text:
s kolektivní smlouvou je zapotřebí považovat za odstupné poskytnuté na základě zákoníku práce i bez výslovného zakotvení zákonného nároku zaměstnance na takové odstupné
 odstupné poskytované v případě skončení pracovního poměru pro zdravotní důvody na straně zaměstnance plně odpovídá smyslu existence institutu odstupného
 “. Opak by stěžovatelka považovala za rozporný s účelem právní úpravy obsažené v zákoníku práce z roku 2006 a neodpovídající historickému vývoji právní úpravy odstupného. Stěžovatelka rovněž považovala otázku výkladu pojmu „
 “ za zcela zásadní a pokládala za potřebné zohlednit judikaturu Nejvyššího soudu při řešení dané věci.
 Stěžovatelka soudu předložila kolektivní smlouvu, na jejímž základě svým zaměstnancům poskytovala předmětné odstupné. V bodu C16 dodatku č. 1/2007 ke kolektivní smlouvě na roky 2006–2008, uzavřeného 31. 1. 2007 a účinného zpětně od 1. 1. 2007, přičemž účinnost této kolektivní smlouvy původně stanovená do 31. 12. 2008 byla dalšími dodatky prodloužena až do roku 2010, se uvádí: „
 Při skončení pracovního poměru zaměstnance z důvodů uvedených v § 52 odst. 1 písm. d) zákoníku práce z roku 2006 a dohodou dle § 49 zákoníku práce z roku 2006 z důvodů uvedených v § 52 odst. 1 písm. e) náleží zaměstnanci odstupné podle § 67 odst. 1 zákoníku práce z roku 2006 ve výši 12násobku jeho průměrného výdělku.
 Žalovaná ve vyjádření ke kasační stížnosti zopakovala svoji argumentaci z řízení před krajským soudem, že odstupné náleží zaměstnanci, u něhož dochází k rozvázání pracovního poměru výpovědí danou zaměstnavatelem z důvodů uvedených v § 52 písm. a) až c) zákoníku práce z roku 2006 nebo dohodou z týchž důvodů. Dle žalované z § 67 zákoníku práce z roku 2006 „
 vyplývá, že pokud je příčinou výpovědi ztráta dlouhodobé způsobilosti zaměstnance konat dále dosavadní práci vzhledem ke svému zdravotnímu stavu ..., zákonný nárok na odstupné nenáleží
 “. Žalovaná se domnívala, že kolektivní smlouva, v níž se stěžovatelka zavázala poskytovat odstupné nad rámec platných předpisů, není zvláštním právním předpisem ve smyslu § 5 odst. 1 zákona o pojistném.
 V doplnění vyjádření žalovaná poukázala na historii předmětné právní úpravy týkající se odstupného a jeho zahrnování do vyměřovacího základu pro odvod pojistného za platnosti a účinnosti zákoníku práce z roku 1965 a zákoníku práce z roku 2006, který jej nahradil s účinností od 1. 1. 2007, s tím, že odstupné, které se nezahrnuje do vyměřovacího základu pro odvod pojistného, představuje (jen) odstupné ve smyslu zákoníku práce, tj. odstupné, na které má zaměstnanec nárok ze zákona. Zákoník práce z roku 2006 podle žalované nebrání tomu, aby zaměstnavatel jako odstupné označil i jiné peněžité plnění, které zaměstnanci poskytne v souvislosti se skončením pracovního poměru, což může vyplývat i z kolektivní smlouvy, avšak takové plnění není odstupným podle § 67 zákoníku práce z roku 2006, tedy na základě zákona ve smyslu § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném. „
 Za odstupné nezahrnované do vyměřovacího základu ... nemůže být považován každý příjem, který jako odstupné označí účastníci pracovněprávních vztahů, ale pouze takové peněžité plnění, které naplňuje znaky právního pojmu
 ,odstupné‘
 , tj. určité formy odškodnění zaměstnance za ztrátu zaměstnání bez


text:
jeho zavinění. Bylo-li by úmyslem zákonodárce nezahrnovat do vyměřovacího základu pro odvod pojistného jakékoliv peněžité plnění zaměstnavatele ve prospěch zaměstnance při skončení pracovněprávního vztahu, pak by odkaz
 na zákoník práce byl zcela nadbytečný
 “, uvedla žalovaná.
 Žalovaná konečně upozornila, že „
 zahrnutí odstupného do vyměřovacího základu se projeví navýšením vyměřovacího základu pro odvod pojistného, a to jak zaměstnance, tak i zaměstnavatele, což má následně dopad do výše dávek sociálního zabezpečení, ať už jde o dávky nemocenského nebo důchodového pojištění
 “. Podle žalované je systém sociálního zabezpečení založen na pojistném principu solidarity, kdy účastník systému do tohoto systému přispívá placením pravidelného příspěvku, tedy „
 pojišťuje se
 “ pro budoucí sociální situace, se kterými zákon při splnění stanovených podmínek spojuje nárok na dávku. Podle žalované musí k vyloučení či zahrnutí určitých finančních prostředků z povinnosti odvést z nich pojistné docházet pouze na základě zákona a nikoli na základě dohody stran pracovněprávního vztahu nebo kolektivní smlouvy.
 Nejvyšší správní soud rozsudek Krajského soudu v Ostravě i rozhodnutí žalované zrušil a věc vrátil žalované k dalšímu řízení.
 (...) [13] Předestřená kasační stížnost se koncentruje na otázku
 § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném, konkrétně na to, zda odstupné poskytnuté v daném případě žalobkyní zaměstnancům na základě kolektivní smlouvy při ukončení pracovního poměru z důvodu podle § 52 písm. e) zákoníku práce spadá pod odstupné poskytované „
 na základě zvláštních právních předpisů
 “ v § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném. Jde tedy o výklad pojmu odstupné obsaženého v tomto ustanovení. S ohledem na princip jednoty a bezrozpornosti právního řádu (ve smyslu rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 27. 5. 2011, čj. 5 As 57/2010-79 a jiných, např. rozsudek rozšířeného senátu ze dne 26. 10. 2005, čj. 2 Afs 81/2004-54, č. 791/2006 Sb. NSS, či rozsudek ze dne 31. 3. 2010, čj. 1 Afs 58/2009-541, č. 2119/2010 Sb. NSS) je přitom nutno se zabývat tím, zda existují rozumné důvody přikládat témuž pojmu („
 “) v různých právních předpisech (zákoník práce z roku 2006 na straně jedné a zákon o pojistném na straně druhé) jiný význam a obsah, resp. zda existuje rozumný důvod interpretovat odstupné v § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném restriktivně jen jako odstupné podle § 67 odst. 1 a 2 zákoníku práce z roku 2006, přesněji řečeno, jen jako odstupné poskytované při rozvázání pracovního poměru z důvodů dle § 52 písm. a) až d) a nikoli již písm. e) zákoníku práce z roku 2006.
 [14] Zákon o pojistném sám definici odstupného neobsahuje a odkazuje na zvláštní právní předpis, jímž je z povahy věci i podle poznámky pod čarou zákoník práce z roku 2006; ostatně právě odstupné v režimu zákoníku práce bylo žalobkyní jako zaměstnavatelkou v daném případě jejím zaměstnancům poskytnuto. Ani zákoník práce z roku 2006 neposkytuje legální definici odstupného, pouze stanovuje případy, při nichž má zaměstnanec na toto plnění nárok ze zákona. Nejvyšší soud – při absenci legální definice v zákoníku práce – odstupné kontextuálně a podle smyslu tohoto institutu definuje jako „
 plnění, které zaměstnavatel

type: other


text:
poskytuje jednorázově (zpravidla jako peněžitý příspěvek) zaměstnanci v souvislosti s rozvázáním (skončením) jeho pracovního poměru a které má zaměstnanci pomoci překonat, často složitou, sociální situaci, v níž se ocitl proto, že ztratil dosavadní práci
 “ (např. nedávný rozsudek ze dne 18. 9. 2012, sp. zn. 21 Cdo 732/2011, č. 106/2013 Soudní judikatury). Stejnou definici Nejvyšší soud použil v řadě starších i novějších rozhodnutí (např. rozsudky ze dne 5. 1. 2011, sp. zn. 21 Cdo 5234/2009, ze dne 18. 1. 2013, sp. zn. 21 Cdo 492/2012 či ze dne 21. 1. 2013, sp. zn. 21 Cdo 915/2012, č. 57/2013 Sb. NS).
 “ odstupné, tj. odstupné, na něž má zaměstnanec nárok přímo ze zákoníku práce z roku 2006, se váže k výpovědním důvodům (resp. k důvodům pro ukončení pracovního poměru dohodou), jež mají primární příčinu na straně zaměstnavatele [srov. § 52 písm. a) až d) zákoníku práce z roku 2006, resp. od 1. 1. 2012 též § 339a: zrušení nebo přemístění zaměstnavatele, nadbytečnost pro organizační změny, pracovní úraz, nemoc z povolání, resp. dosažení nejvyšší přípustné expozice, či podstatné zhoršení pracovních podmínek v souvislosti s přechodem práva a povinností nebo jejich výkonu na jiného zaměstnavatele]. Leží-li příčina ukončení pracovního poměru na straně zaměstnance, nárok na odstupné s tím logicky zákon nesvazuje. To platí též o výpovědním důvodu podle § 52 písm. e) zákoníku práce z roku 2006, tj. pro dlouhodobé pozbytí zdravotní způsobilosti, který nemusí mít zdroj v dosavadní práci nebo průběhu zaměstnání pro stávajícího zaměstnavatele. Na straně druhé, oproti zbývajícím výpovědním důvodům, dlouhodobé pozbytí zdravotní způsobilosti, jakkoli jde o příčinu na straně zaměstnance, je objektivní skutečností zaměstnancem zpravidla nezaviněnou. Ostatně dřívější zákoník práce oba výpovědní důvody, jež se týkají zdraví zaměstnance, slučoval do jednoho [§ 46 odst. 1 písm. d) zákoníku práce z roku 1965] a jejich hybridní povaha se projevovala v tom, že u tohoto výpovědního důvodu nebylo sice odstupné nárokovatelné ze zákona, zákoník práce z roku 1965 nicméně (alespoň od 1. 1. 2004, kdy vstoupila v účinnost příslušná novela) umožňoval poskytování odstupného i v tomto případě na základě kolektivní smlouvy nebo z rozhodnutí zaměstnavatele stanoveného ve vnitřním předpisu (§ 60a odst. 2 zákoníku práce z roku 1965).
 [16] Při ukončení pracovního poměru z důvodů podle § 52 písm. e) zákoníku práce z roku 2006 zákonný nárok na odstupné tedy nevzniká. Z principů, na kterých nynější zákoník práce stojí, však vyplývá, že zaměstnavatel je oprávněn odchýlit se od zákonné úpravy při poskytování odstupného, je-li to ve prospěch zaměstnance. Zaměstnanci tedy může být vyplaceno vyšší odstupné, než mu ze zákona přísluší, rovněž mu může být vyplaceno odstupné i v případech, kdy to zákon zaměstnavateli nepřikazuje, ať už na základě smlouvy mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem nebo na základě kolektivní smlouvy či jednostranně z rozhodnutí zaměstnavatele obsaženého např. v jeho vnitřním předpise. Tyto závěry – opírající se o § 2 odst. 1 a o § 363
 či § 23 zákoníku práce z roku 2006 ve znění v rozhodné době (dnes by to byl zejména § 4a) ve spojení s § 67 zákoníku práce z


text:
roku 2006, resp. o čl. 2 odst. 4 Ústavy a čl. 2 odst. 3 Listiny základních práv a svobod – vyplývají z četné judikatury Nejvyššího soudu (na některou stěžovatelka poukazovala již při řízení před krajským soudem) – např. výše citovaný rozsudek sp. zn. 21 Cdo 732/2011, rozsudek ze dne 18. 9. 2012, sp. zn. 21 Cdo 853/2011, a rozsudek ze dne 4. 12. 2012, sp. zn. 21 Cdo 613/2011, č. 148/2013 Soudní judikatury. Posuzováno podle zákoníku práce z roku 2006 tedy není žádného důvodu domnívat se, že obdobné peněžité plnění poskytnuté v jiných případech, než v jakých to zákoník práce při skončení pracovního poměru z důvodů na straně zaměstnavatele stanoví, nemůže být odstupným ve výše uvedeném smyslu. Jinou otázkou však je, zda na všechna taková plnění nazývaná odstupné bez dalšího dopadá ustanovení veřejnoprávního předpisu § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném, podle něhož se odstupné podle zákoníku práce nezahrnuje do vyměřovacího základu pro pojistné na sociální zabezpečení, resp. na důchodové pojištění (dále též „sociální pojistné“).
 [17] Nejvyšší správní soud vyšel z následujících východisek. Zaprvé zákonná konstrukce vyměřovacího základu zaměstnance (a potažmo zaměstnavatele) pro sociální pojistné je taková, že se do něj zásadně zahrnují veškeré příjmy, jež byly zaměstnanci vyplaceny a jež podléhají dani z příjmů, až na zákonem stanovené výjimky. Jednou z nich je právě zmíněné odstupné podle zákoníku práce z roku 2006. Zadruhé předmět a cíl veřejnoprávní regulace – zde zákona o pojistném – se liší od předmětu a cíle soukromoprávní regulace – zde zákoníku práce z roku 2006. Zákoník práce z roku 2006 garantuje minimální práva a nároky zaměstnanců za účelem jejich ochrany při skončení pracovního poměru. Logicky proto nebrání odchylné úpravě, jež zaměstnancům jako slabší straně poskytuje více práv či vyšší nároky. Vedle toho zákon o pojistném, jak správně žalovaná uvedla, zavádí státně pojistný systém sociálního zabezpečení, jenž je založen na pojistném principu solidarity. Účastník systému do něj přispívá placením pravidelného příspěvku, tedy „
 “, byť nuceně, pro budoucí sociální situace, se kterými zákon při splnění stanovených podmínek spojuje nárok na dávku (pojistné plnění). Zahrnutí určitého příjmu do vyměřovacího základu se tak na jedné straně promítne do vyššího pojistného, na straně druhé však také do vyššího pojistného plnění v případě, že nastane příslušná sociální událost, a pochopitelně i naopak. Nezahrnutí určitého příjmu do vyměřovacího základu se tak negativně promítá do úrovně sociálního zabezpečení zaměstnance. Z těchto východisek tedy plyne, že – s ohledem na princip jednoty a bezrozpornosti právního řádu ve smyslu výše uvedeného rozsudku Nejvyššího správního soudu – existují rozumné důvody pro zužující výklad pojmu odstupného ve smyslu § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném oproti zákoníku práce z roku 2006. Lze tedy v nejvyšší míře obecnosti souhlasit s krajským soudem i se žalovanou v tom, že „
 za odstupné nezahrnované do vyměřovacího základu
 nemůže být považován každý příjem, který jako odstupné označí účastníci pracovněprávních vztahů
 “, byť by z pohledu zákoníku práce z roku 2006 šlo o postup zcela legální.
 [18] Nejvyšší správní soud souhlasí se žalovanou i v tom, že


text:
„
 [může být považováno]
 pouze takové peněžité plnění, které naplňuje znaky právního pojmu
 , tj. určité formy odškodnění zaměstnance za ztrátu zaměstnání bez jeho zavinění
 “. Z této jinak správné teze ovšem na rozdíl od krajského soudu a žalované dovozuje, že právě odstupné poskytované stěžovatelkou jejím zaměstnancům na základě kolektivní smlouvy při rozvázání pracovního poměru z důvodu v § 52 písm. e) zákoníku práce z roku 2006 je odstupným ve výše uvedeném smyslu. Zde totiž rozumné důvody pro zužující výklad pojmu odstupného absentují. Nepochybně jde o plnění poskytnuté zaměstnancům jednorázově v souvislosti se skončením pracovního poměru ze strany zaměstnavatele, které jim mělo pomoci překonat sociální situaci, v níž se ocitli pro ztrátu dosavadní práce, protože „
 vzhledem ke svému zdravotnímu stavu podle lékařského posudku vydaného poskytovatelem pracovnělékařských služeb nebo rozhodnutí příslušného správního orgánu, který lékařský posudek přezkoumává,
 dlouhodobě zdravotní způsobilost
 “. Je zjevné, že se zaměstnanec v dané situaci ocitl nezaviněně, resp. že jde o situaci objektivní, již zaměstnanec nemůže změnit. Je neoddiskutovatelné, že pozbytí zdravotní způsobilosti představuje velmi vážnou sociální situaci, a její zmírnění formou odstupného při skončení pracovního poměru z tohoto důvodu je příkladem sociálně odpovědného a žádoucího chování zaměstnavatele.
 [19] Tento závěr odpovídá i smyslu § 5 odst. 2 zákona o pojistném. Jeho účelem je „
 “ před odvody sociálního pojistného takové příjmy, jež mají bezprostředně a přímo („
 “) zaměstnancům pomoci překlenout zhoršení jejich sociální situace v důsledku nějaké tíživé a mimořádné události, jakou je např. nezaviněná ztráta zaměstnání, a to účinněji a rychleji, než případné budoucí „
 “ ze systému sociálního zabezpečení. Takto jsou před výběrem sociálního pojistného chráněny i jednorázové sociální výpomoci poskytnuté zaměstnancům k překlenutí mimořádně obtížných poměrů vzniklých v důsledku živelní pohromy, požáru, ekologické nebo průmyslové havárie nebo jiné mimořádně závažné události, či plnění poskytnutá poživatelům starobního důchodu nebo invalidního důchodu pro invaliditu třetího stupně po uplynutí jednoho roku ode dne skončení zaměstnání [srov. § 5 odst. 2 písm. e) a f) zákona o pojistném; vyloučení ostatních příjmů zde vyjmenovaných se opírá o jiné racionální důvody, bez vazby na nyní posuzovaný případ].
 [20] Výše uvedený závěr podporuje i výklad historický. Je zřejmé, že pevnost odkazu na zákoník práce, obsaženého v § 5 zákona o pojistném, se legislativními změnami postupně uvolnila. Zatímco do 31. 12. 2006 (tedy za platnosti zákoníku práce z roku 1965) se podle § 5 odst. 2 písm. c) bodu 10 zákona o pojistném do vyměřovacího základu nezahrnovalo odstupné poskytnuté „
 zaměstnanci ve výši podle zákoníku práce
 “, od 1. 1. 2007 je to odstupné, resp. další odstupné poskytované „
 “ [§ 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném]. Jinak řečeno do roku 2007 zákon o pojistném odkazoval na odstupné jenom v té výši, jakou zákoník práce umožňoval, a logicky jen na odstupné poskytnuté z důvodů zákoníkem práce výslovně předvídaných. Od platnosti zákoníku práce z roku 2006 je odkazováno na odstupné poskytnuté zaměstnancům (jen) na jeho základě. Odstupné poskytnuté stěžovatelkou při rozvázání pracovního poměru z důvodu v § 52 písm. e) zákoníku práce z roku 2006, stipulované kolektivní smlouvou,


text:
nepochybně na základech zákoníku práce z roku 2006 spočívá docela dobře, jak bylo uvedeno výše. Nic přitom zákonodárci nebránilo, aby v § 5 odst. 2 zákona o pojistném „
 imunizované
 “ odstupné omezil jen na odstupné poskytnuté (jen resp. maximálně) ve výši a z důvodů stanovených ve zvláštních právních předpisech. Za této situace je již podružným argument žalované, že kolektivní smlouva není přísně vzato „
 “, jakkoli existence opory pro výplatu odstupného v podobě kolektivní smlouvy je významným indikátorem, že jde skutečně o odstupné poskytované z důvodu § 52 písm. e) zákoníku práce z roku 2006, a nikoli o jiné plnění, nesplňující materiální znaky odstupného, resp. zastírající plnění, jež beneficia § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném nepožívá.
 [21] Z výše uvedených důvodů je jen omezeně použitelný právní názor vyjádřený Krajským soudem v Plzni v jeho rozsudku ze dne 31. 8. 2011, čj. 57 A 80/2010-36, č. 2580/2012 Sb. NSS, o jehož argumentaci se při svém rozhodování opíral krajský soud v nyní posuzovaném případě. Shodně s Krajským soudem v Plzni se Nejvyšší správní soud domnívá, že
 za odstupné nezahrnované do vyměřovacího základu nemůže být považován každý příjem, který jako odstupné označí účastníci pracovněprávních vztahů, nýbrž pouze takové peněžité plnění, které splňuje pojmové znaky právního pojmu „
 . Nicméně pokud jde o názor, že odstupným poskytovaným na základě zvláštních právních předpisů je možné
 rozumět pouze odstupné z titulů výslovně vyjmenovaných v § 67 odst. 1 zákoníku práce z roku 2006
 , nutno konstatovat, že takový obecný judikatorní závěr, a to již vzhledem ke specifickým skutkovým okolnostem tehdy posuzovaného případu, opodstatněný nebyl. Přestože byl tento rozsudek zveřejněn ve Sbírce rozhodnutí Nejvyššího správního soudu, jedná se o rozhodnutí správního soudu, kterým při svém rozhodování není Nejvyšší správní soud vázán; ostatně kasační stížnost proti němu tehdy podána nebyla.
 [22] V kontextu skutkových a právních okolností nyní posuzovaného případu tedy Nejvyšší správní soud uzavírá, že odstupné, jež stěžovatelka poskytla svým zaměstnancům na základě kolektivní smlouvy při ukončení pracovního poměru a jež se prokazatelně váže na důvod podle § 52 písm. e) zákoníku práce z roku 2006, je odstupným poskytnutým na základě zákoníku práce jakožto zvláštního právního předpisu ve smyslu § 5 odst. 2 písm. b) zákona o pojistném, pročež se do vyměřovacího základu zaměstnanců pro sociální pojistné podle tohoto ustanovení nezahrnuje. Na případná jiná peněžitá plnění, byť z vůle zaměstnavatele nebo obou smluvních stran nazývaná „
 “, tento závěr pochopitelně nedopadá. Pro úplnost lze dodat, že podle novelizovaného znění § 5 odst. 2 zákona o pojistném účinného od 1. 1. 2015 na základě části jedenácté zákona č. 458/2011 Sb., o změně zákonů související se zřízením jednoho inkasního místa a dalších změnách daňových a pojistných zákonů, má být výjimka pro odstupné poskytnuté v jakékoliv výši a z jakýchkoli důvodů tak jako tak zrušena.


text:
18. března 2014(*)
 Ve věci C‐167/12,
 jejímž předmětem je žádost o rozhodnutí o předběžné otázce na základě článku 267 SFEU, podaná rozhodnutím Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne (Spojené království) ze dne 29. března 2012, došlým Soudnímu dvoru dne 3. dubna 2012, v řízení
 ve složení V. Skouris, předseda, K. Lenaerts, místopředseda, A. Tizzano, L. Bay Larsen a M. Safjan (zpravodaj), předsedové senátů, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‐C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal a E. Jarašiūnas, soudci,
 s přihlédnutím k písemné části řízení a po jednání konaném dne 19. března 2013,
 – za D., K. Ewing, solicitor, K. Monaghan, QC, a J. Russell, barrister,
 – za S. T., C. Jeansem, QC, a A. Edgem, barrister,
 – za vládu Spojeného království A. Robinsonem, jako zmocněncem, ve spolupráci s E. Dixon, barrister,
 – za Irsko E. Creedon, jako zmocněnkyní, ve spolupráci s G. Durmanem, SC, a C. Smith, BL;
 – za řeckou vládu E.‐M. Mamouna a D. Tsagkaraki, jako zmocněnkyněmi,
 – za portugalskou vládu L. Inez Fernandesem a E. Pedrosem, jako zmocněnci,
 po vyslechnutí stanoviska generální advokátky na jednání konaném dne 26. září 2013,
 1 Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 1 odst. 1 a 2 písm. c), čl. 8 odst. 1 a čl. 11 odst. 2 písm. b) směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) (Úř. věst. L 348, s. 1; Zvl. vyd. 19/04, s. 42), jakož i čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c), a článku 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 204, s. 23).
 2 Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi D., objednávající matkou, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, a S. T., jejím zaměstnavatelem, nadací, která spadá pod National Health Service (národní zdravotní služba), ve věci odmítnutí přiznání placené dovolené této objednávající matce po narození dítěte.
 3 První, osmý, devátý, čtrnáctý a sedmnáctý bod odůvodnění směrnice 92/85 znějí takto:
 „vzhledem k tomu, že článek [118 A ES] stanoví, že Rada přijímá směrnice určující minimální požadavky na podporu zlepšování zejména pracovního prostředí a k zabezpečení vyšší úrovně ochrany bezpečnosti a zdraví pracovníků;
 vzhledem k tomu, že těhotné zaměstnankyně a zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně musí být v mnoha ohledech považovány za zvlášť ohrožené rizikové skupiny a musí být přijata opatření s ohledem na jejich bezpečnost a zdraví;
 vzhledem k tomu, že by se opatření týkající se mateřské dovolené rovněž míjela účinkem, pokud by nebyla provázena zachováním práv vyplývajících z pracovní smlouvy nebo nároku na odpovídající dávku“.
 4 Článek 1 odst. 1 této směrnice zní:
 „Účelem této směrnice, která je desátou samostatnou směrnicí ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice


text:
89/391/EHS, je uskutečňování opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň.“
 5 Článek 2 uvedené směrnice uvádí následující definice:
 6 Článek 8 téže směrnice, nadepsaný „Mateřská dovolená“, zní:
 „1. Členské státy přijmou nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně ve smyslu článku 2 mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnáct týdnů mateřské dovolené rozložené před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
 2. Mateřská dovolená uvedená v odstavci 1 musí zahrnovat povinnou mateřskou dovolenou v rozsahu nejméně dvou týdnů rozložených před nebo po porodu v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.“
 7 Článek 10 směrnice 92/85, nadepsaný „Zákaz výpovědi“ zní:
 „K zaručení zaměstnankyním ve smyslu článku 2 výkonu jejich práv na bezpečnost a ochranu zdraví uznaných podle tohoto článku se stanoví, že
 8 Podle článku 11 této směrnice nadepsaného „Práva vyplývající z pracovní smlouvy“:
 2) v případě uvedeném v článku 8 musí být
 Směrnice 2006/54
 9 Článek 1 směrnice 2006/54 uvádí:
 „Účelem této směrnice je zajistit zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání.
 b) pracovní podmínky, včetně odměny;
 10 Článek 2 této směrnice zní:
 a) „přímou diskriminací“ rozumí, pokud se s jednou osobou zachází méně příznivě z důvodu jejího pohlaví, než se zachází nebo zacházelo nebo by se zacházelo s jinou osobou ve srovnatelné situaci;
 b) „nepřímou diskriminací“ rozumí, pokud by v důsledku zdánlivě neutrálního ustanovení, kritéria nebo zvyklosti byly znevýhodněny osoby jednoho pohlaví v porovnání s osobami druhého pohlaví, ledaže takové ustanovení, kritérium nebo zvyklost jsou objektivně odůvodněny legitimním cílem a prostředky k dosažení uvedeného cíle jsou přiměřené a nezbytné;
 c) jakékoliv méně příznivé zacházení se ženou v souvislosti s těhotenstvím nebo mateřskou dovolenou ve smyslu směrnice 92/85/EHS.“
 11 Ustanovení čl. 14 odst. 1 písm. c) uvedené směrnice zní následovně:
 Ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, nesmí docházet k přímé nebo nepřímé diskriminaci na základě pohlaví, pokud jde o:
 c) podmínky zaměstnání a pracovní podmínky, včetně podmínek propouštění, jakož i odměňování podle článku [157 SFEU]“.
 12 Zákon z roku 2008 o oplodnění a embryologii člověka (Human Fertilisation and Embryology Act 2008) v článku 54 stanoví, že soud může na žádost předloženou dvěma osobami vydat usnesení o rodičovství dítěte („parental order“), aby bylo toto dítě z právního hlediska považováno za dítě žadatelů, jestliže
 – toto dítě nosila žena, která není jedním z žadatelů, buď v důsledku toho, že této ženě bylo přeneseno embryo nebo sperma a vajíčka, nebo v důsledku umělého oplodnění;
 – ke zplození embrya byly použity gamety alespoň jednoho z žadatelů; a
 – jsou splněny některé další podmínky, mezi kterými je skutečnost, že jsou navrhovatelé manželi nebo spolu žijí v podobném vztahu.
 13 Článek 47C zákona z roku 1996 o právech zaměstnanců (Employment Rights Act 1996) stanoví, že zaměstnanec má právo, aby mu nebyla způsobena újma následkem úmyslného jednání nebo nečinnosti jeho zaměstnavatele, které plynou ze stanoveného důvodu. Stanoveným důvodem je důvod, který je upraven nařízením vydaným Secretary of State a týká


text:
se zejména těhotenství, porodu dítěte nebo mateřství, řádné, povinné nebo další mateřské dovolené, jakož i řádné nebo další dovolené při osvojení.
 14 Podle nařízení o mateřské a rodičovské dovolené z roku 1999 (The Maternity and Parental Leave etc. Regulations 1999) je zaměstnankyni přiznána řádná mateřská dovolená nebo prodloužená mateřská dovolená, pokud jsou splněny určité podmínky, jakož i ochrana pracovní smlouvy během mateřské dovolené. Toto nařízení rovněž poskytuje zaměstnankyni právo znovu se ujmout svých funkcí po mateřské dovolené, jakož i ochranu proti protiprávnímu propuštění.
 15 Podle článku 19 uvedeného nařízení má zaměstnankyně podle článku 47C zákona o právu zaměstnanců z roku 1996 právo na to, aby jí nebyla způsobena újma z důvodu úmyslného jednání nebo nečinnosti zaměstnavatele, které plynou zejména ze skutečnosti, že zaměstnankyně čerpala, usilovala o čerpání, nebo požívala výhod řádné nebo další rodičovské dovolené.
 16 Zákon o rovném zacházení z roku 2010 (Equality Act 2010) zejména stanoví, že se jedná o diskriminaci ženy, pokud je znevýhodněna vůči jiným osobám z důvodu pohlaví, těhotenství nebo mateřské dovolené.
 17 Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že D. je zaměstnána ode dne 7. července 2001 nadací S. T. v nemocnici, kterou posledně uvedená řídí.
 18 D. uzavřela za účelem mít dítě dohodu o náhradním mateřství podle zákona z roku 2008 o oplodnění a embryologii člověka. Sperma pocházelo od druha D., ale vajíčko nebylo její. Sama D. nebyla v žádném okamžiku těhotná.
 19 S. T. vydala předpisy pro mateřskou dovolenou a dovolenou při osvojení, jakož i jejich náhradu, které jsou rovnocenné jako v případě placené dovolené stanovené zákonem. Tyto předpisy neobsahují ustanovení o dovolené ani náhradě pro objednávající matky v případě náhradního mateřství. S. T. rovněž vydala předpis o zvláštních dovolených, který se netýká případů náhradního mateřství. Dne 15. října 2009 ředitel lidských zdrojů nadace S. T. v odpovědi na žádost odborů týkající se právních předpisů, které se použijí na objednávající matky, odpověděl, že „potřeby budou určovány v jednotlivých případech odkazem na ustanovení o mateřské dovolené nebo dovolené při osvojení“.
 20 D. podala svému zaměstnavateli žádost o placenou dovolenou na základě předpisů použitelných pro případ osvojení, které přijal. Dopisem ze dne 14. března 2011 S. T. sdělila D., že dohoda o náhradním mateřství, kterou uzavřela, nesplňuje podmínky těchto předpisů, jelikož D. nemohla předložit osvědčení o osvojitelnosti („matching certificate“), dokládající existenci vztahu osvojení mezi budoucím osvojitelem a osvojovaným dítětem, které vydává osvojovací agentura.
 21 Téhož dne D. poté, co dostala tento dopis, předložila nadaci S. T. formální žádost o dovolenou při náhradním mateřství, která se podle jejího názoru rovná dovolené při osvojení, s výjimkou skutečnosti, že nemůže předložit osvědčení o osvojení, jelikož se neúčastnila řízení o osvojení. Dne 11. dubna 2011 nadace S. T. odpověděla, že pokud by D. přikročila k osvojení, měla by nárok na placenou dovolenou, ale pokud tomu tak není, „podle zákona v případě náhradního mateřství žádný nárok na placenou dovolenou“ neexistuje.
 22 Dne 7. června 2011 se D. obrátila na Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, přičemž uplatňovala žalobní důvody vycházející z diskriminace na základě pohlaví nebo těhotenství a mateřství s ohledem na


text:
zákon o rovnosti z roku 2010. Rovněž uvedla, že byl porušen zákon z roku 1996 o právech zaměstnanců a nařízení z roku 1999 o mateřské a rodičovské dovolené. Dále tvrdila, že jí byla způsobena újma z důvodů těhotenství a mateřství, jakož i z důvodu, že usilovala o čerpání řádné a další mateřské dovolené. D. dále uplatnila porušení článků 8 a 14 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950.
 23 Poté co D. předložila novou žádost, S. T. dne 10. června 2011 uvedla, že má „určitý prostor pro uvážení“ při přezkoumání žádosti o placenou dovolenou, a že na základě této pravomoci rozhodla vztáhnout na D. podmínky předpisů pro dovolenou při osvojení, která ukládá zejména předložení určitých dokumentů. D. tedy byla přiznána placená dovolená podle těchto předpisů za podmínek stanovených v dopise ze dne 29. června 2011.
 24 Dne 8. července 2011 S. T. uvedla před Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, že D. nemá právo na dávky v mateřství z důvodu, že právo na takovou dávku má biologická matka dítěte.
 25 Dítě se narodilo dne 26. srpna 2011. D. si přála být přítomna u porodu, ale dítě se narodilo náhle. Během hodiny po porodu začala D. o dítě pečovat jako matka a kojit jej. Pokračovala v kojení po dobu tří měsíců.
 26 D. a její druh předložili příslušnému soudu žádost o vydání usnesení o rodičovství na základě článku 54 zákona o oplodnění a embryologii člověka z roku 2008. Usnesením ze dne 19. prosince 2011 jim tento soud udělil plnou a trvalou rodičovskou zodpovědnost za dítě. D. a její druh jsou tedy z právního hlediska považováni za rodiče tohoto dítěte.
 27 Za těchto podmínek se Employment Tribunal, Newcastle upon Tyne, rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
 „Ve všech následujících otázkách
 – se výraz ,objednávající matka, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství‘ vztahuje k okolnostem, kdy je dotyčná objednávající matka zaměstnankyní a v žádném okamžiku nebyla sama těhotná, ani dotčené dítě neporodila.
 – se výraz ,náhradní matka‘ vztahuje k okolnostem, kdy žena byla těhotná a porodila dítě za objednávající matku.
 1) Přiznává čl. 1 odst. 1, čl. 2 písm. c), čl. 8 odst. 1 nebo čl. 11 odst. 2 písm. b) směrnice 92/85[...] právo na mateřskou dovolenou objednávající matce, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství?
 2) Přiznává směrnice 92/85[...]objednávající matce, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství, právo na mateřskou dovolenou, pokud uvedená objednávající matka:
 a) může dítě po narození kojit nebo
 b) dítě po narození skutečně kojí?
 3) Jedná se o porušení článku 14 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) nebo b), nebo čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54[...], odmítne-li zaměstnavatel poskytnout mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství?
 4) Jedná se z důvodu vztahu zaměstnankyně s náhradní matkou dítěte o potenciální porušení článku 14 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) nebo b) nebo čl. 2 odst. 2


text:
písm. c) směrnice 2006/54 [...], je-li odmítnuto poskytnutí mateřské dovolené objednávající matce, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství?
 5) Jedná se z důvodu vztahu objednávající matky s náhradní matkou dítěte o potenciální porušení článku 14 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) nebo b) nebo čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54[...], je-li objednávající matka, která [měla] dítě na základě dohody o náhradním mateřství, vystavena méně příznivému zacházení?
 6) Je-li třeba na čtvrtou otázku odpovědět kladně, je postavení objednávající matky jako takové dostačující k tomu, aby jí vznikl nárok na mateřskou dovolenou na základě jejího vztahu s náhradní matkou dítěte?
 7) Je-li třeba na kteroukoli z otázek jedna až čtyři odpovědět kladně:
 a) je směrnice 92/85 [...] v rozsahu, ve kterém je to zde relevantní, přímo účinná a
 b) je směrnice 2006/54 [...] v rozsahu, ve kterém je to zde relevantní, přímo účinná?“
 28 Podstatou první a druhé otázky předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda musí být směrnice 92/85 vykládána v tom smyslu, že objednávající matka, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, má právo na mateřskou dovolenou stanovenou v článku 8 této směrnice, a to zejména v případě, kdy objednávající matka může po narození kojit nebo dítě skutečně kojí.
 29 Úvodem je třeba připomenout, že cílem směrnice 92/85, která byla přijata na základě článku 118a ES, kterému odpovídá článek 153 SFEU, je podpořit zlepšování bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (rozsudky ze dne 11. října 2007, Paquay, C‐460/06, Sb. rozh. s. I‐8511, bod 27, a ze dne 11. listopadu 2010, Danosa, C‐232/09, Sb. rozh. s. I‐11405, bod 58).
 30 V této souvislosti osmý bod odůvodnění této směrnice uvádí, že těhotné zaměstnankyně a zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně musí být považovány za zvlášť ohrožené rizikové skupiny a musí být přijata opatření s ohledem na jejich bezpečnost a zdraví.
 31 V souladu s tím směrnice 92/85 v čl. 8 odst. 1 stanoví, že členské státy jsou povinny přijmout nezbytná opatření, aby zajistily, že zaměstnankyně mají nárok na nepřetržité období nejméně čtrnácti týdnů mateřské dovolené rozložené v době před nebo po „porodu“ v souladu s vnitrostátními právními předpisy nebo zvyklostmi.
 32 Podle judikatury Soudního dvora musí být právo na mateřskou dovolenou přiznané těhotným zaměstnankyním považováno za prostředek ochrany sociálního práva, který má zvláštní důležitost. Unijní zákonodárce tak usoudil, že zásadní změny životních podmínek dotčených žen po vymezenou dobu nejméně čtrnácti týdnů, která předchází porodu a následuje po něm, představují legitimní důvod pro přerušení výkonu profesní činnosti a veřejné orgány nebo zaměstnavatelé nemohou legitimitu tohoto důvodu nijak zpochybňovat (rozsudky ze dne 20. září 2007, Kiiski, C‐116/06, Sb. rozh. s. I‐7643, bod 49, a ze dne 19. září 2013, Betriu Montull, C‐5/12, bod 48).
 33 Jak unijní zákonodárce uznal v čtrnáctém bodě odůvodnění směrnice 92/85, těhotné zaměstnankyně, zaměstnankyně krátce po porodu nebo kojící zaměstnankyně se nacházejí ve zvláštním stavu zranitelnosti, který vyžaduje, aby jim bylo přiznáno právo na mateřskou dovolenou, ale


text:
nelze jej zvláště během této dovolené stavět na roveň stavu muže ani ženy, která čerpá volno z důvodu nemoci (viz rozsudky ze dne 27. října 1998, Boyle a další, C‐411/96, Recueil, s. I‐6401, bod 40, jakož i Betriu Montull, uvedený výše, bod 49).
 34 Tato mateřská dovolená, na kterou má zaměstnankyně nárok, má zajistit jednak ochranu biologického stavu ženy v průběhu těhotenství a po něm, jednak ochranu zvláštních vztahů mezi ženou a jejím dítětem během doby následující po těhotenství a porodu tím, že zabraňuje narušení těchto vztahů kumulací povinností z důvodu současného výkonu profesní činnosti (viz zejména rozsudky ze dne 12. července 1984, Hofmann, 184/83, Recueil, s. 3047, bod 25; Kiiski, uvedený výše, bod 46, a Betriu Montull, uvedený výše, bod 50).
 35 Z cíle směrnice 92/85, ze znění jejího článku 8, které výslovně odkazuje na porod, a z judikatury Soudního dvora citované v bodech 32 až 34 tohoto rozsudku tedy vyplývá, že cílem mateřské dovolené stanovené v článku 8 této směrnice je chránit zdraví matky dítěte ve zvláštním stavu zranitelnosti, který vyplývá z jejího těhotenství.
 36 V tomto ohledu je třeba dodat, že i když Soudní dvůr rozhodl, že cílem mateřské dovolené je také zajistit ochranu zvláštních vztahů mezi ženou a jejím dítětem, tento cíl, jak vyplývá ze samotného znění rozsudků citovaných v bodě 34 tohoto rozsudku, se nicméně týká pouze doby následující po „těhotenství a porodu“.
 37 Z výše uvedeného vyplývá, že přiznání mateřské dovolené na základě článku 8 směrnice 92/85 předpokládá, že zaměstnankyně, které je přiznána, byla těhotná a porodila dítě.
 38 Takové konstatování je potvrzeno odpovědí Soudního dvora v rozsudku ze dne 26. února 2008, Mayr (C‐506/06, Sb. rozh. s. I‐1017) ohledně zákazu propouštění těhotných zaměstnankyň stanoveného v čl. 10 odst. 1 směrnice 92/85. V bodě 37 tohoto rozsudku totiž Soudní dvůr uvedl, že z formulace článku 10 směrnice 92/85 i z hlavního cíle této směrnice připomenutého v bodě 29 tohoto rozsudku plyne, že pro účely ochrany proti propuštění přiznané citovaným článkem je nezbytné, aby dané těhotenství již začalo.
 39 V projednávané věci vyplývá z předkládacího rozhodnutí, že D. nebyla v žádném okamžiku sama s dítětem těhotná.
 40 Za těchto okolností se na zaměstnankyni jako na objednávající matku, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nevztahuje článek 8 směrnice 92/85, a to i když může toto dítě po narození kojit nebo jej skutečně kojí. Proto nejsou členské státy povinny přiznat takové zaměstnankyni právo na mateřskou dovolenou podle tohoto článku.
 41 Je však třeba dodat, že cílem směrnice 92/85, jak vyplývá zejména z jejího prvního bodu odůvodnění, je stanovit minimální požadavky pro ochranu při práci u těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň.
 42 Tato směrnice tedy nevylučuje možnost členských států uplatňovat nebo zavádět právní a správní předpisy, které jsou příznivější pro ochranu bezpečnosti a zdraví objednávajících matek, které měly dítě na základě dohody o náhradním mateřství, tím, že jim umožní čerpat mateřskou dovolenou z důvodu narození tohoto dítěte.
 43 Vzhledem k výše uvedeným úvahám je třeba na první a druhou otázku


text:
odpovědět, že směrnice 92/85 musí být vykládána v tom smyslu, že členské státy nejsou povinny přiznat mateřskou dovolenou podle článku 8 této směrnice zaměstnankyni, která jako objednávající matka měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, a to i pokud může toto dítě po narození kojit nebo jej skutečně kojí.
 44 Podstatou třetí až páté otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda musí být článek 14 směrnice 2006/54 ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c) této směrnice vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že zaměstnavatel odmítne přiznat mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, je diskriminací na základě pohlaví.
 45 Článek 14 odst. 1 směrnice 2006/54 stanoví, že ve veřejném i soukromém sektoru, včetně veřejnoprávních subjektů, nesmí docházet k přímé nebo nepřímé diskriminaci na základě pohlaví, především pokud jde o podmínky zaměstnání a pracovní podmínky včetně podmínek propouštění a odměňování.
 46 Co se týče diskriminací, kterých se týká čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) této směrnice, odepření přiznání mateřské dovolené za situace, kterou předkládající soud popsal, je přímou diskriminací na základě pohlaví ve smyslu písm. a) tohoto ustanovení, pokud se zásadní důvod tohoto odmítnutí uplatní pouze na zaměstnance jednoho z obou pohlaví (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. listopadu 1990, Dekker, C‐177/88, Recueil, s. I‐3941, bod 10; ze dne 5. května 1994, Habermann-Beltermann, C‐421/92, Recueil, s. I‐1657, bod 14, a Mayr, uvedený výše, bod 50).
 47 Podle vnitrostátní právních předpisů použitelných v takové situaci, jako je situace dotčená ve věci v původním řízení, se přitom s objednávajícím otcem, který měl dítě na základě dohody o náhradním mateřství, zachází stejně jako s objednávající matkou ve srovnatelné situaci, a sice rovněž nemá nárok na placenou dovolenou rovnocennou mateřské dovolené. Z toho vyplývá, že odmítnutí uplatněné vůči D. není založeno na důvodu, který se uplatňuje výlučně na zaměstnance jednoho z obou pohlaví.
 48 Z ustálené judikatury Soudního dvora kromě toho vyplývá, že jde o nepřímou diskriminaci na základě pohlaví, pokud vnitrostátní opatření i přes neutrální znění ve skutečnosti znevýhodňuje značně větší počet zaměstnanců jednoho pohlaví než druhého (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 2. října 1997, Gerster, C‐1/95, Recueil, s. I‐5253, bod 30; ze dne 20. října 2011, Brachner, C‐123/10, Sb. rozh. s. I‐10003, bod 56, jakož i ze dne 20. června 2013, Riežniece, C‐7/12, bod 39).
 49 Co se týče nepřímé diskriminace, která je takto upravena v čl. 2 odst. 1 písm. b) směrnice 2006/54, je přitom třeba konstatovat, že žádná skutečnost ve spise neumožňuje určit, že odmítnutí dotčené dovolené znevýhodňuje zvláště zaměstnankyně oproti zaměstnancům.
 50 Odmítnutí přiznání mateřské dovolené takové objednávající matce, jako je D., tedy není přímou ani nepřímou diskriminací na základě pohlaví ve smyslu čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) směrnice 2006/54.
 51 Podle čl. 2 odst. 2 písm. c) této směrnice kromě toho jakékoli méně příznivé zacházení se ženou spojené s těhotenstvím nebo mateřskou dovolenou ve smyslu směrnice 92/85 představuje diskriminaci ve smyslu


text:
směrnice 2006/54.
 52 Objednávající matka, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nemůže být z podstaty věci předmětem méně příznivého zacházení spojeného s těhotenstvím, jelikož nebyla s tímto dítětem těhotná.
 53 Z odpovědi na první dvě otázky kromě toho vyplývá, že směrnice 92/85 neukládá členským státům, aby přiznaly mateřskou dovolenou zaměstnankyni, která je objednávající matkou a měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství. Tato objednávající matka tedy není vystavena méně příznivému zacházení spojenému s čerpáním mateřské dovolené ve smyslu směrnice 92/85.
 54 Nelze tedy mít za to, že taková objednávající matka byla diskriminována na základě pohlaví ve smyslu čl. 2 odst. 2 písm. c) směrnice 2006/54.
 55 Vzhledem k výše uvedeným úvahám je na třetí až pátou otázku třeba odpovědět, že článek 14 směrnice 2006/54, ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že zaměstnavatel odmítl přiznat mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nepředstavuje diskriminaci na základě pohlaví.
 56 Vzhledem k odpovědím poskytnutým na první až pátou otázku není namístě odpovídat na šestou až sedmou otázku.
 1) Směrnice Rady 92/85/EHS ze dne 19. října 1992 o zavádění opatření pro zlepšení bezpečnosti a ochrany zdraví při práci těhotných zaměstnankyň a zaměstnankyň krátce po porodu nebo kojících zaměstnankyň (desátá samostatná směrnice ve smyslu čl. 16 odst. 1 směrnice 89/391/EHS) musí být vykládána v tom smyslu, že členské státy nejsou povinny přiznat mateřskou dovolenou podle článku 8 této směrnice zaměstnankyni, která jako objednávající matka měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, a to i pokud může toto dítě po narození kojit nebo jej skutečně kojí.
 2) Článek 14 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání, ve spojení s čl. 2 odst. 1 písm. a) a b) a odst. 2 písm. c) této směrnice musí být vykládán v tom smyslu, že skutečnost, že zaměstnavatel odmítl přiznat mateřskou dovolenou objednávající matce, která měla dítě na základě dohody o náhradním mateřství, nepředstavuje diskriminaci na základě pohlaví.


text:
Kolik má stát platit majitelům domů jako náhradu za regulované nájemné? - Seznam Zprávy
 Kolik má stát platit majitelům domů jako náhradu za regulované nájemné?
 Duel: Kolik má stát platit majitelům domů jako náhradu za regulované nájemné?
 Duel: Jak vysoké odškodné bude stát platit za regulaci nájemného?
 Spor o regulované nájemné se počátkem nového roku znovu vrátil na scénu. A majitelé domů slaví vítězství. Ústavní soud se před pár dny zastal muže, který usiloval o náhradu škody kvůli regulaci činže. Soudy nižší instance tak podle verdiktu mají vypočítávat náhrady jako rozdíl mezi obvyklým tržním a regulovaným nájemným. Dosud přiznávaly majitelům domů nižší částky. Jaký bude mít rozsudek další dopad?
 Téma dnešního Duelu. Do něj jsme pozvali předsedu Sdružení nájemníků ČR Milana Tarabu a místopředsedu Občanského sdružení majitelů domů ČR Karla Polatu.
 Ústavní soud minulý týden vyhověl stížnosti vlastníka bytu v Praze, který dosud neúspěšně žádal náhradu za regulaci nájemného od června 2005 do března 2006. Ústavní soudci zohlednili loňská rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, jenž se zastal několika jiných majitelů domů. Podpořil tehdy způsob výpočtu náhrady, který je pro ně vstřícnější. Majitel bytu neúspěšně žaloval stát, soud se nyní bude muset kauzou zabývat znovu.
 Nález Ústavního soudu se týká období před začátkem postupné deregulace. Primárním kritériem při rozhodování o výši náhrady za omezení vlastnického práva musí být rozdíl mezi tržním nájemným v daném místě a daném čase a nájemným, jež mohl vlastník získat podle tehdejší právní úpravy, případně které reálně vybíral. Právě v tom spočívá loni vyjádřený názor Evropského soudu pro lidská práva.
 Podle verdiktu však štrasburský soud připouští, že popsaný rozdíl nemusí být jediným kritériem. „Obecné soudy tedy mohou vzít v úvahu další okolnosti případu, přičemž odchýlení odshora uvedené základní metody stanovení náhrady musí být založené na věcných důvodech směřujících ke spravedlivému řešení věci a opřené o přesvědčivou a racionální argumentaci,“ stojí v nálezu.
 Ústavní soud v minulosti opakovaně označoval regulaci nájemného za neústavní. Deregulace začala v roce 2007, skončila v Česku s posledním dnem roku 2012. Týkala se zhruba 700 000 domácností. Soudní spory ale trvají i poté. Majitelé domů dlouhodobě kritizovali výši náhrad přiznávanou českou justicí. Loni v pilotních případech Evropský soud pro lidská práva přisoudil třem stěžovatelům 2,19 milionu korun.
 Živě: Na Václavském náměstí demonstruje 50 tisíc lidí
 „Rozvoj venkova“ Agrofertem pokračuje za české peníze. Zda EU desítky milionů korun proplatí, není jisté


text:
Všeobecné smluvní podmínky užívání služby TeamKnowledge (dále jen Podmínky ) - PDF
 Download "Všeobecné smluvní podmínky užívání služby TeamKnowledge (dále jen Podmínky )"
 1 Všeobecné smluvní podmínky užívání služby TeamKnowledge (dále jen Podmínky ) I. Obecná ustanovení 1. Provozovatelem internetové služby TeamKnowledge provozované na adrese teamknowledge.com (dále jen služba TeamKnowledge ) je společnost Wavevision s.r.o., IČ , se sídlem Praha 5 Smíchov, Křížová 3324/4a, PSČ , zapsaná v obchodním rejstříku vedeném Městským soudem v Praze oddíl C, vložka (dále jen Provozovatel ). 2. Pro účely těchto podmínek se dále rozumí: a) Uživatelem fyzická či právnická osoba, která jakkoliv využívá služby TeamKnowledge; b) Serverem soubor aplikací, webového rozhraní a dalšího funkčně nebo technicky souvisejícího hardware a software sloužícího pro zajištění přístupu ke službě TeamKnowledge ze strany Uživatelů a poskytování služby TeamKnowledge, a to prostřednictvím domény teamknowledge.com; c) Službami soubor služeb poskytovaných Poskytovatelem Uživateli ve smyslu čl. II těchto Podmínek, spočívající zejména v ukládání obsahu informací poskytnutých Uživatelem ve smyslu ust. 5 zákona č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti; d) Soubory veškeré soubory uložené (uploadované) Uživatelem na Server, veškeré soubory zkopírované na Serveru Uživatelem ze souborů již dříve nahraných jinými Uživateli na Server veškeré soubory zkopírované na Server Uživatelem prostřednictvím Služby ze souborů uložených na jiných serverech a datových úložištích. e) Uživatelskými daty veškeré informace Uživatelem uložené či jinak zaslané nebo umístěné na Server, a to především ve formě Souborů, zpráv a textů 3. Užíváním služby TeamKnowledge Uživatel bere na vědomí, že uzavírá s Poskytovatelem smlouvu o poskytování služeb, a současně výslovně souhlasí s těmito Podmínkami a zavazuje se dodržovat pravidla v nich uvedená. V případě, že s těmito Podmínkami a jejich dodržováním Uživatel nesouhlasí, není oprávněn(a) užívat služby TeamKnowledge. II. Poskytované Služby 1. Poskytovatel umožňuje Uživateli využívat tyto služby: a) poskytování úložného prostoru pro data a nahrané Soubory, jejich správu, opětovné stažení a jejich sdílení prostřednictvím internetové sítě, b) zprostředkování propojení a komunikace uživatelů c) webové rozhraní umožňující využívat výše zmíněné služby vč. dalších funkcí pro komunikaci a organizaci aktivit uživatelů služby 2. Pro využívání služeb dle předchozího odstavce Podmínek není nezbytná registrace uživatele. Plný rozsah služeb je dostupný pouze pro registrované a přihlášené uživatele.
 2 III. Práva a povinnosti Uživatelů 1. Uživatel je povinen uvádět při registraci pravdivé, aktuální a úplné údaje identifikující jej jako Uživatele. Pakliže Poskytovatel zjistí, že údaje nejsou pravdivé, vyhrazuje si právo zablokovat či zrušit uživatelský účet takovéhoto Uživatele. 2. Uživatel je odpovědný za Uživatelská data, zejména za obsah Souborů a textů. Umístěním Uživatelských dat na Server se Uživatel nezbavuje vlastnického, autorského ani jiného práva k Uživatelským datům a je oprávněn s nimi disponovat, nestanoví-li tyto Podmínky jinak. 3. Umístěním Souborů na Server pověřuje Uživatel Poskytovatele k automatizovanému zpracování a uložení příslušných Souborů, popř. jejich kopií, na Serveru. 4. Umístěním Souborů na Server dále Uživatel pověřuje Poskytovatele k automatizovanému zpracování obsahu souborů umožňujícímu vytvoření o zobrazení jakýchkoli dostupných metadat o obsahu souborů (zejména, dle povahy souboru, velikost, formát/codec, rozlišení, datový tok). 5. Uživatel prohlašuje, že je oprávněn Uživatelská data umístit na Server. Uživatel bere


text:
na vědomí, že plně odpovídá za to, aby Uživatelská data, zejména nahrané Soubory, byly zcela v souladu s platnými právními předpisy. Uživatel se zavazuje odškodnit Poskytovatele za veškerou škodu, která mu vznikne porušením těchto Podmínek ze strany Uživatele. V případě, že Uživatel umožní sdílení Souborů (popř. jiných Uživatelských dat), prohlašuje rovněž, že je oprávněn tyto Uživatelská data sdílet. 6. Poskytovatel neprovádí žádnou kontrolu oprávněnosti nebo neoprávněnosti ukládání nebo sdílení Uživatelských dat Uživatelem. Odpovědnost Poskytovatele je vymezena v čl. VI těchto Podmínek. 7. Uživatel nesmí pozměňovat obsah Serveru ani do něj jakkoliv jinak zasahovat, ohrožovat, narušovat jeho provoz nebo získávat osobní údaje o jiných Uživatelích. Pokud Provozovatel zjistí, že Uživatel poruší tuto svou povinnost, je oprávněn bez dalšího zrušit jeho účet, resp. veškeré jeho nahraná Uživatelská data. Ustanovení čl. V. těchto Podmínek a nárok na náhradu škody tímto není dotčeno. 8. Uživatel není oprávněn zpřístupnit své přihlašovací údaje umožňující přístup na jeho uživatelský účet třetí osobě. V případě, že Uživatel třetí osobě takový přístup umožní, nese plnou odpovědnost za případný vznik škody, jako by se zneužití dopustil sám. V případě, že se Uživatel dozví nebo bude mít důvodné podezření o zneužití své účtu (či neoprávněném přístupu k němu), je povinen o této skutečnosti bezodkladně informovat Poskytovatele. V případě, že tuto skutečnost Poskytovateli bezodkladně neoznámí, nese plnou odpovědnost za případný vznik škody, jako by se zneužití dopustil sám. 9. Uživatelské účty nelze bez předchozího písemného souhlasu Provozovatele bezplatně či úplatně převádět, půjčovat, pronajímat, prodávat ani jakkoliv jinak trvale či dočasně zcizovat či poskytovat třetím osobám. Provozovatel si vyhrazuje právo zablokovat či zrušit uživatelské účty, které používá více osob nežijících v jedné společné domácnosti, nebo blokovat či zrušit uživatelské účty, které budou v rozporu s těmito Podmínkami. IV. Práva a povinnosti Poskytovatele 1. Poskytovatel žádným způsobem nesleduje, neotevírá ani neanalyzuje Uživatelská data. Pouze Uživatelé mají při umístnění Souborů na Server možnost a právo rozhodnout o
 3 sdílení těchto Souborů, či jiných Uživatelských dat. Tímto ustanovením není dotčeno právo omezovat přístup či mazat Uživatelská data dle těchto Podmínek. 2. Poskytovatel odpovídá (v souladu s ustanovením 5 zákona č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti) za obsah informací nahraných Uživatelem na Server pouze tehdy, mohl-li vzhledem k předmětu své činnosti a okolnostem a povaze případu vědět, že obsah ukládaných informací nebo jednání Uživatele jsou protiprávní, nebo dozvěděl-li se prokazatelně o protiprávní povaze obsahu ukládaných informací nebo o protiprávním jednání Uživatele a neprodleně neučinil veškeré kroky, které lze po něm požadovat, k odstranění nebo znepřístupnění takovýchto informací. 3. Poskytovatel není (v souladu s ustanovením 6 zákona o některých službách informační společnosti) povinen dohlížet na obsah jím přenášených nebo ukládaných informací, ani aktivně vyhledávat skutečnosti a okolnosti poukazující na protiprávní obsah informace. 4. Poskytovatel si vyhrazuje právo smazat, odstranit, znepřístupnit či jinak omezit dostupnost jakýchkoli Uživatelských Dat, a to zejména Souborů, komentářů publikovaných na Serveru, soukromých zpráv a jiných textů a to v souladu s čl. 5 těchto Podmínek. 5. Poskytovatel garantuje, že bude Uživateli poskytovat Služby v souladu s platnými právními předpisy, na úrovni znalosti


text:
a péče, které jsou přiměřené v daném obchodním odvětví. 6. Uživatel tímto bere výslovně na vědomí, že Poskytovatel nezaručuje, že jakákoliv Uživatelská data nebudou poškozena, změněna či smazána. Poskytovatel není odpovědný za případnou škodu nebo jakoukoliv jinou újmu, způsobenou poškozením, změnou či ztrátou Uživatelských dat (viz čl. VI). 7. Uživatel bere na vědomí a souhlasí s tím, že Poskytovatel je oprávněn kdykoliv a jakýmkoliv způsobem upravit Server, jakož i poskytované Služby, jejich rozsah a podmínky, a to bez předchozího upozornění Uživatele. Uživatel dále bere na vědomí a souhlasí s tím, že tyto úpravy mohou mít vliv na funkčnost jednotlivých Služeb, případně tuto funkčnost mohou i zcela vyloučit. Uživateli nevzniká nárok na náhradu škody plynoucích z tohoto omezení nebo zastavení funkčnosti poskytovaných služeb způsobených takovýmito úpravami Serveru nebo Služeb. V. Odstoupení od kupní smlouvy dle zákona č. 89/2012 Sb. 1. Uživatel má právo odstoupit od smlouvy v zákonné lhůtě čtrnácti dnů. Odstoupení od smlouvy se řídí platným zákonem č. 89/2012 Sb. VI. Uplatnění reklamace 1. Uživatel je oprávněn uplatnit reklamaci na správnost ceny účtované za poskytovanou službu, pokud má důvodnou pochybnost, že faktura za Službu nebyla vystavena v souladu s ceníkem Poskytovatele. 2. Reklamaci musí Uživatel uplatnit u Poskytovatele neprodleně po tom, co zjistil nesprávnost vyúčtované částky, nejpozději však do 30 dnů, jinak právo na reklamaci zaniká.
 4 3. Reklamaci podle bodu 1 tohoto článku může Uživatel uplatnit: a. písemně na adrese Poskytovatele, b. em na c. osobně v sídle Poskytovatele. Konkrétní kontaktní údaje Poskytovatele jsou zveřejněny na jeho webových stránkách. 4. Uplatnění reklamace lze provést volnou formou, která ale Uživatel nutně: uvede své identifikační a kontaktní údaje (adresu bydliště, pobytu, příp. sídla, telefonní číslo, e- mail). V případě reklamace správnosti vyúčtování za poskytnutou Službu musí Uživatel uvést účetní (fakturační) období, kterého se reklamace týká. 5. Poskytovatel neodpovídá za případné nesprávné údaje uvedené Uživatelům v ním uplatněné reklamaci a za nemožnost doručení písemností na Uživatelem uvedenou kontaktní adresu. 6. Reklamační protokol Uživatel zašle Poskytovateli poštou na adresu sídla Poskytovatele, případně em na adresu Poskytovatele nebo ji uplatní osobně v sídle Poskytovatele. 7. Uplatnění reklamace na správnost vyúčtované (fakturované) ceny za poskytovanou službu nemá odkladný účinek na zaplacení úhrady, tj. nezbavuje Uživatele povinnosti zaplatit fakturu ve lhůtě splatnosti. 8. Poskytovatel si vyhrazuje právo neuznat reklamaci, pokud nastaly: a. okolnosti vylučující odpovědnost, b. neodborné nebo neoprávněné zásahy Uživatele do nastavení Služeb nebo jiných třetích osob, kterým Uživatel umožnil vědomě či nevědomě, a to i svým nedbalostním jednáním, takový zásah nebo c. pokud Uživatel uplatnil reklamaci po uplynutí 30 dnů ode dne, kdy vadu nebo nesprávnost vyúčtování zjistil. 9. Za den zahájení reklamačního řízení se považuje den, kdy Uživatel uplatnil reklamaci u Poskytovatele, tj. dne kdy je písemná reklamace doručena Poskytovateli v souladu s bodem 6. tohoto článku. Pokud uplatněná reklamace neobsahuje všechny požadované údaje dle bodu 4. tohoto článku, reklamační řízení začíná až dnem doručení všech požadovaných údajů.pokud Uživatel ani na výzvu Poskytovatele nedoplní chybějící údaje, reklamace bude považována za neopodstatněnou. 10. Pokud Služba, kterou Uživatel reklamuje vyžaduje přístupové údaje (hesla) do systému,


text:
je Uživatel povinen příslušné údaje (hesla) sdělit při uplatnění reklamace. Pokud tak neučiní, dnem reklamačního řízení bude až den dodání přístupových údajů Uživatelem. 11. V případě uznání reklamace týkající se správnosti vyúčtované částky, Poskytovatel zúčtuje oprávněně reklamovanou cenu za službu v nejbližším zúčtovacím období, případně obdobích až do vrácení celé oprávněně reklamované ceny, případně dohodne s Uživatelem prodloužení předplatného období poskytování Služby. Pokud byla cena účtována (fakturována) za jednorázově poskytnutou službu, částka ve výši oprávněně reklamované ceny se Uživateli vrátí.
 5 VII. Následky porušení Podmínek 1. V případě, že Poskytovatel odstraní či znepřístupní Uživatelská data z důvodu porušení těchto Podmínek nebo právních předpisů ze strany Uživatele, eviduje Poskytovatel příslušnému Uživateli první případ porušení těchto Podmínek. Další užívání Služeb a Serveru ze strany Uživatele je Poskytovatel oprávněn v takovém případě podmínit písemným prohlášením Uživatele o souhlasu s těmito Podmínkami a o právní bezvadnosti veškerých Uživatelských dat, které Uživatel umístil na Server. 2. V případě opakovaného porušení těchto Podmínek ze strany stejného Uživatele je Poskytovatel oprávněn: omezit práva Uživatele a/nebo rozsah Služeb poskytovaných Uživateli (například, mimo jiné, neumožnit uložení (upload) jakéhokoli souboru); a/nebo zablokovat či zrušit účet Uživatele bez náhrady, tj. odstoupit od smlouvy o poskytování Služeb dle těchto Podmínek. Uživatel bere na vědomí, že zablokováním nebo zrušením účtu dle tohoto ustanovení ztrácí všechny výhody/bonusy spojené s tímto účtem. 3. Uživatel, jemuž byl zablokován nebo zrušen účet Uživatele, není oprávněn nadále užívat Služby nebo Server, a to ani pod odlišným účtem. VIII. Odpovědnost za škodu 1. Poskytovatel neposkytuje Uživateli žádné záruky ohledně Služeb nebo Serveru, zejména žádné záruky ohledně funkčnosti a dostupnosti Služeb. Poskytovatel zejména Uživateli nezaručuje, že: Služby budou nepřetržitě dostupné; Služby budou plně funkční po celou dobu dostupnosti Služeb; Služby budou poskytovány bez chyb; Uživatelská data budou vždy dostupná, úplná, správná, přesná, nepoškozená nebo nezměněná; Uživatelská data neporušují právní předpisy či práva nebo oprávněné zájmy Uživatelů nebo třetích osob 2. Uživatel tímto bere na vědomí, že Poskytovatel neposkytuje ohledně poskytování Služeb žádné záruky, a že je proto poskytování Služeb spojeno s určitým rizikem. Uživatel toto riziko akceptuje a zavazuje se učinit veškeré přiměřené kroky k tomu, aby v maximální možné míře vyloučil či omezil možnost vzniku újmy či jiných nepříznivých následků na svojí straně v souvislosti s užíváním Služeb. 3. Poskytovatel Uživateli neodpovídá za jakoukoli přímou či nepřímou újmu či škodu, která Uživateli vznikne v souvislosti s používáním Serveru, Služeb či jakýchkoliv Uživatelských dat. Poskytovatel vůči Uživateli zejména neodpovídá za: nefunkčnost, nedostupnost či špatnou dostupnost či funkčnost nebo rychlost jakékoliv Služby; nedoručení, neuložení, poškození či ztrátu jakýchkoliv Uživatelských dat, zejména Souborů, zpráv či komentářů. IX. Ochrana osobních údajů a Obchodní sdělení
 6 1. Poskytovatel chrání informace a osobní údaje obdržené od Uživatelů, a to včetně osobních (popř. citlivých) údajů, v souladu s právními předpisy, zejména v souladu se zák. č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů (dále jen ZoOÚ ). 2. Poskytovatel nezpracovává osobní údaje Uživatelů jinak, než za podmínek daných právními předpisy k zákonným účelům, popř. k účelům, s nimiž Uživatel vyslovil souhlas. Veškeré údaje jsou zpracovávány pouze v


text:
rozsahu nutném pro naplnění níže uvedených účelů a zpravidla pouze po dobu nutnou pro výše dosažení uvedených účelů, nejdéle však po dobu stanovenou příslušnými právními předpisy či v souladu s nimi. 3. Zaregistrováním se na Serveru uděluje Uživatel Poskytovateli jako správci v souladu se ZoOÚ souhlas se zpracováním osobních údajů poskytnutých dle Podmínek, za účelem identifikace Uživatele při užívání Služby. 4. V souvislosti s poskytováním Služby jsou zpracovávány v souladu se ZoOÚ, osobní údaje jednotlivých Uživatelů. Osobní údaje jsou zpracovávány na základě souhlasu Uživatelů nebo na základě oprávnění vyplývajícího ze ZoOÚ. Osobní údaje každého Uživatele jsou zpracovávány v rozsahu údajů, které příslušný Uživatel poskytne nebo zvolí, že je Poskytovatel oprávněn je zjišťovat. 5. Osobní údaje jsou ve vztahu k Uživateli zpracovávány automatizovaně v elektronické formě, ve výše uvedeném rozsahu, a to zejména za účelem poskytování Služeb a komunikace mezi Poskytovatelem a Uživateli, s výjimkou níže uvedených případů. 6. Správcem i zpracovatelem zpracovávaných osobních údajů je Poskytovatel. Poskytovatel jako správce osobních údajů může zpřístupnit zpracovávané osobní údaje výhradně v souvislosti s provozem Serveru a poskytováním dalších služeb na Serveru prostřednictvím dalších poskytovatelů služeb. 7. Osobní údaje zpracovávané Poskytovatelem mohou být za podmínek uvedených v ZoOÚ takto předány třetí osobě, pokud s takovým předáním Uživatel nevyslovil nesouhlas. Tím není dotčena povinnost Poskytovatele poskytnout informace o Uživateli třetím osobám nebo orgánům veřejné moci v případech upravených právními předpisy. 8. Osobní údaje jsou ve vztahu k subjektu údajů zpracovávány zpravidla pouze na dobu nezbytnou pro statistické zpracování činnosti Uživatele při používání Služby, nejdéle však po dobu 30 dnů přesahující dobu, po kterou daný subjekt údajů Uživatelem ve smyslu těchto podmínek užívá Služby. IP adresa Uživatele je uchovávána nejvýše na dobu nezbytnou pro vyhodnocení a zajištění zabezpečení Serveru a na něm poskytovaných Služeb. Osobní údaje subjektu, který přestane být Uživatelem (např. důsledku zrušení účtu), jsou nejdéle po uplynutí výše uvedené lhůty trvale odstraněny. Poskytovatel si vyhrazuje zpracovávat anonymizované údaje o užívání Služby za účelem zlepšení provozu Serveru a na něm poskytovaných Služeb. 9. Každý Uživatel má právo požádat Poskytovatele, o poskytnutí informace o zpracování jeho osobních údajů, která mu bude bez zbytečného odkladu předána. Za poskytnutí informace je Poskytovatel oprávněn požadovat přiměřenou úhradu nepřevyšující náklady nezbytné na poskytnutí informace. 10. Každý Uživatel, který zjistí nebo se domnívá, že Poskytovatel provádí zpracování jeho osobních údajů v rozporu s ochranou soukromého a osobního života Uživatele nebo v rozporu se zákonem, zejména jsou-li osobní údaje nepřesné s ohledem na účel jejich zpracování, může a) požádat Poskytovatele o vysvětlení, anebo
 7 b) požadovat, aby Poskytovatel odstranil takto vzniklý stav. Odstraněním se rozumí zejména blokování, provedení opravy, doplnění nebo likvidaci osobních údajů. 11. Jestliže bude žádost dle odst. 11, písm. b) tohoto článku Uživatele shledána oprávněnou, Poskytovatel neprodleně odstraní závadný stav, případně provede jiný požadovaný úkon. Pokud Poskytovatel žádosti nevyhoví, může se Uživatel obrátit na Úřad pro ochranu osobních údajů; právo Uživatele obrátit se na Úřad pro ochranu osobních údajů přímo tím není dotčeno. X. Obchodní sdělení a Reklama 1. Uživatel tímto bere na vědomí a vyslovuje souhlas s tím,


text:
že v rámci poskytování Služeb mohou být zobrazovány reklamní a/nebo propagační sdělení (dále jen reklama ). Tato reklama se může týkat obsahu Služeb, dotazů zadávaných prostřednictvím Služeb i jiných informací. 2. Uživatel tímto bere na vědomí, že registrací uděluje souhlas se zasíláním obchodních sdělení, může jej Poskytovatel v souladu se zákonem o některých službách informační společnosti informovat formou reklamních sdělení o svých službách, popř. o službách a produktech subjektů, které jsou s Poskytovatelem ve smluvním vztahu, a to s využitím jak jeho uživatelského účtu, tak ové adresy Uživatele. XI. Závěrečná ustanovení 1. Tyto Podmínky a vztah mezi Poskytovatelem a Uživatelem se řídí právním řádem České republiky. 2. Tyto Podmínky jsou vyhotoveny v českém jazyce. Česká verze Podmínek je závazná a případné další jazykové verze těchto Podmínek jsou vyhotoveny pouze pro informaci. 3. Jakákoliv komunikace mezi Uživatelem a Poskytovatelem, dle těchto Podmínek a i jinak, probíhá zejména elektronicky formou elektronické pošty ( u). 4. Poskytovatel si vyhrazuje právo kdykoli jednostranně změnit znění těchto Podmínek. Změny Podmínek nabývají účinnosti ke dni, který Poskytovatel určí, s tím, že ve vztahu ke každému jednotlivému Uživateli změny nabývají účinnosti pouze, pokud Uživatel se změnou Podmínek projeví souhlas. Za projevení souhlasu ze strany Uživatele se považuje pokračování ve využívání Služeb Poskytovatele ze strany Uživatele i po datu určeném Poskytovatelem jako datum účinnosti změn Podmínek. Pokud Uživatel se změnami Podmínek nesouhlasí, je povinen se zdržet užívání služeb Poskytovatele po datu určeném Poskytovatelem jako datum účinnosti změn Podmínek. Takové zdržení se užívání služeb je považováno za odstoupení od smlouvy o poskytování služeb TeamKnowledge. 5. Uživatel bere na vědomí a souhlasí s tím, že práva a povinnosti spojené se službami TeamKnowledge poskytovanými Poskytovatelem dle těchto Podmínek mohou být převedeny na třetí osoby, ať už dle zákona č. 89/2012 Sb., občanského zákoníku, či zákona č. 90/2012 Sb. o obchodních korporacích či dle zákona č. 125/2008 Sb., o přeměnách obchodních společností a družstev, v účinném znění, či na základě jiných právních titulů. Převod nebo přechod práv a povinností Uživatele a Poskytovatele nemá vliv na platnost a účinnost těchto Podmínek. 6. Pokud jakékoliv ustanovení těchto Podmínek je nebo se stane neplatným, neúčinným nebo nevymahatelným jako celek nebo jeho část, je plně oddělitelným od ostatních ustanovení těchto Podmínek a taková neplatnost nebo nevymahatelnost nebude mít žádný
 8 vliv na platnost a vymahatelnost jakýchkoliv ostatních ustanovení těchto Podmínek. Poskytovatel v takovém případě nahradí takové neplatné nebo nevymahatelné ustanovení jiným ustanovením, které bude v nejvyšší možné míře odpovídat obsahu původního ustanovení. Tyto Podmínky užívání nabývají účinnosti dne 1. ledna 2016
 Jaroslav Novotný NetOpen, IČO 65811861, DIČ CZ7807214602, Osvobození 236, Ostrožská Nová Ves, 687 22, e-mail: info@netopen.cz, http:// www.netopen.
 Všeobecné podmínky pro poskytování datových telekomunikačních služeb (dále jen Podmínky nebo Všeobecné podmínky NetOpen ) 1. Předmět podmínek a základní pojmy 1.1. Tyto Podmínky stanovují pravidla, podle


text:
Vozidla ve vztahu zamìstnavatel vs zamìstnanec | Soukromý právník pro drobné podnikatele
 vzor smlouva o dílo gdpr oznámení o vstupu do likvidace Josef Abrhám výpovìï z pracovního pomìru technické zhodnocení dotazy smlouva o dílo darovací smlouva semináøe insolvence dluh SVJ zásady ochrany osobních údajù nájemní smlouva
 23.5.2019, Zdroj: Verlag Dashöfer
 NahoruVozidlo poskytnuté zamìstnavatelem zamìstnanci i pro soukromé úèely
 V praxi je pomìrnì èastou situací pøípad, kdy zamìstnavatel poskytne zamìstnanci vozidlo pro slu3⁄4ební úèely a souèasnì mu umo3⁄4ní toto vozidlo pou3⁄4ívat i pro úèely soukromé, a to bezplatnì. I tato situace má øadu daòových dopadù a souvislostí, které je nutné vzít v úvahu. Z pohledu daòového re3⁄4imu se situace posuzuje stejnì v pøípadì zamìstnavatele fyzické osoby i zamìstnavatele právnické osoby.
 Z pohledu danì z pøíjmù je situace øe1ena v § 6 odst. 6 ZDP, který stanoví, 3⁄4e pokud poskytuje zamìstnavatel zamìstnanci bezplatnì motorové vozidlo k pou3⁄4ívání pro slu3⁄4ební i soukromé úèely, pova3⁄4uje se za pøíjem zamìstnance èástka ve vý1i 1 % vstupní ceny vozidla za ka3⁄4dý i zapoèatý kalendáøní mìsíc poskytnutí vozidla.
 Podnikatel poskytuje svému zamìstnanci pro jeho slu3⁄4ební úèely osobní automobil, souèasnì je dohodnuto, 3⁄4e zamìstnanec tento automobil mù3⁄4e bezplatnì vyu3⁄4ívat i pro soukromé úèely. Z pohledu podnikatele se jedná o klíèového zamìstnance, který dojí3⁄4dí z vedlej1ího mìsta, tato mo3⁄4nost je tak poskytnuta jako benefit s cílem zamìstnance dlouhodobì udr3⁄4et. Tento zamìstnanec pobírá mzdu ve vý1i 40 000 Kè.
 Poøizovací cena osobního vozidla èiní 560 000 Kè, za pøíjem zamìstnance tak bude pova3⁄4ována èástka ve vý1i 1 % vstupní ceny automobilu, tedy 5 600 Kè. Tato èástka bude podléhat také odvodu sociálního a zdravotního poji1tìní.
 Je dùle3⁄4ité doplnit, 3⁄4e tento postup bude uplatnìn i v pøípadì, 3⁄4e vozidlo v pøíslu1ném mìsíci vùbec k soukromým úèelùm pou3⁄4ito nebude, tato skuteènost není podstatná, rozhodující je pouze to, zda je takovéto pou3⁄4ití zamìstnanci umo3⁄4nìno.
 Pokud se jedná o najaté vozidlo nebo vozidlo poøízené na finanèní leasing, vychází se ze vstupní ceny vozidla u pùvodního vlastníka, a to i v pøípadì, 3⁄4e dojde k následné koupi vozidla.
 Pokud ve vstupní cenì není zahrnuta daò z pøidané hodnoty, pro úèely stanovení pøíjmu zamìstnance se o tuto daò zvý1í. Jedná se tedy o pøípady, kdy zamìstnavateli jako plátci DPH vzniká nárok na odpoèet danì na vstupu pøi poøízení automobilu.
 Je-li èástka, která se posuzuje jako pøíjem zamìstnance za ka3⁄4dý i zapoèatý kalendáøní mìsíc poskytnutí vozidla, ni3⁄41í ne3⁄4 1 000 Kè, pova3⁄4uje se za pøíjem zamìstnance èástka ve vý1i 1 000 Kè.
 Podnikatel poskytuje svému zamìstnanci osobní automobil ©koda Fabia, který poøídil za èástku 80 000 Kè. Tento automobil zamìstnanec vyu3⁄4ívá pro slu3⁄4ební i soukromé úèely.
 Jako pøíjem zamìstnance bude pova3⁄4ována èástka ve vý1i 1 % vstupní ceny, tato èástka èiní 800 Kè. Proto3⁄4e tato èástka by byla ni3⁄41í ne3⁄4 èástka minimální, která èiní 1 000 Kè, bude pøíjmem zamìstnance èástka v této minimální vý1i.
 Znamená to tedy, 3⁄4e pokud vstupní cena vozidla nepøesáhla 100 000 Kè, bude pøíjem zamìstnance v3⁄4dy èinit 1 000 Kè za ka3⁄4dý kalendáøní mìsíc.
 Podnikatel jako zamìstnavatel poskytne svému zamìstnanci bezplatnì osobní


text:
vozidlo pro slu3⁄4ební i soukromé úèely od 29. listopadu. Vstupní cena vozidla èiní 380 000 Kè.
 Pøíjem zamìstnance èiní 1 % ze vstupní ceny vozidla, a to za ka3⁄4dý i zapoèatý kalendáøní mìsíc. To znamená, 3⁄4e za pøíjem zamìstnance bude pova3⁄4ována èástka 3 800 Kè i za mìsíc listopad, i kdy3⁄4 v mìsíci listopadu se jednalo pouze o dva dny. Èástka pøíjmu zamìstnance se v tomto pøípadì nijak nekrátí.
 Poskytne-li zamìstnavatel zamìstnanci bezplatnì v prùbìhu kalendáøního mìsíce postupnì za sebou více motorových vozidel k pou3⁄4ívání pro slu3⁄4ební i soukromé úèely, pova3⁄4uje se za pøíjem zamìstnance èástka ve vý1i 1 % z nejvy11í vstupní ceny motorového vozidla. Poskytne-li zamìstnavatel zamìstnanci bezplatnì v prùbìhu kalendáøního mìsíce více motorových vozidel souèasnì, pova3⁄4uje se za pøíjem zamìstnance èástka ve vý1i 1 % z úhrnu vstupních cen v1ech motorových vozidel poskytnutých pro slu3⁄4ební i soukromé úèely. Lze pøedpokládat, 3⁄4e ani jedna z tìchto dvou situací, tj. poskytnutí více vozidel postupnì nebo souèasnì v jednom kalendáøním mìsíci, pøíli1 èasto v praxi nastávat nebude, ale nastat samozøejmì mù3⁄4e, napø. z dùvodu opravy vozidla. Pøíjmem tak bude èástka ve vý1i 1 % z nejvy11í vstupní ceny nebo ze souètu vstupních cen.
 Vstupní cenou vozidla se pro úèely této úpravy rozumí vstupní cena uvedená v § 29 odst. 1 a3⁄4 9 ZDP. Je dùle3⁄4ité si uvìdomit, 3⁄4e toto ocenìní nebere v úvahu stáøí vozidla ani jeho reálné opotøebení, pokud bylo tedy vozidlo poøízeno zamìstnavatelem jako nové, bude se pøi stanovení pøíjmù zamìstnance vycházet z této pùvodní vstupní ceny.
 Dal1í související problematikou je pøípadná úhrada PHM spotøebovaných pøi soukromých jízdách. Tyto PHM buï hradí sám zamìstnanec, a pokud nikoliv, vzniká zamìstnanci dal1í nepenì3⁄4ní pøíjem, který je nutné zahrnout do jeho zdanitelné mzdy. Vý1e tohoto pøíjmu bude pøedstavovat hodnota PHM, které budou hrazeny za zamìstnance z dùvodu pou3⁄4ití vozidla pro soukromé úèely.
 NahoruPoskytnutí vozidla pouze pro soukromé úèely
 V praxi se mù3⁄4e vyskytnout také varianta, 3⁄4e zamìstnavatel poskytne vozidlo zamìstnanci pouze pro soukromé úèely. V takovém pøípadì nelze postupovat podle § 6 odst. 6 ZDP, ale za pøíjem zamìstnance bude pova3⁄4ována hodnota obvyklého nájemného za pùjèení takového typu vozidla. Standardnì tak bude vycházeno z cen autopùjèoven a hodnota bude stanovena v závislosti na dobì vyu3⁄4ití vozidla.
 Dal1í související otázkou je mo3⁄4né krácení daòových odpisù vozidel z dùvodu jejich vyu3⁄4ívání pro slu3⁄4ební i soukromé úèely. ZDP v tomto pøípadì jasnou odpovìï nedává, bli3⁄41í výklad ale obsahuje pokyn GFØ D-22, který v èásti k § 24 odst. 2 ZDP v bodì 26 uvádí, 3⁄4e pøi vyu3⁄4ívání motorového vozidla, které je zahrnuto v obchodním majetku poplatníka nebo v nájmu, jak pro slu3⁄4ební, tak i pro soukromé úèely zamìstnancù, a u kterého proto nemù3⁄4e být uplatnìn pau1ální výdaj na dopravu [§ 24 odst. 2 písm. zt) ZDP], se neuplatòuje re3⁄4im pomìrné vý1e výdajù, napø. podle § 28 odst. 6 ZDP, nebo» tento re3⁄4im není uplatòován ani pro pomìrnou vý1i poøizovací ceny motorového vozidla zahrnované podle § 6 odst. 6 ZDP do základu danì zamìstnance, která rovnì3⁄4 není závislá na skuteèném fyzickém opotøebení, resp. na poètu


text:
ujetých kilometrù. Pøitom výdaje za pohonné hmoty jsou daòovým výdajem pouze pøi pou3⁄4ití vozidla pro slu3⁄4ební úèely.
 Z výkladu GFØ tedy vyplývá, 3⁄4e k pomìrnému krácení výdajù v tomto pøípadì nedochází, proto3⁄4e krácena není ani vstupní cena vozidla, ze které se vychází pøi zvý1ení základu danì u zamìstnancù v souladu s § 6 odst. 6 ZDP. Související výdaje tak budou uplatnìny v plné vý1i jako daòové, výjimkou jsou pouze výdaje za pohonné hmoty, které lze uplatnit pouze pøi pou3⁄4ití vozidla pro slu3⁄4ební úèely.
 Je vhodné zmínit i pøípad, kdy zamìstnanec neu3⁄4ívá vozidlo pro soukromé úèely bezplatnì, ale za toto u3⁄4ívání hradí dohodnutou èástku. Pokud je èástka za u3⁄4ívání ni3⁄41í, ne3⁄4 je cena obvyklá, potom rozdíl pøedstavuje pøíjem zamìstnance v souladu s § 6 odst. 3 ZDP.
 NahoruVozidla zamìstnancù pou3⁄4itá pro úèely zamìstnavatele
 Pokud zamìstnanec na 3⁄4ádost zamìstnavatele pou3⁄4ije silnièní motorové vozidlo, které není vozidlem zamìstnavatele, pøíslu1í mu za ka3⁄4dý 1 km jízdy základní náhrada a náhrada výdajù za spotøebovanou pohonnou hmotu.
 Sazba základní náhrady èiní v roce 2019 u jednostopých vozidel a tøíkolek nejménì 1,10 Kè a u osobních silnièních motorových vozidel nejménì 4,10 Kè (viz vyhlá1ka MPSV è. 333/2018 Sb.). Jak tedy vyplývá z § 157 odst. 4 ZP, je tato sazba pro zamìstnavatele stanovena jako minimální, právní úprava ale nebrání tomu, aby byla pou3⁄4ita sazba vy11í. Pøi pou3⁄4ití pøívìsu k silniènímu motorovému vozidlu zamìstnavatel sazbu základní náhrady za 1 km jízdy zvý1í nejménì o 15 %. Sazbu základní náhrady u nákladních automobilù, autobusù nebo traktorù zamìstnavatel poskytne zamìstnanci nejménì ve dvojnásobné vý1i, tj. v roce 2019 minimálnì ve vý1i 8,20 Kè.
 Nebyla-li vý1e sazby základní náhrady sjednána nebo urèena zamìstnavatelem pøed vysláním zamìstnance na pracovní cestu, pøíslu1í zamìstnanci sazba základní náhrady ve vý1e uvedené minimální vý1i.
 Náhradu za spotøebovanou pohonnou hmotu urèí zamìstnavatel násobkem ceny pohonné hmoty a mno3⁄4ství spotøebované pohonné hmoty. Cenu pohonné hmoty prokazuje zamìstnanec dokladem o nákupu, ze kterého je patrná souvislost s pracovní cestou. Není tedy bezpodmíneènì nutné, aby se...
 Program THÉTA - nové technologie a zkvalitnìní øízení v energeticeGarance
 Program KAPPA - propojování výzkumných organizací s podnikyGarance
 Program GAMMA 2 - praktické uplatnìní výsledkù výzkumu a komercionalizaceGarance
 Program ZÉTA - podpora zaèínajících výzkumnic a výzkumníkùGarance


text:
Národní shromáždění československé 1918-1920, tisk 2288
 Tisk 2288.
 sociálně politického výboru
 o vládním návrhu zákona tisk čís. 1871.
 o požitcích válečných poškozenců.
 Návrh zákona o požitcích válečných poškozenců, jejž podal ministr sociální péče dne 1. listopadu 1919, patří k nejzávažnějším vládním návrhům projednávaným v Národním shromáždění. Osnova zákona dotýká se přímo životních osudův asi 600.000 příslušníků našeho státu a bude vyžadovati přibližně nákladu asi 800,000.000 korun v prvním roce účinnosti.
 Z důvodů těch jest pochopitelno, že sociálně-politický výbor radil se o osnově zákona co nejpodrobněji a uspořádal o osnově též anketu zúčastněných organisací válečných poškozencův, a to jak českých, tak i německých.
 Před projednáváním osnovy v plném výboru probrána osnova v několika seděních zvláštního subkomitétu.
 Výbor sociálně-politický se vynasnažil podle možnosti vyhověti přáním, tlumočeným zástupci organisací válečných poškozenců při oné anketě, a zlepšiti postavení válečných poškozenců; hleděl zejména zvýšiti jednak sazby důchodů, jednak hranici příjmu, vylučujícího nárok na požitky rentové.
 Při tom však sociálně-politický výbor dbal zásadního hlediska, že stát má býti povinen platit invalidní renty jen tehdy, nemůže-li invalida pro utrpěné poranění nebo chorobu výdělečnou činností svou a své rodiny si zaopatřiti dostatečné obživy; renta má býti pouze doplňkem tam, kde vlastní síly válečného poškozence nestačí.
 Podle vládního návrhu byl by válečný poškozenec, jehož roční příjem převyšuje 4.000 K, býval vyloučen z nároku na požitky.
 Ustanovení toto (§ 2.) zmírněno tím, že učiněno opatření v zákoně, aby váleční poškozenci, jejichž příjem nad 4.000 K jest menší, nežli součet z 4.000 K a z důchodu (§ 6.), jenž by jinak válečnému poškozenci příslušel, obdržel důchod v částce doplňující naznačený součet. Kdežto tedy podle vládního návrhu 100% válečný invalida s ročním příjmem 4.100 K byl vyloučen z nároku na invalidní rentu, obdrží podle změn, učiněných sociálně-politickým výborem, invalidní rentu ročních 1700 K.
 Hranice příjmu vylučujícího nárok na požitky posunuta dále ve prospěch válečných invalidů novými ustanoveními, že příjem osob, bydlících s válečným poškozencem ve společné domácnosti, započítává se do příjmu válečného poškozence pouze polovičkou tehdy, plyne-li příjem osob těch z činnosti hospodářsky nesamostatné. Má-li na příklad válečný invalida-dělník ženu a dítě, které rovněž jsou zaměstnány v poměru námezdním, tvoří teprve příjem 9.600 K hranici, při které válečný invalida má ještě nárok na nezkrácenou rentu invalidní.
 10% příplatku, který podle vládní osnovy měl obdržet invalida za každé dítě do 15 let, má podle usnesení sociálně-politického výboru býti poskytnuto za každé dítě až do dokonaného 16. roku.
 Výjimečné ustanovení bylo pak učiněno ve prospěch invalidův úplně osleplých neb úplně neschopných výdělku a odkázaných na pomoc osob třetích, neboť takovýmto osobám může ministerstvo sociální péče v dohodě s ministerstvem financí povoliti výjimku z ustanovení § 2. o hranici příjmu, vylučujícího nárok na požitky rentové, a z ustanovení § 4. obsahujícího pravidla o braní renty vedle příjmu, plynoucího z propůjčeného biografu, trafiky, zaměstnání ve službě státní a veřejné.
 O invalidy, onemocnělé pro událost, zakládající nárok na důchod invalidní, se postaral sociálně-politický výbor tím, že stanovil nárok na lékařskou pomoc a léky na státní náklad; místo toho může invalida být odevzdán k léčení na státní náklad


text:
do léčebného ústavu.
 Plný důchod vdovský zvýšil sociálně-politický výbor z 500 K na 600 K a přiznal příplatek ročních 120 K vdově, jež je zcela, byť jen přechodně, neschopna výdělku; tím se umožní příplatek vdovám fysicky sice zcela zdravým, ale přechodně úplně neschopným výdělku pro vyčerpávající péči o nedospělé dítky.
 Sociálně-politický výbor byl si dobře vědom toho, že důchod 600 K nebo 720 K ročně nestačí k plné obživě vdovy, neschopné výdělečné činnosti, ale musil dbáti státních financí, jichž přílišné zatížení by poškodilo celý hospodářský život a dotklo by se neblaze i válečných poškozenců samých.
 Mimo to bylo nutno dbáti i vztahu k zaopatřovacím požitkům pozůstalých po státních zaměstnancích a nepřekročit určité meze.
 Tak tomu bylo zejména při stanovení důchodu sirotčího. Sociálně-politický výbor byl by rád co nejvydatněji zvýšil sazby vládní osnovy, jež navrhovala důchod ročně 200 K pro prvního sirotka a 150 K pro každého dalšího sirotka, poněvadž chtěl podle možnosti ulehčiti vdovám starost o nedospělé dítky.
 S druhé strany však nemohl výbor nedbati toho, že důchody sirotků po státních zaměstnancích i podle nového zákona ze dne 17. prosince 1919 budou činiti namnoze jen 220 K, takže nadměrné zvýšení sazeb důchodů pro sirotky válečných poškozenců nemohla by vláda zastávati.
 Kompromisem mezi oběma hledisky dospěl sociálně-politický výbor k sazbě 300 K pro prvního sirotka a 250 K pro další sirotky, což tvoří přece jen citelné zvýšení sazeb vládní osnovy.
 V oddílu formálně-právních ustanovení zákona, jež se týkají řízení o uplatňování nároku na důchod, učinil sociálně-politický výbor jen nepatrné změny.
 Ve prospěch invalidů, jejichž zdravotní stav se podstatně zhorší pro událost, zakládající nárok na důchod invalidní, bylo stanoveno, že invalida může požadovati v těchto případech přiměřené zvýšení svého důchodu, nejdéle však v době 10 let od přiznání prvotního důchodu.
 Vzhledem k tomu, že důchody budou vypláceny poštovním úřadem šekovým podle obdoby výplaty úrazových rent, poukazovaných úrazovými pojišťovnami dělnickými, čímž se ušetří nákladný aparát úřednictva účtárenského u zemských úřadů pro péči o válečné poškozence, budou důchody vypláceny po několik dnů v měsíci, ježto soustředění výplaty všech důchodů válečným poškozencům, jichž počet jde do set tisíců na jediný den v měsíci nelze technicky vykonati.
 Proto musil býti vsunut do § 30. dodatek, vylučující nárok důchodců na úrok z prodlení.
 V zájmu státní pokladny, jež by byla poškozena tím, kdyby důchodcové, u nichž odpadly předpoklady pro nárok na důchod, brali důchody ty dále, aniž by to zemským úřadům pro péči o válečné poškozence oznámili, stanovil sociálně-politický výbor povinnost důchodců, by každou změnu ve svých poměrech, jež se dotýká podmínek, za nichž důchod byl přiznán a vyměřen, oznámili hned zemskému úřadu; důchodce ručí pak za škodu, vzniklou opominutím této povinnosti.
 Lhůtu, ve které si může válečný poškozenec stěžovati do výměru zemského úřadu k ministerstvu sociální péče (§ 35.), prodloužil sociálně-politický výbor ze 4 neděl na 60 dnů.
 Poněvadž válečným poškozencům bývá poskytováno také zápůjček na zařízení samostatného výdělečného podniku, pamatoval sociálně-politický výbor na to, aby takovéto zápůjčky poskytnuté na důchod válečným poškozencům státem, veřejnými fondy neb institucí, kterou ministerstvo sociální péče v tomto směru zmocní,


text:
mohly býti uhrazeny z důchodu buď postupem aneb exekučním zabavením (§ 36.); ustanovení to bylo nutné, aby byla zaručena jistota, že poskytnuté zápůjčky budou dobytné.
 Pokud by změny, vykonané sociálně-politickým výborem na osnově zákona, byly spojeny s větším výdajem, naleznou výdaje tyto plné úhrady v úvěrových položkách, zařaděných ve státním rozpočtu na rok 1920 v kap. XXI., tit. 4., § 2., pol. 1. a 2.
 Co se týče okruhu osob, na něž se osnova zákona má vztahovati, připomíná se, že vojenští gážisté, poddůstojníci z povolání a jejich příslušníci a pozůstalí jsou vyňati ze zákona tohoto, ježto ministerstvo národní obrany předloží osnovu zákona o zaopatřovacích požitcích těchto osob podle obdoby zaopatřovacích požitků civilních státních zaměstnanců; pokud zvláštní poměry legionářů budou vyžadovati zvláštní úpravy, stane se tak zvláštním zákonem.
 Počátek účinnosti zákona o požitcích válečných poškozenců musil býti posunut z 1. února na 1. květen 1920, ježto provedení zákona vyžaduje v různých směrech vydání prováděcích nařízení, opatření tiskopisův a pod., takže z technických důvodů původně zamýšlený termín by nemohl býti dodržen.
 Sociálně-politický výbor navrhuje přijmouti přiloženou osnovu zákona s připojenou resolucí.
 V. Johanis v. r. Ant. Novák v. r.
 ze dne ................................. 1920
 I. Osoby, které mají nárok na požitky.
 Váleční poškozenci světové války (§ 1. zákona ze dne 8. dubna 1919, č. 199. sb. z. a n.) mají nárok na požitky z pokladny státní podle ustanovení tohoto zákona.
 Podmínkou nároku na důchod je státní občanství v Československé republice.
 Nárok na požitky přísluší válečnému poškozenci, jehož roční příjem není větší nežli Kč 4000.-; je-li však vyšší jeho příjem menší, nežli součet 4000 Kč a důchodu (§ 6.), jenž by válečnému poškozenci jinak příslušel, jest mu přiznati důchod v částce, doplňující tento součet.
 Do příjmu se započítává příjem všech osob, k jejichž výživě válečný poškozenec podle zákona jest povinen přispívat a jež s ním bydlí ve společné domácnosti.
 Příjem válečného poškozence a osob, uvedených v odst. 2., plynoucí z činnosti hospodářsky nesamostatné, započítává se pouze polovičkou.
 Žijí-li s válečnými poškozenci ve společné domácnosti osoby, k jejichž výživě válečný poškozenec podle zákona jest povinen přispívati a skutečně přispívá, zvyšuje se částka, uvedená v § 2., o 10% za každou jednotlivou takovou osobu, nejvýše však o Kč 2000 ročně.
 Válečný poškozenec, jemuž byly uděleny licence (koncese) ku provozování biografu, místo třídní loterie, trafika nebo podnik, jenž nařízením ministra sociální péče bude prohlášen za rovnocenný, má nárok na důchod pouze tenkrát a potud, když a pokud příjem z těchto podniků nepřevyšuje důchodu, jenž by mu podle tohoto zákona příslušel. Totéž platí obdobně o příjmu z výslužných anebo zaopatřovacích požitků, příslušejících válečnému poškozenci od státu, země, kraje, obce nebo veřejného fondu, nabyl-li válečný poškozenec těchto požitků před nebo se vznikem nároků na důchod podle tohoto zákona.
 Válečný poškozenec, jenž byl přijat do služeb státu, země, kraje, obce nebo veřejného fondu, nebo nějakého jejich podniku, jakož i do služeb soukromých drah za týchž pracovních podmínek, za jakých jsou přijímáni jiní zřízenci téže kategorie služební, má po dobu, po kterou má požitky z tohoto služebního poměru, nárok jenom, je-li