedené u Okresního soudu v Příbrami pod sp. zn. 12 C 180/93, o dovolání žalobce proti rozsudku Krajského soudu v Praze ze dne 19. dubna 2000, č. j. 30 Co 51/2000-273, tak, že dovolání proti výroku rozsudku odvolacího soudu ve věci samé ohledně částky 1.091,- DEM s příslušenstvím se zamítá, jinak se dovolání odmítá.
 Okresní soud v Příbrami rozsudkem ze dne 21. 10. 1999, č. j. 12 C 180/93-244, zastavil řízení co do částky 9.240,29 DEM s příslušenstvím, uložil žalovanému povinnost zaplatit žalobci 1.466,- DEM s 3 % úrokem od 1. 3. 1993 do zaplacení, co do částky 7.470,- DEM s příslušenstvím žalobu zamítl a rozhodl o náhradě nákladů řízení. Předchozím rozsudkem okresního soudu v této věci ze dne 10. 12. 1996, č. j. 12 C 180/93-135, ve spojení s doplňujícím rozsudkem ze dne 4. 9. 1997, č. j. 12 C 180/93-167, bylo žalobě co do částky 16.000,- Kč s 3 % úrokem od 1. 3. 1993 do zaplacení vyhověno (za znehodnocení vozu následkem provedeného nalakování), ohledně zbývající částky 138.955,- Kč a dále požadovaných úroků z prodlení byla žaloba zamítnuta a řízení co do částky 190.392,80 Kč s příslušenstvím bylo zastaveno. K odvolání obou účastníků byl tento rozsudek ve vyhovujícím výroku ohledně částky 16.000.- Kč s příslušenstvím a v zamítavém výroku ohledně částky 138.955,- Kč zrušen usnesením Krajského soudu v Praze ze dne 14. 10. 1998, č. j. 30 Co 557/97-184, a věc byla soudu prvního stupně vrácena k dalšímu řízení s tím, aby se soud zabýval jednotlivými předpoklady vzniku uplatněného nároku na náhradu škody podle § 420 obč. zák. Soud prvního stupně po doplnění dokazování vycházel ze zjištění, že účastníci uzavřeli dne 10. 8. 1992 smlouvu o opravě osobního automobilu žalobce značky Mercedes k provedení kompletního nalakování karoserie včetně drobných oprav s tím souvisejících. Auto bylo 16 let staré, čemuž odpovídal jeho technický stav, bylo silně zkorodované, a proto byl žalobce upozorněn, že lak nemůže být stoprocentní pro závady na karoserii, díry, velké vrstvy kytu a shnilé části. Dne 27. 8. 1995 žalobce při přebírání vozu poukazoval na nekvalitně provedené nalakování, podepsal fakturu s protestem s tím, že lakování bude reklamovat, což učinil dopisem ze dne 12. 2. 1993. Žalovaný opravu laku neprovedl. Na základě znaleckého dokazování soud prvního stupně


text:
zjistil, že nalakování vozu nebylo provedeno kvalitně, zejména krycí lak nebyl nanesen rovnoměrně. V důsledku toho se snížila hodnota vozu žalobce (rozdíl časové ceny před opravou a po ní činí 2.700.- Kč, rozdíl tržní ceny činí 7.000.- Kč). Soud prvního stupně dospěl k závěru, že v důsledku nekvalitního nalakování vozu vznikla žalobci škoda, spočívající ve snížení časové hodnoty vozu a v nákladech 25.000.- Kč, které by musel žalobce vynaložit na nové nalakování. Protože podle ust. § 420 obč. zák. žalovaný odpovídá za škodu, shledal nárok žalobce na náhradu škody v tomto rozsahu důvodným a žalobci přiznal v přepočtu na německé marky celkovou částku 1.466,- DEM.
 K odvolání účastníků Krajský soud v Praze rozsudkem ze dne 19. 4. 2000, č. j. 30 Co 51/2000-273, z důvodu zpětvzetí odvolání zastavil řízení o odvolání žalobce proti zamítavému výroku rozsudku soudu prvního stupně ohledně částky 7.470,- DEM s příslušenstvím, rozsudek soudu prvního stupně ve vyhovujícím výroku co do částky 375,- DEM s 3 % úrokem od 1. 3. 1993 do zaplacení potvrdil a co do částky 1.091,- DEM s příslušenstvím jej změnil tak, že žalobu zamítl. Ve výrocích o náhradě nákladů řízení odvolací soud rozsudek soudu prvního stupně zrušil a věc mu v tomto rozsahu vrátil k dalšímu řízení. Odvolací soud vycházel ze skutkového stavu zjištěného soudem prvního stupně, smluvní vztah účastníků posoudil podle ustanovení § 652 a násl. obč. zák. upravujících smlouvu o opravě a úpravě věci a shodně se soudem prvního stupně dovodil, že v důsledku nekvalitně provedené opravy vozu došlo k jeho znehodnocení a podle § 420 obč. zák. žalovaný odpovídá za škodu způsobenou na voze žalobce. Skutečnou škodou je pak ve smyslu ust. § 442 odst. 1 obč. zák. rozdíl mezi obecnou cenou vozu před provedeným nalakováním a jeho obecnou cenou po nalakování, který podle znaleckého posudku Ing. Č. činí 7.000,- Kč, tedy 375,- DEM, neboť při stanovení skutečné škody je třeba vycházet ve smyslu ust. § 443 obč. zák. z ceny obecné a nikoliv ceny časové. Nedůvodným shledal požadavek žalobce na náhradu škody, spočívající v nákladech, které by žalobce musel vynaložit na odstranění vadného laku na voze a jeho nové nalakování, neboť tyto náklady nelze považovat za skutečnou škodu ve smyslu § 442 odst. 1 obč. zák. Proto rozsudek soudu prvního stupně ve vyhovujícím výroku ve věci samé změnil tak, že žalobu co do částky 1.091 DEM zamítl.
 Proti tomuto rozsudku, a to do výroku, jímž byl rozsudek soudu prvního stupně ohledně částky 1.466,- DEM změněn, podal žalobce dovolání z důvodu nesprávného právního posouzení věci. Odvolacímu soudu vytýká, že se nevypořádal s výší způsobené škody a nesprávně vyložil § 442 odst. 1 obč. zák. Poukazuje na to, že skutečná škoda představuje majetkové hodnoty potřebné k uvedení v předešlý stav, popř. k vyvážení důsledků plynoucích z toho, že nedošlo k uvedení v předešlý stav, tedy jakýsi ekvivalent naturální restituce, a proto dovolatel nesouhlasí se názorem odvolacího soudu, že náklady potřebné na nové nalakování vozidla nelze za skutečnou škodu považovat. Dále namítá, že odvolací soud nesprávně srovnal obecnou cenu vozu před


text:
a po vadně provedeném nalakování, neboť obecná cena vozu po kvalitně provedeném nalakování by podle znaleckého posudku Ing. Č. činila 103.000,- Kč, což v porovnání s cenou před nalakováním (89.000,- Kč) činí rozdíl nikoliv 7.000,- Kč ale 14.000,- Kč. Pokud by totiž došlo ke kvalitní opravě vozu, jeho prodejnost by stoupla, a nedošlo by ke snížení obecné ceny z 96.000,- Kč na 89.000,- Kč. Je proto třeba srovnat cenu vozu po nalakování žalovaným s obecnou cenou vozu po kvalitně provedeném nalakování. Dovolatel poukazuje na to, že soud mu nepřiznal úroky z prodlení ve výši 16 % od 15. 7. 1994, ač to nárokoval. Navrhl zrušení rozsudku odvolacího soudu a vrácení věci k dalšímu řízení.
 Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 10a o. s. ř.) po zjištění, že dovolání bylo podáno včas, dospěl k závěru, že dovolání proti výroku rozsudku odvolacího soudu ve věci samé ohledně částky 1.091,- DEM s příslušenstvím není opodstatněné, a že ve zbývající části není přípustné.
 Dovolání je dále přípustné proti rozsudku odvolacího soudu, jímž byl změněn rozsudek soudu prvního stupně ve věci samé [§ 238 odst. 1 písm. a) o. s. ř.] nebo jímž byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně, kterým soud prvního stupně rozhodl jinak než v dřívějším rozsudku proto, že byl vázán právním názorem odvolacího soudu, který dřívější rozhodnutí zrušil [§ 238 odst. 1 písm. b) o. s. ř. ]. Podle § 238 odst. 2 písm. a) o. s. ř. není dovolání podle odstavce 1 tohoto ustanovení přípustné ve věcech, v nichž dovoláním dotčeným výrokem bylo rozhodnuto o peněžitém plnění nepřevyšujícím 20.000,- Kč a v obchodních věcech 50.000,- Kč.
 Podle ustanovení § 239 odst. 1, 2 o. s. ř. je dovolání přípustné proti rozsudku nebo usnesení odvolacího soudu ve věci samé, jímž bylo rozhodnutí soudu prvního stupně potvrzeno, jestliže odvolací soud ve výroku rozhodnutí vyslovil, že dovolání je přípustné, protože jde o rozhodnutí po právní stránce zásadního významu. Přípustnost dovolání může odvolací soud vyslovit i bez návrhu. Nevyhoví-li odvolací soud návrhu účastníka na vyslovení přípustnosti dovolání, který byl učiněn nejpozději před vyhlášením potvrzujícího rozsudku nebo před vyhlášením (vydáním) usnesení, kterým bylo rozhodnuto ve věci samé, je dovolání podané tímto účastníkem přípustné, jestliže dovolací soud dospěje k závěru, že napadené rozhodnutí odvolacího soudu má po právní stránce zásadní význam. Podle odst. 3 platí ustanovení § 237 odst. 2, § 238 odst. 2 a § 238a odst. 2 obdobně.
 Žalobce napadá dovoláním rozsudek odvolacího soudu rovněž ve výroku, kterým byl potvrzen rozsudek soudu prvního stupně ve vyhovujícím výroku ohledně částky 375,- DEM s příslušenstvím, která v přepočtu dle kursu platného ke dni podání dovolání činí 6.908,25 Kč (1 DEM = 18,422 Kč). K dovolání proti tomuto výroku, jímž bylo rozhodnuto ve prospěch žalobce, není žalobce subjektivně legitimován. Dovolání, které je mimořádným opravným prostředkem, může totiž podat jen ten účastník řízení, jemuž nebylo rozhodnutím odvolacího soudu vyhověno, popřípadě kterému byla tímto rozhodnutím způsobena určitá újma na jeho právech. Uvedeným výrokem odvolacího soudu nebyla žalobci žádná újma na jeho právech způsobena, naopak tímto rozhodnutím bylo jeho návrhu co


text:
do částky 375,- DEM vyhověno a žalobce tedy ani nemůže mít zájem na zrušení rozhodnutí v tomto rozsahu, nehledě k tomu, že proti rozhodnutí o peněžitém plnění nepřevyšujícím 20.000,- Kč není dovolání z hlediska ust. § 238 odst. 2 a § 239 odst. 3 o. s. ř. přípustné.
 Přípustnost dovolání by mohla být založena toliko z důvodů taxativně uvedených v ustanovení § 237 odst. 1 o. s. ř., neboť omezení uvedené v ust. § 238 odst. 2 a § 239 odst. 3 o. s. ř. zde neplatí. Protože dovolatel netvrdí a ani z obsahu spisu nevyplývá, že by rozsudek odvolacího soudu v tomto rozsahu trpěl některou z vad uvedených v ust. § 237 odst. 1 o. s. ř., směřuje dovolání proti rozhodnutí, proti němuž není přípustné.
 Nejvyšší soud proto dovolání žalobce v tomto rozsahu odmítl podle § 243b odst. 4 věty první, a § 218 odst. 1 písm. b) o. s. ř.
 Proti výroku rozsudku odvolacího soudu, kterým byl změněn rozsudek soudu prvního stupně ve vyhovujícím výroku o věci samé tak, že žaloba na zaplacení 1.091,- DEM s příslušenstvím byla zamítnuta, je dovolání podle ust. § 238 odst. 1 písm. a) o. s. ř. přípustné.
 Především nelze přisvědčit názoru dovolatele, že skutečná škoda, spočívající ve znehodnocení vozu jeho vadným nalakováním ze strany žalovaného, je dána rozdílem mezi hodnotou vozu před touto opravou a hodnotou, jakou by mohl vůz mít po řádně provedeném nalakování.
 Podle ustanovení § 442 odst. 1 obč. zák. se hradí skutečná škoda a to, co poškozenému ušlo (ušlý zisk). Podle odst. 2 se škoda hradí v penězích; požádá-li však o to poškozený a je-li to možné a účelné, hradí se škoda uvedením do předešlého stavu.
 Podle ustanovení § 443 obč. zák. při určení výše škody na věci se vychází z ceny v době poškození.
 Skutečnou škodou je majetková újma, která znamená zmenšení majetkového stavu poškozeného oproti stavu před škodnou událostí. Při škodě způsobené na starších, použitých či opotřebovaných věcech se vychází z obecné ceny, kterou měly věci v době, kdy k jejich poškození došlo. Nahrazuje-li se v rámci skutečné škody znehodnocení věci, je jednoznačné, že majetková újma poškozeného (zmenšení jeho majetkového stavu) je dána rozdílem hodnoty věci před poškozením a její hodnotou sníženou po poškození. V tomto směru je právní názor odvolacího soudu zcela správný.
 Dovolateli nelze přisvědčit ani v tom, že náklady potřebné na nové nalakování vozu jsou jeho skutečnou škodou.
 Podle ustanovení § 652 odst. 1 obč. zák. jde-li o opravu nebo úpravu věci, vznikne objednateli právo, aby mu zhotovitel podle jeho objednávky provedl opravu nebo úpravu věci; zhotoviteli vznikne právo, aby mu objednatel zaplatil cenu za opravu nebo úpravu věci.
 Podle § 655 obč. zák. je-li věc opravena nebo upravena vadně, má objednatel právo na bezplatné odstranění vady. Zhotovitel je povinen vadu odstranit nejdéle v dohodnuté lhůtě. Nelze-li vadu odstranit nebo neodstranil-li ji zhotovitel v dohodnuté lhůtě, anebo vyskytne-li se vada znovu, má objednatel právo na zrušení smlouvy nebo na přiměřené snížení ceny opravy nebo úpravy.
 Porušení závazkové povinnosti provést řádně opravu či úpravu