text:
I. ÚS 301/05
 I.ÚS 301/05 ze dne 28. 6. 2005
 Ústavní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně Ivany Janů a soudců Františka Duchoně a Vojena Güttlera ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Ing. T. J., zastoupeného JUDr. Petrem Novákem, advokátem se sídlem Brno, Husova 16, proti rozsudku Vrchního soudu v Olomouci ze dne 24. 3. 2005, sp. zn. 1 To 13/2005, takto:
 Včasnou ústavní stížností se Ing. T. J. (dále jen "stěžovatel") domáhal zrušení shora uvedeného rozsudku Vrchního soudu v Olomouci (dále jen "vrchní soud") pro porušení čl. 36 odst. 1, čl. 38 odst. 2 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina") a čl. 6 odst. 1 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (dále jen "Úmluva").
 V záhlaví uvedeným rozsudkem vrchní soud, podle § 258 odst. 1 písm. d), e), odst. 2 trestního řádu (dále jen "TrŘ") částečně zrušil rozsudek Krajského soudu v Brně (dále jen "krajský soud") ze dne 9. 10. 2003, čj. 50 T 17/2001 - 3425, v odsuzující části výroku a znovu rozhodl tak, že stěžovatele uznal vinným trestným činem zkrácení daně, poplatku a podobné povinné platby ve stadiu pokusu podle § 8 odst. 1 trestního zákona (dále jen "TrZ") k § 148 odst. 2, 3 písm. a), odst. 4 TrZ, ve znění zákona č. 265/2001 Sb., spáchaného formou spolupachatelství podle § 9 odst. 2 TrZ. Za to ho odsoudil k nepodmíněnému trestu odnětí svobody v trvání pěti let a zařazením do věznice s ostrahou.
 V odůvodnění ústavní stížnosti stěžovatel uvedl, že trestní řízení proti jeho osobě trvalo více než devět let, tzn. že jeho trestní věc nebyla projednána v přiměřené době, čímž došlo k zásahu do jeho ústavně zaručených práv. Na délku trestního řízení upozorňoval krajský i vrchní soud. Obecné soudy však tuto skutečnost neakceptovaly.
 Ústavní soud konstatuje, že důvodné průtahy v řízení představují tzv. jiný zásah do základních práv stěžovatele (čl. 87 odst. 1 Ústavy ČR a § 72 odst. 1 písm. a) zákona o Ústavním soudu), zakotvených v čl. 38 odst. 2 a v čl. 6 odst. 1 Úmluvy. Podle těchto ustanovení má každý právo na projednání své věci bez zbytečných průtahů, resp. v přiměřené lhůtě. Ústavní soud již dříve judikoval, že při zkoumání práva na projednávání věci v přiměřené lhůtě je třeba vzít v úvahu nejen chování, resp. nečinnost na straně soudu, ale též chování účastníka, pokud jde o jeho přístupy, a konečně i složitost samotného předmětného sporu (srov. sp. zn. II. ÚS 445/98, Ústavní soud České republiky: Sbírka nálezů a usnesení, sv. 14, díl II., C. H. Beck, 1999, str. 117).
 V daném případě přiměřenost délky zkoumal vrchní soud, jako soud odvolací, a dospěl k závěru, že tresty odnětí svobody uložené rozsudkem Krajského soudu v Brně ze dne 9. 10. 2003, čj. 50 T 17/2001 - 3425, jsou nepřiměřeně přísné, a to zejména s ohledem na dobu, kdy byla trestná činnost spáchána (rok 1994) a celkovou délku trestního řízení. Proto tento rozsudek částečně zrušil v odsuzující části výroku. V odůvodnění dále uvedl, že délka trestního řízení, přesahující období deseti


text:
let, nutně musela najít odraz i v otázce právního následku trestní odpovědnosti stěžovatele, a to i z hlediska čl. 38 odst. 2 Listiny. S ohledem na judikaturu Ústavního soudu a Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku zohlednil délku trestního řízení v ukládané sankci (str. 22 rozsudku vrchního soudu).
 Z uvedeného je patrno, že vrchní soud se přiměřeností délky trestního řízení zabýval a tato skutečnost se odrazila ve výroku o trestu. Navíc stěžovatel podal ústavní stížnost ve fázi, kdy je trestní řízení již pravomocně skončeno a tudíž tvrzení o průtazích, resp. o nepřiměřené délce trestního řízení, není za této situace aktuální. Podle konstantní judikatury Ústavního soudu musí ústavní stížnost, ohledně délky řízení, směřovat proti aktuálnímu a trvajícímu zásahu veřejné moci, tzv. jinému zásahu. Není-li "jiný zásah" orgánu veřejné moci aktuální, postrádá zásah Ústavního soudu učiněný ex post rozumný smysl. Výrok "zakazující orgánu veřejné moci, aby v porušování práva a svobody pokračoval" by byl při neaktuálnosti "jiného zásahu" orgánu veřejné moci nadbytečný, neboť by nebylo co zakazovat.
 V daném případě však ústavní stížnost nesměřuje proti "jinému zásahu" orgánu veřejné moci ve smyslu ustanovení § 72 odst. 1 písm. a) zákona č. 182/1993 Sb., o Ústavním soudu, ve znění pozdějších předpisů (dále jen "zákon o Ústavním soudu"), ale proti rozhodnutí obecných soudů. Za situace, kdy se stěžovatel domáhá zrušení napadeného rozhodnutí, již z logiky věci vyplývá, že Ústavní soud nemůže ústavní stížnosti vyhovět s poukazem na to, že shledal existenci "jiného zásahu" (tzn. nepřiměřené délky trestního řízení) ze strany obecných soudů. V případě "jiného zásahu" orgánu veřejné moci než je rozhodnutí, je Ústavní soud oprávněn zakázat orgánu veřejné moci, aby v porušování práva a svobody pokračoval a přikázal mu, aby, pokud to je možné, obnovil stav před porušením [§ 82 odst. 3 písm. a) zákona o Ústavním soudu]. V projednávané věci však tento typ výroku nepřipadá v úvahu, jelikož trestní řízení již bylo pravomocně ukončeno a Ústavní soud nemá možnost stěžovatele kompenzovat. Navíc stěžovatel v petitu ústavní stížnosti nenavrhuje jiný typ výroku než kasaci napadeného rozhodnutí, kterému by však, s ohledem na shora uvedené, nemohlo být vyhověno ani při aktuálnosti "jiného zásahu".
 Pro úplnost je namístě dodat, že pokud se stěžovatel domníval, že v jeho věci docházelo k průtahům v trestním řízení, byl oprávněn domáhat se v jeho průběhu nápravy jiným procesním způsobem [§ 157a trestního řádu, § 170 písm. a), § 174 odst. 1 písm. a) zákona č. 6/2002 Sb., o soudech a soudcích, ve znění pozdějších předpisů].

type: other


text:
9Azs40/2007
 9 Azs 40/2007-38
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátì slo3⁄4eném z pøedsedy JUDr. Radana Malíka a soudcù Mgr. Daniely Zemanové, JUDr. Barbary Poøízkové, JUDr. Michala Mazance a JUDr. Lenky Kaniové v právní vìci stì3⁄4ovatele D. J., zastoupeného Mgr. Janem Valihrachem, advokátem se sídlem v Jihlavì, ®i3⁄4kova 13, za úèasti Ministerstva vnitra, odboru azylové a migraèní politiky, se sídlem v Praze 7, Nad ©tolou 3, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti podané proti rozsudku Krajského soudu v Ostravì ze dne 27. 9. 2006, è. j. 60 Az 72/2005-17,
 Vèas podanou kasaèní stí3⁄4ností se stì3⁄4ovatel domáhal zru1ení shora oznaèeného rozsudku Krajského soudu v Ostravì (dále jen krajský soud ), kterým byla podle § 78 odst. 7 zákona è. 150/2002 Sb., soudního øádu správního, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen s. ø. s. ), zamítnuta jeho 3⁄4aloba proti rozhodnutí Ministerstva vnitra, odboru azylové a migraèní politiky, ze dne 24. 5. 2005, è. j. OAM-891/VL-07-HA08-2005, kterým byla zamítnuta jeho 3⁄4ádost o azyl jako zjevnì nedùvodná podle ustanovení § 16 odst. 1 písm. g) zákona è. 325/1999 Sb., o azylu a o zmìnì zákona è. 283/1991 Sb., o Policii Èeské republiky, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (zákon o azylu).
 V kasaèní stí3⁄4nosti v1ak stì3⁄4ovatel uplatnil toliko kasaèní dùvody podle § 103 odst. 1 písm. a) a d) s. ø. s. Namítl, 3⁄4e krajský soud nesprávnì posoudil právní otázku a jeho rozhodnutí je nepøezkoumatelné pro nedostatek dùvodù. Uvedl pøitom, 3⁄4e dùvodem jeho 3⁄4ádosti o udìlení azylu není pouze snaha o zaji1tìní ochrany pøed soukromým jednáním tøetích osob, ale rovnì3⁄4 skuteènost, 3⁄4e tuto ochranu mu není schopen èi ochoten poskytnout jeho domovský stát. Za dané situace dovodil, 3⁄4e v jeho pøípadì jsou splnìny podmínky pro udìlení azylu, a to pøinejmen1ím z humanitárních dùvodù.
 K tomu Nejvy11í správní soud konstatuje, 3⁄4e pokud jde o námitku stì3⁄4ovatele, 3⁄4e jeho domovský stát není zpùsobilý zabránit jednání soukromých osob, jemu3⁄4 by byl v pøípadì návratu vystaven, tato byla uplatnìna poté, kdy bylo vydáno napadené rozhodnutí, a proto tvoøí nepøípustné nóvum ve smyslu § 109 odst. 4 s. ø. s., ke kterému se nepøihlí3⁄4í. Nicménì i pøesto Nejvy11í správní soud poukazuje na to, 3⁄4e otázkou protiprávního jednání soukromých osob se ji3⁄4 opakovanì zabýval a dostateènì vypoøádal (srov. napø. rozsudek ze dne 10. 3. 2004, è. j. 3 Azs 22/2004-48, èi rozsudek ze dne 27. 8. 2003, è. j. 4 Azs 7/2003-60, www.nssoud.cz). Co se týèe posuzování dùvodù pro udìlení humanitárního azylu (§ 14 zákona o azylu) v situaci, kdy je 3⁄4ádost o azyl zamítána jako zjevnì neopodstatnìná (§16 zákona o azylu), odkazuje v tomto smìru Nejvy11í správní soud rovnì3⁄4 na svou ustálenou judikaturu (srov. pøedev1ím rozsudek ze dne 31. 10. 2003, è. j. 4 Azs 23/2003-65, www.nssoud.cz).
 Nejvy11í správní soud tak dospìl k závìru, 3⁄4e krajský soud se v napadeném rozsudku nikterak neodchyluje od shora uvedené judikatury, která je jednotná a ustálená a poskytuje dostateènou odpovìï na námitky uplatnìné v kasaèní stí3⁄4nosti. Za tìchto okolností Nejvy11í správní soud neshledal 3⁄4ádný dùvod pro pøijetí kasaèní stí3⁄4nosti k vìcnému projednání a konstatuje, 3⁄4e kasaèní stí3⁄4nost


text:
Odborný/vrchní referent – koordinátor/ka projektu - Volné pracovní místo KLADNO
 Odborný/vrchní referent – koordinátor/ka projektu Kladno
 Generální ředitelka Úřadu práce České republiky, jako služební orgán, příslušný podle § 10 odst. 1 písm. f) zákona č. 234/2014 Sb., o státní službě (dále jen „zákon“), vyhlašuje výběrové řízení na služební místo: odborný/vrchní referent – odborný pracovník, koordinátor projektu „Šance pro zdravotně postižené ve Středočeském kraji“ v Oddělení projektů EU Odboru zaměstnanosti Krajské pobočky Úřadu práce ČR v Příbrami v oboru služby „Zaměstnanost“, s místem výkonu služby Kladno.
 Služba na tomto služebním místě bude vykonávána ve služebním poměru na dobu určitou, a to do 31. prosince 2019 po dobu realizace projektu „Šance pro zdravotně postižené ve Středočeském kraji “ s reg. č. CZ.03.1.48/0.0/0.0/15_010/0000014. Předpokládaným dnem nástupu na služební místo je 15. října 2017. Služební místo je zařazeno podle Přílohy č. 1 k zákonu o státní službě do 9. platové třídy.
 - Spolupracuje s útvary zprostředkování a poradenství při výběru vhodných kandidátů. Poskytuje informace a zjišťuje zájem případných kandidátů pro vstup do projektu. Z tzv. longlistů vybírá vhodné zájemce a sestavuje shortlisty (seznamy účastníků projektu).
 - Je v těsném kontaktu s konkrétními zaměstnavateli a zjišťuje aktuální nabídku vhodných pracovních míst pro výkon SÚPM, přičemž volná místa aktivně vyhledává a další.
 Žadatel podá na základě § 24 odst. 3 a 4 zákona žádost o přijetí do služebního poměru a o zařazení na služební místo (dále jen „žádost“), a to do 23. září 2017.
 1.Písemné čestné prohlášení o státním občanství (§ 25 odst. 1 písm. a) zákona o státní službě),
 2.Písemné čestné prohlášení o svéprávnosti (§ 25 odst. 1 písm. c) zákona o státní službě),
 3.Výpis z evidence Rejstříku trestů, který nesmí být starší 3 měsíců (§ 25 odst. 1 písm. d) zákona o státní službě), nebo údaje poskytnuté žadatelem pro účely obstarání výpisu z Rejstříku trestů služebním orgánem,
 4.Písemné čestné prohlášení o dosažení stanoveného vzdělání nebo originál anebo úředně ověřenou kopii dokladu o dosaženém vzdělání [§ 25 odst. 1 písm. e) ve spojení s § 26 zákona o státní službě (§ 25 odst. 1 písm. e) zákona o státní službě),
 5.Písemné čestné prohlášení o zdravotní způsobilosti (§ 25 odst. 1 písm. f) ve spojení s § 26 zákona o státní službě),
 6.Strukturovaný profesní životopis.
 Posuzovány budou žádosti podané ve lhůtě do 23. září 2017, tj. v této lhůtě zaslané prostřednictvím provozovatele poštovních služeb na adresu sídla organizačního útvaru služebního úřadu: Úřad práce ČR, Krajská pobočka v Příbrami, náměstí T. G. Masaryka 145, 261 01 Příbram 1, nebo osobně podané na podatelnu organizačního útvaru služebního úřadu na výše uvedené adrese. Žádost lze podat rovněž v elektronické podobě s uznávaným elektronickým podpisem na elektronickou adresu organizačního útvaru služebního úřadu podatelna@pb.mpsv.cz nebo prostřednictvím veřejné datové sítě do datové schránky ID k7rzpxf.
 Obálka, resp. datová zpráva, obsahující žádost včetně požadovaných listin (příloh) musí být označena slovy: „Neotvírat“, a „Výběrové řízení pod č. j. UPCR-2017/82050-78099815“.
 Bližší informace naleznete na stránkách: http://portal.mpsv.cz/web/upcr-kariera/?p_p_id=journalboard_WAR_contentportlet_INSTANCE_ko8eoTHC7z75&p_p_lifecycle=0&p_p_state=normal&p_p_mode=view&p_p_col_id=column-1&p_p_col_pos=1&p_p_col_count=2&_journalboard_WAR_contentportlet_INSTANCE_ko8eoTHC7z75_redirectPage=templates%2Fjournalboard%2Fdetail&_jo
 Úřad práce České republiky, krajská pobočka v Příbrami, kontaktní pracoviště Kladno, Dukelských hrdinů 1372, 272 01 Kladno 1
 Vloženo:


text:
16. 09. v 15:12
 Vrchní referent/rada - koordinátor pro lokality pr - Místo výkonu práce: Krajská pobočka ÚP ČR v Ústí nad Labem, Mírové náměstí č.p. 3129/36 Ústí nad Labem-centrum - Oddělení projektů EU. Pracovník je odpovědný za realizaci dílčích projektových aktivit...
 Úklidoví pracovníci - Hledáme úklidové pracovníky do administrativních budov i do stavebnictví. Pracoviště: v rámci okresu Kladno dle zakázek zaměstnavatele (svozová...
 Učitel/ka ZŠ - Požadujeme splnění kvalifikačních předpokladů dle §7 zákona č. 563/2004 Sb. ve znění novějších předpisů, nebo zahájené studium k dosažení potřebné...
 Směnárník/směnárnice - Pracoviště: třída T.G.Masaryka v Kladně - přesná provozovna zatím v jednání (bližší info telefonicky). Předpokládané datum otevření pobočky:...
 Řidiči sk. C + E - Požadujeme: ŘP sk. C + E, karta řidiče, profesní průkaz. Pracovní náplň: cesty po Evropě v délce cca 3 týdny, potom cca 4 dny volno. Znalost RJ...
 Disponent/dispečer mezinárodní a vnitrostátní sped - Požadujeme: - ŘP sk. B - praxe v oboru - disponent spedice ČR, Polsko, EU (výhodou AJ) - práce na PC Náplň práce: - telefonický kontakt se...


text:
Převod družstevního podílu | MÍR, stavební bytové družstvo
 Úvodní strana > Potřebuji si vyřídit > Pro bydlící > Převod družstevního podílu
 Převod družstevního podílu je možný jen na osobu, která se podle stanov může stát členem družstva.
 Podle ustanovení § 601 zákona č. 90/2012, o obchodních společnostech a družstvech (zákon o obchodních korporacích) převodce družstevního podílu ručí za dluhy, které jsou s družstevním podílem spojeny. Právní účinky převodu družstevního podílu nastávají vůči družstvu dnem doručení účinné smlouvy o převodu družstevního podílu družstvu, ledaže smlouva určí účinky později. Tytéž účinky jako doručení smlouvy má doručení prohlášení převodce a nabyvatele o uzavření takové smlouvy.
 Účastníci smlouvy o převodu družstevního podílu tedy musí předložit smlouvu o převodu družstevního podílu (ve trojím vyhotovení) nebo prohlášení převodce a nabyvatele o uzavření této smlouvy.
 Lze využít vzor prohlášení: Prohlášení o převodu družstevního podílu
 Podle čl. 10 odst. 3 stanov družstva musí být podpisy na smlouvě o převodu družstevního podílu a na prohlášení převodce a nabyvatele o uzavření takové smlouvy úředně ověřeny (notářem, obecním úřadem, krajským úřadem, držitelem poštovní licence ...).
 Vzhledem k tomu, že se převádí i veškeré dluhy, je v zájmu účastníků smlouvy, aby si ke smlouvě zajistili také následující doklady:
 potvrzení o tom, zda je uhrazeno nájemné a zálohy na plnění spojená s užíváním bytu (účtárna nájemného – dveře č. 49, 50). Případná dlužná částka může být zaplacena na pokladně družstva (dveře č. 55),
 potvrzení o tom, zda se k převáděnému družstevnímu podílu vztahuje stavební spoření nebo dohoda o úhradě nákladů (dveře č. 61),
 doklad o odečtu bytového vodoměru, ve kterém je uveden stav vodoměrů ke dni převodu, a doklad o odečtu poměrového měřidla tepla, jsou-li tato měřidla nainstalována (dveře č. 16).
 Na základě usnesení představenstva družstva č. 511/03 ze dne 13. 1. 2003 a č. 1071/04 ze dne 19. 7. 2004 činí úhrada za úkony družstva při převodu na přímého příbuzného 1.000,- Kč + DPH (1.210,- Kč), a při převodu členství na ostatní osoby 5.000,- Kč + DPH (6.050,- Kč). Tuto úhradu lze zaplatit na pokladně družstva (dveře č. 55) pouze v hotovosti.
 Převod mezi příbuznými se dokládá rodnými listy.
 K ověření totožnosti se předkládají platné občanské průkazy.
 Nový nájemce družstevního bytu vyplní evidenční dotazník.
 Nájemní smlouva bude připravena k podpisu do 14 dnů od předložení smlouvy o převodu nebo prohlášení o uzavření této smlouvy. Při podpisu je třeba předložit platné občanské průkazy k ověření totožnosti nájemce (společných nájemců).
 Pokud se jeden z manželů stane v době trvání manželství členem družstva, je podíl v družstvu součástí společného jmění. To však neplatí, nabyl-li podíl jeden z manželů způsobem podle § 709 odst. 1 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník (darem, děděním, odkazem, právním jednáním vztahujícím se k jeho výlučnému vlastnictví atd.). Tato skutečnost musí být uvedena ve smlouvě o převodu družstevního podílu nebo v prohlášení o uzavření této smlouvy. I za této situace vzniká společné nájemní právo manželů ze zákona.
 Převede-li manžel, který je výlučným členem družstva, bez souhlasu druhého manžela družstevní podíl, s nímž je spojeno společné nájemní právo manželů, v souladu s


text:
ustanoveními § 714 a § 474 se může tento manžel dovolat neplatnosti takového jednání (družstvo není účastníkem smlouvy o převodu družstevního podílu, nemůže tedy do těchto vztahů zasahovat; podle ustanovení § 736 odst. 1 zákona o obchodních korporacích nelze převoditelnost družstevního podílu člena bytového družstva omezit ani vyloučit, splňuje-li nabyvatel podmínky stanov pro přijetí za člena bytového družstva).
 Pro účely platby nájemného a úhrad za plnění spojená s užíváním bytu prostřednictvím České spořitelny (platba sporožirem) je číslo sběrného účtu družstva 100103701/0800.
 Oddělení členských a bytových vztahů (dveře č. 46, 1. patro)
 Tel. 548424468, 548424435, 548424475
 e-mail: clenska@mirsbd.cz
 Provozní účtárna (dveře č. 57, 1. patro)
 Tel. 548424427,
 e-mail: uctarna@mirsbd.cz
 Účtárna nájemného (dveře č. 49 a 50, 1. patro)
 Tel. 548424436, 548424429, 548424443, 548424431
 e-mail: najem@mirsbd.cz
 Mzdová účetní (dveře č. 61, 1. patro)
 Tel. 548424453
 e-mail: pam@mirsbd.cz
 Odečty měřidel (dveře č. 16, přízemí)
 Tel. 548424458
 e-mail: vodomery@mirsbd.cz
 Hodiny pro styk s veřejností:
 Pondělí 8.00 – 12.00 13.00 – 16.30
 Středa 8.00 – 12.00 13.00 – 17.30


text:
O škole - Ochrana osobních údajů
 Dne 25. 5. 2018 nabývá účinnosti nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) 2016/679 ze dne 27. 4. 2016 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů a o zrušení směrnice 95/46/ES (obecné nařízení o ochraně osobních údajů) (dále jen „nařízení“),
 které spolu se zákonem o zpracování osobních údajů (jehož návrh je aktuálně v legislativním procesu) nahradí dosavadní právní úpravu, tj. zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a o změně některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů. 2 Nová právní úprava neznamená zásadní předěl v přístupu k ochraně osobních údajů, pouze se nad rámec dosavadní praxe stanoví několikero nových povinností pro správce a zpracovatele a práv subjektů, jejichž osobní údaje se zpracovávají. Základní principy spojené s nakládáním s osobními údaji, kterými je nutno se řídit v současné době se nikterak nemění. Lze tedy shrnout, že pokud byly osobní údaje zpracovávány v souladu se zákonem o ochraně osobních údajů, pak nebude nutné příliš do zavedených postupů zasahovat. V této souvislosti je nutné si nicméně uvědomit, že osobním údajem je například i jméno a příjmení konkrétní osoby, příp. jakýkoliv jiný údaj, který umožní konkrétní osobu ztotožnit (tedy i telefonní číslo, emailová adresa, bydliště atp.). Z novinek obsažených v nové právní úpravě lze uvést povinnost správce vést záznamy o činnostech zpracování, povinnost jmenovat pověřence pro ochranu osobních údajů. Novým postupem je potom ohlašování případů porušení zabezpečení osobních údajů Úřadu proochranu osobních údajů. Rozšíření práv subjektu údajů lze spatřovat v právu na přenositelnost osobních údajů od jednoho správce k druhému.
 Škola či školské zařízení obvykle zpracovává především osobní údaje učitelů, žáků, rodičů žáků a dalších zákonných zástupců nebo dokonce třetích osob (babička, dědeček, teta, chůva, sousedka). Tito lidé mají mimo jiné právo na to, aby jejich osobní údaje byly po určité době vymazány, resp. bylo na ně zapomenuto. Nejedná se však o právo nové, neboť jej znala již předcházející právní úprava.
 Hlavní novinky v ochraně osobních údajů dle nařízení (tedy od 25. 5. 2018)
 zavedení institutu pověřence dle čl. 37 -39 nařízení,
 úprava postupu, jakým se může subjekt údajů obracet na správce či zpracovatele, včetně povinnosti správce ve stanovené lhůtě žádosti vyhovět nebo informovat subjekt údajů o nepřijetí požadovaných opatření, spolu s informací o možnosti podat stížnost u dozorového úřadu či soudu v čl. 12 nařízení (např. formou interního předpisu přijatého ředitelem školy a zveřejněného na internetových stránkách, úřední desce školy apod.; v této souvislosti upozorňujeme, že žádný vnitřní předpis nemůže omezit právo subjektu údajů žádat informace od správce nebo zpracovatele jeho osobních údajů, stejně tak vnitřní předpis přijatý správcem nebo zpracovatelem nezavazuje subjekt údajů, ten se svého práva může domáhat pouze na základě nařízení bez omezení),
 v souvislosti s nabídkou služeb informační společnosti je nově možné, aby souhlas se zpracováním osobních údajů vyjádřilo samo dítě, což je vázáno na určenou věkovou hranici (dle nařízení může udělit souhlas dítě od 16 let, přičemž jednotlivé členské státy mohou hranici snížit až na 13 let; v návrhu české právní úpravy –zákona o


text:
zpracování osobních údajů –se předběžně počítá s věkem 13 let),
 právo vznést námitku proti zpracování osobních údajů v případě, že dochází ke zpracování údajů nezbytnému pro splnění úkolu prováděného ve veřejném zájmu nebo při výkonu veřejné moci, kterým je pověřen správce (např. zpracování osobních údajů uchazeče o studium při přijímacím řízení), případně pro účely oprávněných zájmů příslušného správce či třetí strany dle čl. 21 nařízení,
 rozšíření důvodů, pro které je možné požadovat po správci omezení zpracování údajů dle čl. 18 nařízení(dříve tzv. blokace dle § 5 odst. 1 písm. c) zákona č. 101/2000 Sb.); to neznamená, že došlo k úplnému zákazu zpracovávání, blíže viz čl. 18,
 výslovná úprava tzv. „práva být zapomenut“ v čl. 17 odst. 2 nařízení, tedy povinnosti správce, který osobní údaje zveřejnil a je povinen je vymazat, informovat všechny další správce, kteří tyto osobní údaje zpracovávají, že subjekt údajů žádá o výmaz veškerých odkazů na tyto osobní údaje, jejich kopie či replikace,
 „právo na přenositelnost údajů“ dle čl. 20 nařízení v případě zpracovávání osobních údajů na základě souhlasu či za účelem splnění smlouvy, pokud se zároveň provádí zpracování automatizovaně, má subjekt údajů právo získat osobní údaje, které se ho týkají ve strukturovaném, strojově čitelném formátu, případně může správce požádat, aby jeho osobní údaje byly takto poskytnuty správci dalšímu,
 ohlašování případů porušení zabezpečení osobních údajů dozorovému úřadu a subjektu údajů za podmínek uvedených v čl. 33 a 34 nařízení,
 povinnost vedení záznamůo činnostech zpracování v rozsahu a za podmínek upravených v čl. 30 nařízení,
 zpřísnění podmínek předávání osobních údajů do třetích zemí nebo mezinárodním organizacím dle čl. 44 a násl. nařízení. Předávání osobních údajů do třetí země, kterou se rozumí stát, jenž není členem Evropské unie, se bude moci uskutečnit předně, pokud Evropská komise rozhodla, že bude zajištěna odpovídající úroveň ochrany a takové rozhodnutí uveřejnila v Úředním věstníku Evropské unie a na svých stránkách, případně za splněnípodmínek čl. 46 nařízení. 11.5.2018
 Mgr. Helena Čápová, ředitelka školy
 393 kB Základní informace GDPRVloženo: 11. 02. 2020, 12:22h
 408 kB Informovaný souhlas GDPRVloženo: 11. 02. 2020, 12:22h


text:
3 Tdo 855/2015
 Dotčené předpisy: § 2 odst. 5, 6 tr. ř., § 146a odst. 1 tr. zákoník, § 150 odst. 1 tr. zákoník
 3 Tdo 855/2015 -30
 Nejvyšší soud rozhodl dne 5. srpna 2015 v neveřejném zasedání o dovolání, které podal obviněný I. G., proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 11. 2. 2015, sp. zn. 8 To 6/2015, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 43 T 4/2014, t a k t o :
 Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 22. 10. 2014, sp. zn. 43 T 4/2014, byl obviněný I. G. uznán vinným zvlášť závažným zločinem těžkého ublížení na zdraví podle § 145 odst. 1, odst. 3 trestního zákoníku (tj. zákona č. 40/2009 Sb., účinného od 1. 1. 2010 /dále jen tr. zákoník /) na skutkovém základě, že v přesně nezjištěné době ve večerních hodinách dne 25. 12. 2013 v bytě v P., ul. N. o., po předchozí slovní rozepři a ve stavu prosté alkoholové opilosti, s úmyslem způsobit poškozené těžké zranění, zaútočil a fyzicky napadl svoji družku M. R., a to tím způsobem, že jí opakovaně udeřil pěstí a kopy střední a velké intenzity do obličejové části hlavy a horní části trupu, a tak jí způsobil mnohočetné krevní výrony na obličeji, drobné oděrky pod pravým dolním očním víčkem a za zevním očním koutkem vpravo, pohmoždění měkkých tkání levé tváře s otokem měkkých tkání, četné krevní výrony na pravé paži, krevní výron v okolí levého lokte a v křížové krajině vlevo, oděrky v pravé kyčelní krajině, krevní výrony na levém a pravém koleni, na vnitřní ploše nártu, tedy mnohočetná poranění těchto částí těla, hlavně pak jí způsobil pohmoždění mozku - puklinu spodiny lební, což vedlo ke krvácení pod tvrdou mozkovou plenu a pod pavučnici v oblasti přední jámy lební vlevo, přičemž na následky tohoto poranění poškozená dne 26. 12. 2013 kolem 15.00 hodin zemřela, přičemž její smrt bylo možno odvrátit poskytnutím včasné odborné lékařské pomoci . Za to byl obviněný podle § 145 odst. 3 tr. zákoníku odsouzen k trestu odnětí svobody v trvání čtrnácti let, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku zařazen do věznice s ostrahou. Výrokem podle § 228 odst. 1 tr. ř. mu soud uložil povinnost zaplatit na náhradě škody poškozené společnosti AEGON pojišťovna, a. s., IČ: 27182461, se sídlem Praha 4, Na Pankráci 26/322, částku 100.000 Kč.
 O odvolání obviněného proti předmětnému rozsudku rozhodl ve druhém stupni Vrchní soud v Praze rozsudkem ze dne 11. 2. 2015, sp. zn. 8 To 6/2015, jímž podle § 258 odst. 1 písm. e), odst. 2 tr. ř. napadený rozsudek zrušil ve výroku o trestu a způsobu jeho výkonu. Za podmínek § 259 odst. 3 tr. ř. poté znovu rozhodl tak, že obviněnému podle § 145 odst. 3 tr. zákoníku uložil trest odnětí svobody v trvání dvanácti let, pro jehož výkon ho podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku zařadil do věznice s ostrahou. Rozsudek odvolacího soudu nabyl právní moci dne 11.


text:
2. 2015 (§ 139 odst. 1 písm. a/ tr. ř.) a k témuž datu nabyl právní moci ve výroku o vině i rozsudek soudu prvního stupně (§ 139 odst. 1 písm. b/ cc/ tr. ř. per analogiam).
 Shora citované rozhodnutí odvolacího soudu i jemu předcházející rozsudek soudu prvního stupně v nezrušeném výroku o vině napadl obviněný I. G. následně dovoláním , v němž uplatnil důvod uvedený v ustanovení § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř.
 V odůvodnění tohoto mimořádného opravného prostředku obviněný (dovolatel) namítl, že v projednávané trestní věci nadále přetrvávají důvodné pochybnosti o jeho vině stíhaným skutkem. Má za to, že nebyla vyvrácena jeho obhajoba, podle níž si poškozená mohla smrtelná poranění způsobit sama opakovaným pádem na zem v důsledku své silné opilosti. V této souvislosti dovolatel připomněl vyjádření znalců z oboru zdravotnictví, odvětví soudního lékařství, MUDr. Jiřího Hladíka a prof. MUDr. Jiřího Štefana, DrSc., se zdůrazněním toho, že na jedné straně MUDr. Hladík kategoricky setrval na svém závěru, podle nějž k fatálnímu poranění hlavy u poškozené nemohlo dojít jinak než v důsledku jednání dovolatele (tj. v důsledku kopů a úderů pěstí střední a velké intenzity do obličeje); prof. MUDr. Štefan, DrSc. prostý pád poškozené na zem jako možný mechanismus vzniku uvedeného zranění jednoznačně nevyloučil. Soud prvního stupně se však podle názoru dovolatele tímto zásadním rozporem záměrně nezabýval, aby mohl v plném rozsahu vyhovět podané obžalobě. Přes žádost obhajoby neprovedl důkaz revizním znaleckým posudkem ani rekonstrukcí na místě činu a nerespektoval tak minimálně dvě základní zásady trestního řízení týkající se dokazování upravené v § 2 odst. 5, odst. 6 tr. ř. Odvolací soud navzdory tomu považoval jeho postup za procesně správný. Oba soudy tak podle dovolatele porušily jeho ústavně garantované právo na spravedlivý proces, které mu zajišťuje zejména čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod.
 V další části dovolání obviněný soudům vytkl, že nevzaly v úvahu chování poškozené před činem a nezabývaly se tak možností právního posouzení zjištěného skutku jako trestného činu ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky podle § 146a odst. 1, odst. 5 tr. zákoníku, eventuálně v souběhu s trestným činem neposkytnutí pomoci podle § 150 odst. 1 tr. zákoníku. Obviněný poukázal na obsah lékařských zpráv z psychiatrické léčebny, podle nichž poškozená nesměla požívat alkohol a naopak měla užívat předepsané léky, což ovšem ke své škodě a k dovolatelově nelibosti nerespektovala. Z provedeného dokazování pak podle něj vyplývá, že se ji před činem opakovaně, avšak bezvýsledně, snažil přimět k abstinenci a dodržování léčebného režimu, tak aby nebyla ohrožena na zdraví či na životě. V návaznosti na to pak obviněný pokládá otázku, zda se vůči poškozené v zájmu dosažení vytčeného cíle mohl s ohledem na svoji mentalitu a vrozené intelektuální možnosti chovat jiným způsobem.
 Z výše rekapitulovaných důvodů závěrem navrhl, aby Nejvyšší soud dovoláním napadená rozhodnutí Městského soudu v Praze a Vrchního soudu v Praze zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí.
 K podanému dovolání se v souladu s ustanovením § 265h odst. 2 tr. ř. písemně vyjádřila státní zástupkyně


text:
činná u Nejvyššího státního zastupitelství (dále jen státní zástupkyně ), která uvedla, že námitky obviněného v něm obsažené ve své podstatě představují opakování obhajoby z předchozích fází trestního řízení. Je toho názoru, že soudy obou stupňů se s nimi řádně vypořádaly a jejich rozhodnutí nejsou zatížena takovými vadami, které by bylo nutno napravit cestou dovolání. Deklarovaný dovolací důvod obviněný podle jejího názoru důvodně neuplatnil. Státní zástupkyně zdůraznila, že podle znaleckého posudku u poškozené nedošlo k takovým poraněním, která by se shodovala s jejím možným pádem na obličejovou část hlavy. Závěry znalců naopak odpovídaly původní verzi předkládané obviněným v rámci výpovědi v přípravném řízení, podle níž ji třikrát nebo čtyřikrát kopl do obličeje. Soud v jeho jednání správně dovodil i nepřímý úmysl ve vztahu ke způsobení těžké újmy na zdraví poškozené a zároveň vědomou nedbalost ve vztahu ke vzniklému smrtelnému následku, jak předpokládá ustanovení § 145 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku. Státní zástupkyně současně uvedla, že u dovolatele nebyly v době činu zjištěny žádné skutečnosti, z nichž by bylo možno usoudit, že jednal z jakékoliv omluvitelné pohnutky, která by odůvodňovala mírnější právní posouzení skutku podle § 146a odst. 1, odst. 5 tr. zákoníku, jak se domáhal.
 Své vyjádření s ohledem na výše uvedené důvody uzavřela návrhem, aby Nejvyšší soud podané dovolání podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněné a aby tak v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. učinil v neveřejném zasedání. Souhlas s projednáním a rozhodnutím věci v neveřejném zasedání vyjádřila i pro případ předpokládaný v ustanovení § 265r odst. 1 písm. c) tr. ř.
 Obviněný I. G. je podle § 265d odst. 1 písm. b) tr. ř. osobou oprávněnou k podání dovolání pro nesprávnost výroků rozhodnutí soudu, které se ho bezprostředně dotýkají. Dovolání bylo podáno v zákonné dvouměsíční dovolací lhůtě (§ 265e odst. 1 tr. ř.), prostřednictvím obhájce, resp. obhájkyně (§ 265d odst. 2 věta první tr. ř.) a současně splňuje formální a obsahové náležitosti předpokládané v ustanovení § 265f odst. 1 tr. ř.
 Jsou-li výše uvedená obecná východiska aplikována na nyní posuzovaný případ, je zřejmé, že dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. neodpovídá ta část argumentace obviněného, v jejímž rámci se snažil zpochybnit správnost skutkových zjištění soudů stran mechanismu vzniku zranění poškozené, jemuž dne 26. 12. 2013 v odpoledních hodinách podlehla. Dovolatel soudům de facto vytkl, že při neakceptování jeho obhajoby a současně v rozporu se zásadou in dubio pro reo chybně vyhodnotily obsah dokazování, provedeného navíc v nedostatečném rozsahu, aby mohlo být rozhodnuto shodně s obžalobou k jeho tíži, ač takový postup nebyl namístě. Nelze tedy pochybovat o tom, že se podaným mimořádným opravným prostředkem zčásti domáhal zásadního přehodnocení (revize) soudy zjištěného skutkového stavu věci ve svůj prospěch, tzn. že dovolání ve skutečnosti dílem uplatnil na procesním (§ 2 odst. 5, odst. 6 tr. řádu) a nikoli hmotně právním základě. Takové námitky však - jak bylo konstatováno výše - pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr.


text:
ř. podřadit nelze.
 Nejvyšší soud tento závěr učinil rovněž se zřetelem k názoru opakovaně vyslovenému v judikatuře Ústavního soudu, podle nějž dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. nelze vykládat formalisticky a restriktivně a v rámci jeho interpretace je třeba mít vždy na zřeteli především ústavně zaručená základní práva a svobody, tedy i právo na spravedlivý proces; tj. přihlížet i k závažným vadám řízení, které zakládají neústavnost pravomocného rozhodnutí. Těmito vadami je třeba rozumět např. opomenutí důkazu soudem nebo existenci extrémního rozporu mezi skutkovým stavem věci v soudy dovozované podobě a provedenými důkazy (k tomu srov. např. nálezy Ústavního soudu ve věcech sp. zn. I. ÚS 4/04 nebo sp. zn. III. ÚS 84/94 a přiměřeně též usnesení ve věci sp. zn. III. ÚS 3136/09). Takový flagrantní rozpor je ovšem dán jen tehdy, jestliže zásadní skutková zjištění v rozhodnutí zcela chybí vzhledem k absenci příslušných procesně účinných důkazů, popř. zjevně nemají žádnou vazbu na soudem deklarovaný obsah provedeného dokazování, či jsou dokonce zřetelným opakem toho, co bylo skutečným obsahem dokazování.
 Soud prvního stupně se s provedenými důkazy vypořádal jak jednotlivě, tak i ve vzájemných souvislostech. Jejich obsah náležitě vyhodnotil a poté přiléhavě a logicky zdůvodnil (§ 125 odst. 1 tr. ř.), jaké skutečnosti vzal ve vztahu k projednávané trestné činnosti za prokázané. Z obsáhlého odůvodnění jeho rozsudku je patrné, že zjištění mechanismu vzniku zranění poškozené a věrohodnosti výpovědi obviněného, opakovaně pozměněné v průběhu trestního řízení, věnoval dostatečnou pozornost. Závěry příslušných znaleckých posudků, zpracovaných k objasnění daných otázek, soud zjevně nehodnotil nekriticky, jak ve svém mimořádném opravném prostředku namítá dovolatel (viz odůvodnění rozsudku zejména na str. 8 až 15). Odvolací soud se v rámci svého přezkumu (§ 254 odst. 1 tr. ř.) zabýval v zásadě totožnou skutkovou (procesní) argumentací obviněného jako v nyní projednávaném dovolání. Vůči skutkovým zjištěním soudu prvního stupně neměl žádných výhrad, což rovněž v souladu s požadavky zákona (§ 125 odst. 1 tr. ř.) odůvodnil (viz str. 3 napadeného rozsudku). Také on dostatečně vysvětlil, proč nepřisvědčil obhajobě obviněného, spočívající postupně v popírání žalovaného jednání až po bagatelizaci jeho následků pro život poškozené, a proč shledal napadený výrok o vině za prokázaný bez důvodných pochybností. Nejvyšší soud nedospěl k závěru, že by byl v projednávaném případě skutkový stav věci zjištěn nezákonným způsobem nebo nedostatečně a že by rozhodnutí soudů obou stupňů byla v tomto ohledu projevem nepřípustné libovůle.
 K procesní námitce obviněného stran neúplnosti provedeného dokazování Nejvyšší soud připomíná, že v § 2 odst. 5 tr. ř. ani v § 2 odst. 6 tr. ř. zákon nestanoví žádná pravidla jak pro míru důkazů potřebných k prokázání určité skutečnosti, tak stanovící relativní váhu určitých druhů či typů důkazů. Soud v každé fázi řízení zvažuje, které důkazy je třeba provést, případně nakolik je nezbytné dosavadní stav dokazování doplnit. S přihlédnutím k obsahu již provedených důkazů tedy posuzuje, nakolik jsou mj. návrhy stran na doplnění dokazování důvodnými (potřebnými) a které mají naopak z hlediska zjišťování skutkového stavu věci jen okrajový, nepodstatný význam. Shromážděné důkazy hodnotí podle vnitřního přesvědčení založeného


text:
na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu. Rozhodnutí o rozsahu dokazování spadá do jeho výlučné kompetence. Účelem dokazování v trestním řízení je zjistit skutkový stav věci, o němž nejsou důvodné pochybnosti, a to v rozsahu, který je nezbytný pro rozhodnutí (§ 2 odst. 5 tr. ř.). Je pak na úvaze soudu, jakými důkazními prostředky bude objasňovat určitou okolnost, která je pro zjištění skutkového stavu významná. Z hlediska práva na spravedlivý proces je však důležitý právě požadavek náležitého odůvodnění rozhodnutí ve smyslu ustanovení § 125 odst. 1 tr. ř. a § 134 odst. 2 tr. ř. (srov. např. usnesení Ústavního soudu ze dne 28. 6. 2008, sp. zn. III. ÚS 1285/08, str. 3), který napadená rozhodnutí obou soudů v předmětné trestní věci splňují. Soud prvního stupně ani odvolací soud konkrétní návrhy obviněného na doplnění dokazování neopomenuly. Důvody, pro které k požadovanému doplnění dokazování nepřistoupil, soud prvního stupně dostatečně rozvedl na str. 13 až 15 shora odůvodnění rozsudku. Odvolací soud pak zaujal své stanovisko k dovolatelem tvrzené nutnosti dalšího dokazování na str. 3 odůvodnění rozsudku.
 Zvolený dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. uplatnil obviněný právně relevantně námitkou, že se soudy důsledněji nezabývaly možností právního posouzení zjištěného skutku jako trestného činu ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky podle ustanovení § 146a odst. 1, odst. 5 tr. zákoníku, případně v souběhu s trestným činem neposkytnutí pomoci podle § 150 tr. zákoníku.
 Nejvyšší soud však této námitce nepřiznal dovolatelem přisuzované opodstatnění.
 V obecné rovině je nutno připomenout, že přečinu ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky podle § 146a odst. 1 tr. zákoníku se dopustí pachatel, který jinému úmyslně způsobí těžkou újmu na zdraví v silném rozrušení ze strachu, úleku, zmatku nebo jiného omluvitelného hnutí mysli anebo v důsledku předchozího zavrženíhodného jednání poškozeného.
 Silné rozrušení mysli pachatele je okolnostmi (objektivními, subjektivními) vyvolaný duševní stav, při němž pachatel jak vnitřně, tak zpravidla i navenek vykazuje značné emoční vzrušení či neklid ovlivňující jeho další jednání a projevující se v průběhu činu. U pachatele může vzniknout postupně, např. v důsledku narůstajících obav o život při pronásledování, ale i náhle. Strach, úlek nebo zmatek se pak podřazují pod obecný pojem tzv. omluvitelných hnutí mysli, která pocházejí z pochopitelných a v tomto smyslu i polehčujících duševních stavů pachatele. Podstatou předchozího zavrženíhodného jednání poškozeného je takové jeho chování, které je v příkrém rozporu s pravidly morálky a svědčí mj. o jeho zvrhlosti, bezcitnosti a neúctě k ostatním osobám nebo vůči společnosti. V takovém případě by se tedy mělo jednat o mimořádně zlé či zraňující úmyslné jednání poškozeného, v jehož důsledku může pachateli hrozit způsobení vážnější újmy.
 Skutkové okolnosti vztahující se k výše zmíněným znakům skutkové podstaty trestného činu podle § 146a tr. zákoníku musí být v konkrétním případě na podkladě výsledků provedeného dokazování objektivně zjištěny (resp. alespoň některá z nich).
 Pokud soudy obou stupňů nepodřadily jednání dovolatele pod skutkovou podstatu trestného činu ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky podle § 146a odst. 1, odst. 5 tr. zákoníku, potom zásady rozvedené v předcházejících odstavcích


text:
svými rozhodnutími nijak neporušily.
 Ze skutkového stavu věci zjištěného soudem prvního stupně, z něhož musel při právním posuzování věci posléze vycházet i Nejvyšší soud, vyplývá, že dovolatel ve stavu prosté alkoholové opilosti napadl svoji družku M. R. údery pěstí a kopy střední a velké intenzity do obličeje a horní části trupu, čímž jí způsobil mimo jiné zranění hlavy vedoucí v konečném důsledku k její smrti, v reakci na jejich předchozí slovní rozepři . Pokud měla být předmětem vzrušené výměny názorů mezi nimi obhajobou tvrzená dlouhodobá neochota poškozené dodržovat lékařem stanovený režim rekonvalescence a její opakované porušování životosprávy, v zásadě to vylučuje závěr o tom, že snad dovolatel jednal v silném rozrušení z úleku, zmatku či dokonce ze strachu. Počínání poškozené, jakkoli mohlo být nezodpovědné a dovolatele trápit či popuzovat, zároveň zcela jistě nelze považovat za zavrženíhodné jednání v intenzitě předpokládané a požadované zákonem, jež by odůvodňovalo právní kvalifikaci posuzovaného skutku podle § 146a tr. zákoníku.
 Pouze pro úplnost zbývá dodat, že jednočinný souběh trestných činů ublížení na zdraví z omluvitelné pohnutky podle § 146a tr. zákoníku a neposkytnutí pomoci podle § 150 tr. zákoníku je vyloučen. Při posuzování úmyslných trestných činů proti zdraví s těžším následkem (smrti) jako okolností podmiňující použití vyšší trestní sazby (§ 145 odst. 1, odst. 3 tr. zákoníku, § 146 odst. 1, odst. 4 tr. zákoníku, § 146a odst. 1, odst. 5 tr. zákoníku, příp. § 146a odst. 3, odst. 5 tr. zákoníku) se v judikatuře důvodně vychází z právního názoru, že jejich pachatele nelze uznat vinným současně trestným činem neposkytnutí pomoci podle § 150 odst. 1 tr. zákoníku především s ohledem na to, že trestný čin neposkytnutí pomoci je k výše uvedeným poruchovým trestným činům pouze subsidiární povahy , takže pachatel, který úmyslně způsobil těžkou újmu na zdraví s (nedbalostním) následkem smrti poškozené, již neodpovídá podle § 150 tr. zákoníku (k tomu přiměřeně srov. rozhodnutí Nejvyššího soudu publikovaná ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod č. R 16/1986 tr. nebo R 21/1983 tr.).
 Protože dovolání obviněného I. G. bylo dílem opřeno o námitky, které pod důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. ani pod žádný jiný z dovolacích důvodů podle § 265b tr. ř. podřadit nelze, a v jeho relevantně uplatněné části nebylo shledáno opodstatněným, Nejvyšší soud je podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněné. Za podmínek § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. tak učinil v neveřejném zasedání, aniž by k tomuto postupu zákon vyžadoval souhlasu stran (srov. § 265r odst. 1 písm. c/ tr. ř.).


text:
V rámci výkonu dozoru na stavbách nabízíme tyto činnosti:
 Autorský dozor (ATD) - činnost zhotovitele dokumentace (autora) nad souladem parametrů projektu s prováděnou stavbou, objektem nebo zařízením, popřípadě supervizí nad souladem realizační, výrobní nebo dílenské dokumentace vypracovávané dodavatelem stavby s projektem. Autorský dozor je vykonáván na základě smlouvy mezi klientem (objednatelem) a zhotovitelem (autorem) osobou, která příslušnou dokumentaci autorsky zpracovala, popřípadě osobou autorem pověřenou. Na významných, technicky a architektonicky složitých a rozsáhlých stavbách je obvykle autorský dozor trvalý, na ostatních stavbách občasný.
 Zjednodušeně lze říci, že výkon ATD spočívá:
 v podání vysvětlení potřebných pro plynulost stavby
 dohledu nad dodržením dokumentace pro provedení stavby s přihlédnutím k podmínkám stavebního povolení a posuzování návrhů dodavatelů na změny a odchylky oproti této dokumentaci, zejména z pohledu dodržení technicko-ekonomických parametrů stavby, architektonické koncepce
 v účasti na odevzdání a převzetí stavby
 v účasti na kontrolních dnech stavby apod.
 U staveb financovaných z veřejného rozpočtu, kterou provádí stavební podnikatel (viz § 2 odst. 2 písm. b) zákona č. 183/2006 Sb., stavební zákon) jako zhotovitel, je stavebník povinen - pokud projektovou dokumentaci pro tuto stavbu může zpracovat jen osoba oprávněná podle zvláštního předpisu (osoba autorizovaná) - zajistit autorský dozor projektanta, popřípadě hlavního projektanta nad souladem prováděné stavby s ověřenou projektovou dokumentací (§ 152 odst. 4).
 Technický dozor investora (TDI) - činnost fyzické nebo právnické osoby pověřené klientem (stavebníkem, investorem, objednatelem) nad souladem kvantitativních a kvalitativních parametrů projektu s prováděnou stavbou, objektem nebo zařízením. Investorský technický dozor nesmí být vykonáván osobou v zaměstnaneckém nebo smluvním vztahu s osobou, která je odpovědná za vedení stavby. Oprávněná autorizovaná osoba pověřená výkonem investorského technického dozoru je rovněž pověřena sledovat soulad prováděné stavby s právními předpisy, vydanými správními rozhodnutími a dalšími podmínkami stanovenými smlouvou s klientem (objednatelem).
 Výkon TDI spočívá zejména:
 v přejímání dokončených stavebních výkonů
 v kontrole a přejímání dílčích stavebních prací, které budou dalšími činnostmi zakryty
 ve zhotovení soupisu vad a nedodělků
 Tyto činnosti je možno nad základní honorář rozšířit o tzv. zvláštní výkony. Ty zahrnují například sestavení a rozepsání platebního plánu a dozor nad ním, vypracování dokumentace skutečného provedení stavby, spolupráce při kontrole účtů a zpřesnění a novelizace časových plánů.
 U staveb financovaných z veřejného rozpočtu, kterou provádí stavební podnikatel (viz § 2 odst. 2 písm. b) zákona č. 183/2006 Sb., stavební zákon) jako zhotovitel, je stavebník povinen zajistit technický dozor nad prováděním stavby (§ 152 odst. 4).
 Technický dozor stavebníka není vybranou činností ve výstavbě podle stavebního zákona a je náplní volné živnosti č. 70 - Služby v oblasti administrativní správy a služby organizačně hospodářské povahy, která je definována v Příloze č. 4 k Nařízení vlády č. 278/2008 Sb., kterou s stanoví obsahová náplň technického dozoru takto:
 Výkon činnosti koordinátora bezpečnosti práce (KBOZP) - Zadavatel stavby je povinen zajistit koordinátora BOZP při realizaci stavby a zavázat všechny zhotovitele ke spolupráci s koordinátorem BOZP pro fázi realizace na takové stavby, kde budou působit dva a více zhotovitelů a u kterých jsou přesaženy limity objemu prací dle § 15 zákona č. 309/2006 Sb. o zajištění dalších podmínek bezpečnosti práce a


text:
// Profipravo.cz / Obchodněprávní shrnutí 29.12.2015
 Dotčené předpisy: § 206 zák. č. 90/2012 Sb.§ 212 zák. č. 90/2012 Sb.§ 19 zák. č. 304/2013 Sb.Kategorie: společnost s ručením omezeným; zdroj: www.nsoud.cz Z odůvodnění:Krajský soud v Brně usnesením ze dne 28. února 2014, č. j. C 70854-RD28/KSBR, Fj 9890/2014, vyhověl návrhu na zápis počtu členů statutárního orgánu obchodní společnosti Seznam firem s.r.o. v likvidaci (dále též jen „společnost“) [výrok I.] a odmítl návrh na zápis jména, adresy místa pobytu, výše vkladu, rozsahu splnění vkladové povinnosti a výše podílu společníka R. J. (dále též jen „společník“) [výrok II.].Vyšel přitom z toho, že:1) Účast společníka ve společnosti zanikla vydáním exekučního příkazu soudního exekutora JUDr. Jiřího Komárka ze dne 19. ledna 2012, č. j. 038 EX 60/11-6, jímž byl postižen jeho obchodní podíl (dále též jen „exekuční příkaz“).2) Z „vyrozumění“ soudního exekutora o zániku pověření k provedení exekuce ze dne 22. ledna 2014, č. j. 038 EX 60/11-61, se podává, že pohledávka, její příslušenství a náklady exekuce byly vymoženy, čímž došlo k zániku účinků všech vydaných exekučních příkazů.Podle soudu prvního stupně může být účast společníka společnosti s ručením omezeným obnovena pouze v důsledku zrušení exekučního příkazu, jímž byla jeho účast (podíl) postižena. Protože společnost k návrhu připojila (kromě plné moci) pouze „vyrozumění“ soudního exekutora o zániku pověření k provedení exekuce, aniž by (přes výzvu soudu) doplnila rozhodnutí o zrušení exekučního příkazu, soud prvního stupně její návrh na zápis jména, adresy místa pobytu, výše vkladu, rozsahu splnění vkladové povinnosti a výše podílu společníka odmítl.K odvolání společnosti směřujícímu proti odmítavému výroku usnesení soudu prvního stupně Vrchní soud v Olomouci usnesením ze dne 1. července 2014, č. j. 8 Cmo 205/2014-RD36, potvrdil usnesení soudu prvního stupně v napadené části, tj. ve výroku II.Odvolací soud konstatoval, že podle ustanovení § 206 odst. 3 zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních společnostech a družstvech (zákona o obchodních korporacích) [dále též jen „ZOK“], se účast společníka ve společnosti obnovuje „zrušením rozhodnutí, jímž byla exekuce nařízena“. Zrušení exekučního příkazu je však připuštěno pouze před provedením exekuce, kdežto po jejím provedení lze „řízení na návrh povinného podaný ve lhůtě 15 dnů ode dne, kdy se dozvěděl o důvodech zastavení exekuce, zastavit.“ Odvolací soud proto (jsa si vědom odlišné textace ustanovení § 206 odst. 3 ZOK) dovodil, že „listinou, která má dokládat obnovení účasti společníka, je rozhodnutí o zastavení exekuce“.Protože společnost k návrhu přiložila pouze „vyrozumění“ soudního exekutora o zániku účinků exekučního příkazu, potvrdil odvolací soud (s odkazem na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 19. srpna 2008, sp. zn. 29 Cdo 339/2008, uveřejněné pod číslem 64/2009 Sbírky soudních rozhodnutí a stanovisek) [dále jen „R 64/2009“] napadený výrok usnesení soudu prvního stupně jako věcně správný.Proti usnesení odvolacího soudu podala společnost dovolání, opírajíc jeho přípustnost o § 237 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu (dále též jen „o. s. ř.“), uplatňujíc dovolací důvod dle § 241a odst. 1 o. s. ř. a navrhujíc, aby Nejvyšší soud usnesení odvolacího soudu změnil a návrhu na změnu zápisu vyhověl, resp. aby usnesení odvolacího soudu zrušil a věc tomuto soudu


text: vrátil k dalšímu řízení.Dovolatelka namítá, že R 64/2009, z nějž odvolací soud vycházel, bylo překonáno novelou zákona č. 120/2001 Sb., o soudních exekutorech a exekuční činnosti (exekučního řádu), provedenou zákonem č. 286/2009 Sb., která do exekučního řádu vložila ustanovení, podle něhož provedením exekuce a zastavením exekuce zanikají účinky všech vydaných exekučních příkazů. Odkazujíc na závěry rozsudku Krajského soudu v Ostravě ze dne 1. září 2011, sp. zn. 42 Co 283/2011, ohledně obnovení účasti v bytovém družstvu, dovolatelka uvádí, že i ve vztahu k obnovení účasti společníka ve společnosti s ručením omezeným má provedení exekuce stejný důsledek (zánik účinků všech vydaných exekučních příkazů) jako její zastavení. Z toho dovozuje, že odpadne-li důvod zániku účasti ve společnosti (ať již kvůli zastavení exekuce, či proto, že exekuce byla provedena), účast společníka ve společnosti se obnoví. Tento závěr se dle dovolatelky uplatní i v poměrech úpravy zákona o obchodních korporacích, a to i přes „terminologický nesoulad“ ustanovení § 206 odst. 3 ZOK, které hovoří (na rozdíl od úpravy § 148 odst. 5 a § 231 odst. 2 zákona č. 513/1991 Sb., obchodního zákoníku; dále jen „obch. zák.“) o „zrušení rozhodnutí“.S odkazem na svoji dobrou finanční situaci dovolatelka podotýká, že k jejímu zrušení došlo pouze v důsledku vydání exekučního příkazu postihujícího účast jejího (jediného) společníka. Zdůrazňuje přitom, že nebude-li jí zápis obnovené účasti společníka povolen, nebude jasné, komu vyplatit „vypořádací podíl“ (rozuměj: podíl na likvidačním zůstatku).Dovolatelka poukazuje i na „nesoulad“ § 320ab o. s. ř., podle něhož je-li podíl neomezeně převoditelný, prodá se po právní moci usnesení o nařízení výkonu rozhodnutí v dražbě (a až v případě, kdy se nepodaří prodat podíl ani v opakované dražbě, postihuje výkon rozhodnutí pohledávku z práva na vypořádání), s ustanovením § 206 odst. 1 ZOK, které s prodejem obchodního podílu v dražbě nepočítá. Dovozujíc aplikační přednost (specialitu) úpravy občanského soudního řádu, dovolatelka zdůrazňuje, že z úpravy postižení účasti společníka ve společnosti s ručením omezeným vyplývá, že „zákonodárce nazírá na skončení účasti společníka (...) jako na poslední a krajní možnost“. O to méně se dle jejího názoru jeví být spravedlivé závěry soudů nižších stupňů, neboť společník dobrovolně a v celém rozsahu vymáhanou pohledávku zaplatil.Dovolání je přípustné podle § 237 o. s. ř. pro posouzení otázky dovoláním otevřené, v rozhodování dovolacího soudu dosud neřešené, a to k výkladu § 206 odst. 3 ZOK.Podle § 206 ZOK účast společníka ve společnosti zaniká zamítnutím insolvenčního návrhu pro nedostatek jeho majetku nebo zrušením konkursu proto, že je jeho majetek zcela nedostačující. Účast společníka ve společnosti zaniká také pravomocným nařízením výkonu rozhodnutí postižením obchodního podílu nebo právní mocí exekučního příkazu k postižení obchodního podílu po uplynutí lhůty uvedené ve výzvě ke splnění vymáhané povinnosti podle jiného právního předpisu a, byl-li v této lhůtě podán návrh na zastavení exekuce, právní mocí rozhodnutí o tomto návrhu, není-li obchodní podíl převoditelný (odstavec první).Zrušením rozhodnutí podle odstavce 1 se účast společníka obnovuje. Vyplatila-li již společnost společníkovi vypořádací podíl, obnoví se jeho účast, jen nahradí-li ho společnosti do 2 měsíců ode dne právní moci zrušení rozhodnutí (odstavec třetí).Podle § 212


text: ZOK podíl společníka, jehož účast zanikla jinak než převodem podílu, se považuje za uvolněný podíl (odstavec první).Je-li převod nebo přechod podílu omezený nebo vyloučený, odstavec 3 se nepoužije a společnost naloží s podílem postupem podle § 214 a 215 (odstavec druhý).S uvolněným podílem společnost nakládá jako zmocněnec a naloží s ním podle § 213 nebo 215 (odstavec třetí).Práva a povinnosti spojená s uvolněným podílem nelze vykonávat (odstavec čtvrtý).Podle § 775 ZOK se zákonem o obchodních korporacích řídí práva a povinnosti vzniklé ode dne jeho účinnosti.Podle § 19 zákona č. 304/2013 Sb., o veřejných rejstřících právnických a fyzických osob (dále jen „ZVR“), musí být návrh na zápis doložen listinami o skutečnostech, které mají být do veřejného rejstříku zapsány, a listinami, které se zakládají do sbírky listin v souvislosti s tímto zápisem.I. K použití zákona o obchodních korporacíchV rozsudku velkého senátu občanskoprávního a obchodního kolegia ze dne 20. května 2015, sp. zn. 31 Cdo 2827/2012 (vyhlášeném po vydání rozhodnutí odvolacího soudu v projednávané věci), který je veřejnosti dostupný - stejně jako ostatní rozhodnutí Nejvyššího soudu vydaná po 1. červnu 2001 - na webových stránkách tohoto soudu (dále jen „rozsudek velkého senátu“), Nejvyšší soud, překonávaje dosavadní judikatorní závěry, vyřešil otázku obnovení účasti člena v družstvu zaniklé v důsledku vydání exekučního příkazu, kterým byly postiženy jeho členská práva a povinnosti (členský podíl).Nejvyšší soud v rozsudku velkého senátu formuloval a odůvodnil závěr, podle něhož nebyla-li vymáhaná povinnost splněna z prostředků získaných postižením členských práv a povinností, členství v družstvu, zaniklé v důsledku exekuce postihující členská práva a povinnosti, se obnoví, zaniknou-li účinky exekučního příkazu, jímž byly členská práva a povinnosti postiženy. K obnovení účasti přitom dochází v okamžiku zániku účinků exekučního příkazu, jímž byly členská práva a povinnosti postiženy.Uvedené závěry, byť formulovány v poměrech družstva a při výkladu § 231 odst. 2 obch. zák., se prosadí obdobně též v poměrech společnosti s ručením omezeným, a to jak při výkladu § 148 odst. 4, resp. 5 obch. zák. (ve zněních účinných do 31. prosince 2012, resp. do 31. prosince 2013), tak od 1. ledna 2014 při výkladu § 206 odst. 3 ZOK.Jelikož podle závěrů rozsudku velkého senátu se účast obnoví k okamžiku zániku účinků exekučního příkazu, jímž byly členská práva a povinnosti postiženy, není pro určení, zda má být obnovení účasti posuzováno podle obchodního zákoníku, či zákona o obchodních korporacích, rozhodující den, kdy byl podán návrh na zahájení řízení (jak se domníval odvolací soud), ani den, k němuž je datováno „vyrozumění“ soudního exekutora o zániku pověření k provedení exekuce, nýbrž den zániku účinků exekučního příkazu (v poměrech projednávané věci tedy den, v němž společník - dle tvrzení dovolatelky - uhradil vymáhanou pohledávku).Úpravu zákona o obchodních korporacích je pak možné aplikovat pouze tehdy, zanikly-li účinky exekučního příkazu po 31. prosinci 2013 (viz § 775 ZOK).Jestliže soudy nižších stupňů - vycházejíce ze závěrů R 64/2009, překonaných právě rozsudkem velkého senátu - dovodily, že obnovení účasti společníka po zániku exekučního příkazu má být posuzováno podle zákona o obchodních korporacích, aniž se zabývaly tím, kdy došlo k zániku účinků exekučního


text: příkazu, je tento jejich závěr neúplný, a tudíž i nesprávný.II. K výkladu § 206 odst. 3 ZOKVe vztahu k dovoláním otevřené otázce výkladu § 206 odst. 3 ZOK Nejvyšší soud předesílá, že stejně jako v případě družstva ani v poměrech společnosti s ručením omezeným není - ve vztahu k obnovení účasti společníka - žádný důvod rozlišovat mezi jednotlivými způsoby zániku účinků exekučního příkazu. Odlišnost obou právních forem spočívá (ve vztahu k řešení otázky obnovení účasti) v tom, že členský podíl (resp. od 1. ledna 2014 družstevní podíl) člena družstva, jehož účast byla postižena exekučním příkazem, zaniká současně se zánikem členství povinného, zatímco ve společnosti s ručením omezeným postižený podíl nezaniká, nýbrž se po zániku účasti společníka stává tzv. uvolněným podílem, s nímž je společnost povinna naložit postupem podle § 212 a násl. ZOK.Z toho plyne, že zatímco účast člena družstva a spolu s ní i odpovídající družstevní podíl mohou být obnoveny kdykoli (s výjimkou případů, v nichž byla vymáhaná povinnost splněna - byť i jen částečně - z prostředků získaných postižením členských práv a povinnosti), obnovení účasti společníka ve společnosti s ručením omezeným je možné pouze do doby, než společnost naloží s uvolněným podílem postupem podle § 212 a násl. ZOK. Naloží-li společnost s uvolněným podílem postupem podle § 212 a násl. ZOK, k obnovení účasti společníka (přes zánik účinků exekučního příkazu) dojít nemůže, neboť podíl, který představoval účast společníka ve společnosti (resp. práva a povinnosti z této účasti plynoucí), byl prodán (§ 213 ZOK), přešel na zbývající společníky či zanikl v důsledku snížení základního kapitálu (§ 215 ZOK).Aby se účast společníka ve společnosti s ručením omezeným, zaniklá v důsledku exekuce postihující jeho podíl, obnovila, musí proto k zániku účinků exekučního příkazu, jímž byl podíl postižen, dojít před tím, než společnost naloží s uvolněným podílem postupem podle § 212 a násl. ZOK (tak, jak to s účinností do 31. prosince 2013 výslovně stanovil § 148 odst. 4, resp. 5 obch. zák.).Právě z tohoto důvodu musí být návrh na zápis obnovené účasti společníka doložen jak listinami dokládajícími zánik účinků exekučního příkazu, tak listinami prokazujícími, že k zániku účinků došlo před tím, než společnost naložila s uvolněným podílem postupem podle § 212 a násl. ZOK (§ 19 ZVR).Zánik účinků exekučního příkazu v důsledku provedení exekuce bude možné prokázat zpravidla oznámením soudního exekutora o skončení exekuce podle § 46 odst. 8 exekučního řádu (srov. též rozsudek velkého senátu). To, že k zániku účinků exekučního příkazu došlo před tím, než společnost naložila s uvolněným obchodním podílem postupem podle § 212 a násl. ZOK, může doložit například výpis ze seznamu společníků nebo čestné prohlášení společnosti.Promítnuto do poměrů projednávané věci to znamená, že došlo-li k zániku účinků exekučního příkazu, jímž byla účast společníka ve společnosti postižena, aniž byla vymáhaná povinnost byť jen částečně splněna z prostředků získaných postižením podílu (lhostejno, zda za účinnosti obchodního zákoníku, či v poměrech zákona o obchodních korporacích), je tím naplněn (pouze) jeden ze dvou předpokladů, jež obnovení účasti podmiňují. Pro posouzení toho, zda k obnovení účasti došlo, je nezbytné zkoumat také


text: to, zda účinky exekučního příkazu zanikly před tím, než společnost naložila s uvolněným podílem. Dovodil-li tedy odvolací soud, že k obnovení účast společníka dochází toliko v případech zastavení exekuce a - veden touto úvahou - se již nezabýval tím, zda došlo k zániku účinků exekučního příkazu před tím, než společnost naložila s uvolněným podílem, není jeho právní posouzení věci správné.S ohledem na obsah dovolacích námitek, v nichž dovolatelka uvádí, že nebude-li obnovená účast společníka zapsána do obchodního rejstříku, zůstane otázkou, jak naložit s likvidačním zůstatkem, má Nejvyšší soud za potřebné zdůraznit, že zanikne-li exekuční příkaz, jímž byl podíl postižen, před tím, než společnost naložila s uvolněným podílem, dochází k obnovení účasti společníka bez dalšího (ex lege) již v okamžiku zániku účinků tohoto exekučního příkazu. Je tomu tak proto, že zápis společníka společnosti s ručením omezeným do obchodního rejstříku má pouze deklaratorní účinky (srov. například usnesení Nejvyššího soudu ze dne 27. ledna 2009, sp. zn. 29 Cdo 4282/2008, uveřejněné v časopise Soudní judikatura číslo 11, ročník 2009, pod číslem 168). V tomto směru proto (bez ohledu na stav zapsaný v obchodním rejstříku) nelze mít pochyb o tom, komu má být podíl na likvidačním zůstatku vyplacen.Nejvyšší soud závěrem podotýká, že s ohledem na novelu občanského soudního řádu a obchodního zákoníku provedenou částí první, článkem I, bodem 34, a částí čtvrtou, článkem VII, body 7 a 8 zákona č. 396/2012 Sb. [srov. § 148 odst. 2 písm. c) a d) obch. zák.] se s účinností od 1. ledna 2013 výše uvedené závěry neuplatní v případech, kdy účast společníka ve společnosti s ručením omezeným, jehož (obchodní) podíl byl postižen exekučním příkazem, zanikne udělením příklepu v dražbě; k tomu srov. úpravu § 320ab o. s. ř. S účinností od 1. ledna 2014 uvedené obdobně platí i v poměrech zákona o obchodních korporacích (§ 206 odst. 1 in fine ZOK).Jelikož právní posouzení věci není správné, Nejvyšší soud usnesení odvolacího soudu a spolu s ním ze stejných důvodů i usnesení soudu prvního stupně v rozsahu specifikovaném ve výroku zrušil a věc v tomto rozsahu vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení (§ 243e odst. 1 a 2 věta druhá o. s. ř.).V další fázi řízení soud prvního stupně neopomene, že k odmítnutí návrhu na zápis z důvodu absence listin, jimiž mají být doloženy údaje u zapisovaných skutečnostech [§ 86 písm. e) ZVR], je možné přikročit teprve tehdy, vyzve-li soud navrhovatele k doplnění chybějících listin (§ 88 ZVR).Právní názor Nejvyššího soudu je pro odvolací soud i pro soud prvního stupně závazný (§ 243g odst. 1 o. s. ř.).Proti tomuto usnesení není opravný prostředek přípustný.


text:
Dokazování - Belgie
 Belgický právní systém rozlišuje mezi občanským právem a obchodním právem. Obchodní právo je zvláštní právo pro podnikatele, zatímco občanské právo se vztahuje k běžnému právu.
 Právní úpravu dokazování podle občanského práva lze najít v článcích 1315 a násl. občanského zákoníku (Burgerlijk Wetboek). Jedná se o uzavřený systém s přísně upravenými formami důkazů (podrobnosti viz článek 5a).
 Právní úpravu dokazování podle obchodního práva lze najít v článku 25 obchodního zákoníku (Wetboek van Koophandel). Nejdůležitějším znakem je otevřenost systému a svoboda, pokud jde o formy důkazů v obchodních závazcích. Článek 25 obchodního zákoníku stanoví: „Vedle forem důkazů povolených podle občanského práva mohou být obchodní závazky prokázány také svědeckou výpovědí ve všech případech, kdy to soud svým rozhodnutím umožní, kromě výjimek stanovených pro zvláštní případy. Nákup a prodej lze prokázat prostřednictvím přijaté faktury, aniž by byly dotčeny jiné důkazní prostředky přípustné podle obchodního práva.“
 Procesní aspekty dokazování v občanských a obchodních věcech se řídí články 870 a násl. soudního řádu (Gerecthelijk Wetboek). Článek 876 soudního řádu stanoví, že soud musí rozhodnout o sporu, který je mu předložen, v souladu s pravidly dokazování, která se vztahují na daný druh sporu. Spor bude buď občanský, nebo obchodní.
 Účastník řízení (dále také „strana“), který se opírá o nějakou skutečnost, prohlášení nebo tvrzení, musí předložit její důkaz. Strana požadující splnění povinnosti musí prokázat, že tato povinnost existuje. Naopak strana požadující, aby byla povinnosti zproštěna, musí předložit důkaz o provedení platby nebo důkaz skutečnosti, která stranu její povinnosti zprostila (článek 1315 občanského zákoníku). V soudním řízení musí každá strana předložit důkazy skutečností, které uvádí (článek 870 soudního řádu: „actori incumbit probatio“). Je pak na protistraně, aby vyvrátila důkazní hodnotu těchto skutečností, pokud je to možné a přípustné.
 Nejsou-li žádné námitky z důvodu veřejného pořádku a vnitrostátní bezpečnosti, je možné prokazovat všechny skutečnosti. Existují tři omezení práva na provedení důkazů během řízení. Zaprvé prokazovaná skutečnost musí být relevantní. Dále pak prokazovaná skutečnost musí být důležitá, což znamená, že pomůže přesvědčit soud o rozhodnutí, kterého má být dosaženo. Konečně zákon musí umožňovat předložení důkazů k prokázání určitých skutečností: nesmějí být například porušeny soukromí, profesní mlčenlivost a listovní tajemství.
 Domněnky jsou protistranou obecně vyvratitelné. Pouze nevyvratitelné domněnky („juris et de jure“) nelze napadnout; je dokonce nezákonné předložit důkazy k jejich vyvrácení. Vyvratitelné domněnky („juris tantum“) lze napadnout a mohou být napadeny důkazem opaku: přijatelné formy důkazu v tomto případě však upravuje občanské právo a nikoliv obchodní právo.
 Soud musí být přesvědčen o tvrzeních stran. Soud musí nabýt přesvědčení na základě důkazů a věrohodnosti. Pokud soud dospěje k závěru, že jemu předložený fakt může pomoci urovnat spor a že předložený fakt spolehlivě odráží pravdivou povahu věci, přisoudí danému faktu důkazní hodnotu. Teprve v okamžiku, kdy soud nějakému faktu přisoudí důkazní hodnotu, může být tento fakt řádně považován za důkaz.
 Důkazní hodnota je poněkud subjektivní, zatímco skutečný důkaz je přísně objektivní. Status důkazu jako výsledku dokazování závisí na spolehlivosti, kterou důkaz musí mít. Důkaz bude z právního hlediska považován za důkaz pouze v případě, že má odpovídající úroveň spolehlivosti, neboť


text:
soud v dané věci nemá úplnou diskreci. Toto je případ listinných důkazů. Pokud soud vykládá obsah dokumentu, který byl získán zákonně, způsobem, který je neslučitelný s jeho skutečným zněním, porušuje status formálních dokumentů jako důkazu. Strana, která spor prohraje, to může použít jako odvolací důvod pro opravný prostředek ke kasačnímu soudu.
 Strana musí být schopna svá tvrzení prokázat. V některých případech může soudce straně nařídit, aby použila konkrétní formu důkazu, jako v případě úředně vyžadované přísahy (článek 1366 občanského zákoníku). Za přísných podmínek může soud požadovat, aby strana učinila prohlášení pod přísahou, buď za účelem urovnání sporu závislého na takovém prohlášení závisí, nebo jednoduše za účelem stanovení částky, která má být přiznána.
 Soud může vyslechnout strany a nařídit výslech svědků s výjimkou případů, kdy to zákon zakazuje (článek 916 soudního řádu). Může také vyžádat vypracování znaleckého posudku, který má stanovit konkrétní skutečnosti nebo soudu poskytnout odbornou radu (článek 962 soudního řádu).
 O provedení důkazu musí požádat jedna ze stran formou hlavního nebo předběžného návrhu. Následné soudní rozhodnutí provedení konkrétního důkazu povolit nebo jej zamítnout s uvedením důvodů.
 V případě grafologického šetření (článek 883 soudního řádu) nebo posuzování padělání listiny (článek 895 soudního řádu) soud stranám nařídí, aby se dostavily k soudu (s právním zástupcem či bez něj) a přinesly s sebou všechny listiny, dokumenty a věci, které se mají porovnávat, nebo listinu, u níž existuje podezření, že se jedná o padělek. Soud se může záležitostí zabývat neprodleně nebo ji může předat soudní kanceláři a pak provádět své vlastní šetření nebo se obrátit na znalce. Soud nakonec v dané věci rozhodne.
 Pokud některá strana navrhne provedení důkazu jedním nebo více svědky, může soud provedení důkazu umožnit, je-li to přípustné (článek 915 soudního řádu). Pokud to zákon nezakazuje, může soud nařídit výslech svědků. Svědky předvolává vedoucí soudní kanceláře nejméně osm dní před datem jejich slyšení. Musí složit přísahu a jsou soudcem vyslýcháni individuálně. Soud může svědkovi klást otázky z vlastního podnětu nebo na žádost jedné ze stran. Svědecká výpověď se zaprotokoluje, přečte se, opraví a v případě potřeby doplní a výslech svědka se poté ukončí.
 Soud může nařídit vyhotovení znaleckého posudku za účelem vyřešení nebo zabránění sporu. Posudek se může týkat pouze skutkových zjištění nebo odborné rady (článek 962 soudního řádu). Znalec plní svůj úkol pod dohledem soudu. Strany poskytnou znalci veškeré nezbytné dokumenty a splní všechny jeho přiměřené požadavky. Posudek musí být předložen do data stanoveného soudním usnesením. Soud není povinen se znaleckým posudkem řídit, učinil-li na věc jiný názor.
 Soud může z vlastního podnětu nebo na návrh stran nařídit obhlídku na místě (článek 1007 soudního řádu). Obhlídka na místě, které strany mohou nebo nemusí být přítomny, bude provedena soudcem, který ji nařídil, nebo osobou úředně pověřenou jejím provedením. O všech činnostech a zjištěních se vyhotoví úřední protokol a předá se stranám.
 Soud není nikdy povinen vyhovět návrhům stran o provedení důkazu. Pokud je však soudci předán úřední pokyn, musí důkaz provést (článek 873 soudního řádu).
 Podle (běžného) občanského práva existuje pět druhů důkazních prostředků: listinný důkaz, výpověď svědků, domněnky, doznání


text:
stran a přísahy (článek 1316 občanského zákoníku).
 Listinný důkaz (článek 1317 občanského zákoníku) lze předložit v podobě ověřené listiny nebo soukromé listiny. Ověřená listina je listina, která byla vyhotovena v zákonné podobě příslušným státním úředníkem (například notářem nebo vedoucím soudní kanceláře) a je stranami a třetími stranami považována za nezvratný důkaz dohody v ní obsažené. Schválená soukromá listina, kterou podepsaly všechny dotčené strany a která byla vyhotovena v počtu kopií odpovídajícím počtu stran, je stranami považována za nezvratný důkaz. Písemná listina musí být vyhotovena pro transakce, jejichž částka nebo hodnota převyšuje 375 eur (článek 1341 občanského zákoníku).
 Je nepřípustné, aby výpovědi svědků (článek 1341 občanského zákoníku) vyvracely obsah písemných dokumentů nebo jejich obsah rozšiřovaly. Pokud však existuje pouze listinný důkaz prima facie nebo pokud nebylo možné listinný důkaz provést, přijímá se výpověď svědků.
 Domněnky (článek 1349 občanského zákoníku) jsou závěry, které zákon nebo soud vyvozuje na základě známé skutečnosti za účelem určení neznámé skutečnosti. Domněnky nemohou být v rozporu s obsahem písemných listin, ale mohou – stejně jako svědecká výpověď – doplnit listinné důkazy prima facie a nahradit listinné důkazy, které nemohly být provedeny.
 Doznání stran (článek 1354 občanského zákoníku) je buď soudní, nebo mimosoudní. Soudní doznání je prohlášení učiněné před soudy stranou nebo jejím zvláštním zmocněným zástupcem, které lze použít proti straně, která jej učinila. Mimosoudní doznání nepodléhá žádným procesním požadavkům.
 Jedna strana může vyžadovat, aby druhá strana složila přísahu (rozhodná přísaha) (článek 1357 občanského zákoníku), nebo tak může nařídit soud. V případě rozhodné přísahy je přísaha důkazem pouze pro osobu, která složení přísahy požadovala, nebo proti ní.
 Důkazní prostředky v obchodních věcech (článek 25 obchodního zákoníku) nejsou upraveny. Nicméně mezi ně patří zvláštní forma, konkrétně přijatá faktura v případě kupních smluv. Obchodník může vždy použít přijatou fakturu jako platný důkaz, zatímco jiné písemné dokumenty, pokud mají sloužit jako důkaz, musí pocházet od protistrany.
 Svědecká výpověď je upravena jako samostatná forma důkazního prostředku občanským zákoníkem; procesní aspekty tohoto dokazování jsou obsaženy v soudním řádu. Znalecké šetření je pouze způsob dodání důkazu a je upraveno v soudním řádu. Strany mohou soud požádat o předvolání svědků, ale nemohou z vlastního podnětu jmenovat znalce. To může učinit pouze soud.
 Listinný důkaz má důkazní hodnotu a soud musí respektovat jeho obsah, totéž se však nevztahuje na znalecké zprávy a posudky. Pokud je zpráva nebo posudek v rozporu s vlastním přesvědčením soudce, není soudce povinen se jimi řídit (článek 986 soudního řádu).
 Existuje hierarchie zákonem upravených druhů dokazování. Doznání a přísahy zaujímají nejvyšší místo. Písemná listina má vždy vyšší důkazní sílu než svědecké výpovědi a domněnky. Ověřené dokumenty (listiny) představují nezvratný důkaz mezi stranami a ve vztahu ke třetím stranám, zatímco uznaná soukromá listina představuje nezvratný důkaz mezi stranami. O svědeckou výpověď a domněnky se lze opřít pouze v případě, že je listinný důkaz neúplný nebo není možné předložit listinný důkaz povinnosti, která má být prokázána.
 V závislosti na tom, zda je skutečnost klasifikována jako občanská nebo obchodní záležitost, je dokazování buď upraveno, nebo neupraveno právními předpisy. Podle občanského práva musí být ověřená nebo


text:
soukromá listina vyhotovena pro všechny záležitosti a transakce přesahující částku nebo hodnotu 375 eur (článek 1341 občanského zákoníku). Pouze takováto listina může sloužit jako důkaz; svědecká výpověď a domněnky nejsou přípustné. V obchodních věcech je naopak v zásadě přípustné, aby důkazy svědkem a domněnky popíraly obsah listin nebo jej doplňovaly.
 Ne, výslech svědka probíhá na návrh stran nebo je nařízen z moci úřední soudem (články 915–916 soudního řádu).
 Pokud je předvolán svědek, který uvede, že má právoplatné důvody odmítnout vypovídat, rozhodne soud. Kromě jiného se za právoplatný důvod považuje povinnost svědka zachovávat obchodní tajemství (článek 929 soudního řádu).
 Osoba předvolaná jako svědek je povinna se dostavit. Pokud se nedostaví, soud ji může na žádost jedné ze stran předvést na základě příkazu doručeného soudním vykonavatelem (článek 925 soudního řádu). Podle trestního práva může být osobě předvolané jako svědek, která se nedostaví, uložen peněžitý trest (článek 926 soudního řádu).
 Svědecká výpověď je neplatná, pokud ji poskytne osoba, která k tomu není právně způsobilá (čl. 961 bod 1 soudního řádu).
 Nezletilý mladší patnácti let nesmí být vyslýchán pod přísahou. Jeho výpověď lze použít pouze pro informaci (čl. 931 odst. 1 soudního řádu).
 Nezletilý, který má potřebnou schopnost úsudku, může být vyslýchán soudcem nebo osobou jmenovanou soudcem v jakémkoli řízení, které se ho týká, buď na vlastní žádost nezletilého, nebo na žádost soudu, přičemž v druhém případě může nezletilý výslech odmítnout (čl. 931 odst. 3 až 7 soudního řádu).
 Pokrevní příbuzní v sestupné linii nemohou být vyslýcháni v případech, kdy jejich pokrevní příbuzní ve vzestupné linii mají opačné zájmy (čl. 931 odst. 2 soudního řádu).
 Strany nemohou svědka oslovit nebo přerušit jeho výpověď přímo, ale musí vždy oslovit soudce (článek 936 soudního řádu). Soudce může buď z moci úřední, nebo na žádost strany položit svědkovy veškeré otázky tak, aby mohl být důkaz objasněn nebo doplněn (článek 938 soudního řádu).
 Nepřímé svědectví je platné; neodporuje to žádnému zákonnému ustanovení ani žádné právní zásadě. Navíc článek 924 soudního řádu stanoví, že soudce se může v případě svědků, kteří se nemohou dostavit osobně, rozhodnout provést výslech v místě, kde se svědek nachází.
 Důkaz, který je získán nezákonně, nesmí být během řízení použit. Soud tedy nesmí k takovému důkazu při svém rozhodování přihlížet. Důkaz získaný způsobem, který představuje porušení pravidel na ochranu soukromí, profesního tajemství nebo listovního tajemství, je nezákonný a nepřípustný.
 Písemné dokumenty pocházející od jedné strany nemohou být použity jako důkaz ve prospěch této strany. Pouze podle obchodního práva může obchodník použít fakturu (která byla přijata zákazníkem) z obchodní transakce jako důkaz k prokázání své vlastní věci, ačkoli se jedná o doklad, který vystavil on sám. Řádně vedené účetnictví může soud přijmout jako důkaz transakcí mezi obchodníky.
 Doznání strany je prohlášení učiněné před soudy samotnou stranou nebo jejím zvláště zmocněným zástupcem. Představuje nezvratný důkaz proti osobě, která doznání učinila.
 Poslední aktualizace: 18/11/2015


text:
9Azs48/2009
 9 Azs 48/2009-91
 Nejvy11í správní soud rozhodl v senátì slo3⁄4eném z pøedsedy JUDr. Radana Malíka a soudcù JUDr. Barbary Poøízkové, Mgr. Davida Hip1ra, JUDr. Lenky Kaniové a JUDr. Jaroslava Hubáèka v právní vìci 3⁄4alobce: S. K., proti 3⁄4alovanému: Ministerstvo vnitra, odbor azylové a migraèní politiky, se sídlem Nad ©tolou 3, Praha 7, proti rozhodnutí 3⁄4alovaného ze dne 15. 9. 2008, è. j. OAM-558/VL-07-11-2008, ve vìci mezinárodní ochrany, o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobce proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 24. 11. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-65,
 Vèas podanou kasaèní stí3⁄4ností se 3⁄4alobce (dále té3⁄4 stì3⁄4ovatel ) domáhá zru1ení shora uvedeného usnesení Krajského soudu v Hradci Králové (dále té3⁄4 krajský soud ) ze dne 24. 11. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-65, kterým tento soud zamítl jeho 3⁄4ádost o ustanovení zástupce pro øízení o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobce podané proti rozsudku tého3⁄4 soudu ze dne 29. 4. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-36.
 Vzhledem k okolnosti, 3⁄4e v dané vìci se jedná o kasaèní stí3⁄4nost ve vìci mezinárodní ochrany (døíve ve vìci azylu), Nejvy11í správní soud se ve smyslu ust. § 104a zákona è. 150/2002 Sb., soudního øádu správního, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen s. ø. s. ), nejprve zabýval otázkou, zda kasaèní stí3⁄4nost svým významem podstatnì pøesahuje vlastní zájmy stì3⁄4ovatele. Pokud by tomu tak nebylo, musela by být podle citovaného ustanovení odmítnuta jako nepøijatelná. Pro vlastní vymezení institutu nepøijatelnosti a jeho dopadù do soudního øízení správního Nejvy11í správní soud odkazuje na své usnesení ze dne 26. 4. 2006, è. j. 1 Azs 13/2006-39, publikované pod è. 933/2006 Sb. NSS.
 V daném pøípadì nebyla rozhodnutím Ministerstva vnitra, odboru azylové a migraèní politiky (dále jen správní orgán ), ze dne 15. 9. 2008, è. j. OAM-558/VL-07-11-2008, stì3⁄4ovateli podle ust. § 12, § 13, § 14, § 14a a § 14b zákona è. 325/1999 Sb., o azylu a o zmìnì zákona è. 283/1991 Sb., o Policii Èeské republiky, ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (zákon o azylu), ve znìní pozdìj1ích pøedpisù (dále jen zákon o azylu ), udìlena mezinárodní ochrana. Proti tomuto rozhodnutí podal stì3⁄4ovatel 3⁄4alobu, která byla rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 29. 4. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-36, zamítnuta.
 Stì3⁄4ovatel se proti uvedenému rozsudku bránil kasaèní stí3⁄4ností, ve které mimo jiné po3⁄4ádal o ustanovení právního zástupce. Usnesením Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 24. 11. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-65, byla jeho 3⁄4ádost o ustanovení zástupce pro øízení o kasaèní stí3⁄4nosti podané proti rozsudku uvedeného soudu ze dne 29. 4. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-36, zamítnuta. Svùj negativní závìr odùvodnil krajský soud tím, 3⁄4e si vý1e popsanou kasaèní stí3⁄4nost proti uvedenému rozsudku ze dne 29. 4. 2009 pøedbì3⁄4nì vyhodnotil jako opo3⁄4dìnì podanou, návrh proto nemohl být podle ust. § 36 odst. 3 s. ø. s. zjevnì úspì1ný a 3⁄4ádost stì3⁄4ovatele v souladu s ust. § 35 odst. 8 s. ø. s. zamítl. Proti tomuto usnesení krajského soudu podal stì3⁄4ovatel nyní projednávanou kasaèní stí3⁄4nost.
 Ve vèas podané kasaèní stí3⁄4nosti napadl stì3⁄4ovatel shora uvedené usnesení


text:
krajského soudu z dùvodu obsa3⁄4eného v ust. § 103 odst. 1 písm. a) s. ø. s. [pozn. NSS: resp. § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s. s ohledem na charakter napadeného rozhodnutí]. Stì3⁄4ovatel je pøesvìdèen, 3⁄4e krajský soud mu mìl ustanovit zástupce. Uvádí pøitom, 3⁄4e mu rozsudek krajského soudu nebyl doruèen a kasaèní stí3⁄4nost podal pouze na základì sdìlení ze strany cizinecké policie, 3⁄4e u3⁄4 bylo o jeho 3⁄4alobì rozhodnuto. Zdùraznil, 3⁄4e je zbaven svobody v zaøízení Bìlá Jezová, kde nemá mo3⁄4nost pou3⁄4ít svého telefonu a náv1tìvu má povolenou v rozsahu hodiny týdnì. Nemù3⁄4e proto ani nahlédnout do soudního spisu, zjistit relevantní skuteènosti, zejména týkající se doruèení rozsudku, aby k nim pøípadnì mohl nìco namítnout. Jeho komunikace s vnìj1ím svìtem je tak zcela zásadnì omezena. Navíc je cizinec a nehovoøí dobøe èesky. Osoba zástupce, který by hájil jeho práva a uplatnil jeho námitky, je proto zcela nezbytná. Na základì shora uvedeného navrhl stì3⁄4ovatel zru1ení napadeného usnesení krajského soudu a vrácení vìci zpìt k dal1ímu øízení.
 Po zvá3⁄4ení obsahu kasaèní stí3⁄4nosti dospìl Nejvy11í správní soud k závìru, 3⁄4e ji nelze pova3⁄4ovat ve smyslu ust. § 104a s. ø. s. za pøijatelnou, tj. za podstatnì pøesahující vlastní zájmy stì3⁄4ovatele.
 Pøednì pova3⁄4uje zdej1í soud za nezbytné uvést, 3⁄4e ji3⁄4 v rozsudku ze dne 28. 4. 2004, è. j. 6 Azs 27/2004-41, www.nssoud.cz, zdùraznil, 3⁄4e v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti musí být stì3⁄4ovatel podle § 105 odst. 2 s. ø. s. zastoupen advokátem. Povaha rozhodnutí, proti nìmu3⁄4 kasaèní stí3⁄4nost smìøuje, v1ak vyluèuje, aby v posuzované vìci bylo mo3⁄4no nedostatek podmínky povinného zastoupení pova3⁄4ovat za pøeká3⁄4ku, je3⁄4 by bránila vydání rozhodnutí, jím3⁄4 se øízení o kasaèní stí3⁄4nosti konèí. Za situace, kdy pøedmìtem pøezkumu je rozhodnutí, jím3⁄4 nebylo vyhovìno 3⁄4ádosti úèastníka o ustanovení zástupce z øad advokátù, by trvání na podmínce povinného zastoupení vedlo k vlastnímu popøení cíle, jen3⁄4 úèastník podáním 3⁄4ádosti sledoval a k popøení vlastního smyslu øízení o kasaèní stí3⁄4nosti, v nìm3⁄4 má být zkoumán závìr o tom, 3⁄4e úèastník právo na ustanovení zástupce nemá. Ostatnì tento závìr potvrzuje rovnì3⁄4 rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 13. 9. 2007, è. j. 9 As 43/2007-77, www.nssoud.cz, podle kterého z obdobných dùvodù, ze kterých v tìchto specifických pøípadech nedostatek zpoplatnìní nebrání projednání vìci samé, nemù3⁄4e ani nedostatek povinného zastoupení za vý1e popsaných okolností omezit pøístup úèastníka k soudu.
 S ohledem na vý1e uvedené závìry, podle kterých není nedostatek právního zastoupení podle ust. § 105 odst. 2 s. ø. s. v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti proti usnesení krajského soudu o zamítnutí návrhu na ustanovení zástupce dùvodem pro odmítnutí kasaèní stí3⁄4nosti, Nejvy11í správní soud pøezkoumal kasaèní stí3⁄4nost podanou proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 24. 11. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-65, kterým jmenovaný soud zamítl 3⁄4ádost stì3⁄4ovatele o ustanovení zástupce pro øízení o kasaèní stí3⁄4nosti podané proti rozsudku uvedeného soudu ze dne 29. 4. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-36, aèkoliv stì3⁄4ovatel není zastoupen advokátem, nebo» opìtovné trvání na podmínce povinného zastoupení by znamenalo dal1í následné øetìzení tého3⁄4 problému, který je pøedmìtem


text:
pùvodního øízení, je3⁄4 z logiky vìci není smysluplné a nesvìdèí ani hospodárnosti a rychlosti celého øízení. Nutno toti3⁄4 poznamenat, jak ji3⁄4 to uèinil zdej1í soud ve svém rozsudku ze dne 13. 9. 2007, è. j. 9 As 43/2007-77, www.nssoud.cz, 3⁄4e z obdobných dùvodù, ze kterých v tìchto specifických pøípadech nedostatek zpoplatnìní nebrání projednání vìci samé, nemù3⁄4e ani nedostatek povinného zastoupení za vý1e popsaných okolností omezit pøístup úèastníka k soudu. Pøiznané osvobození od soudního poplatku je výchozím pøedpokladem pro prominutí dal1ích nákladù øízení. Podle ust. § 35 odst. 8 s. ø. s. mù3⁄4e toti3⁄4 pøedseda senátu ustanovit navrhovateli, u nìho3⁄4 jsou pøedpoklady, aby byl osvobozen od soudních poplatkù, a je-li to tøeba k ochranì jeho práv, na návrh zástupce. Stejnì tak jako osvobození od soudních poplatkù, tak i právo na bezplatné zastoupení se vá3⁄4e k posouzení pomìrù konkrétního 3⁄4adatele. Nesplnìní podmínek pro osvobození od soudních poplatkù tak vyluèuje i právo na bezplatné zastoupení. Podstatou osvobození od soudních poplatkù, jako3⁄4 i oprávnìní 3⁄4ádat o ustanovení zástupce na náklady státu, je ochrana úèastníka proti negativním dopadùm do jeho ústavnì zaruèených práv, v tomto pøípadì do práva na soudní ochranu a na pøístup k soudu.
 Následnì Nejvy11í správní soud pøistoupil k vlastnímu posouzení kasaèní stí3⁄4nosti. Zdej1í soud pøitom pova3⁄4uje za nezbytné poznamenat, 3⁄4e zcela identickou situací, tj. kdy kasaèní stí3⁄4nost pro svou opo3⁄4dìnost zjevnì nemù3⁄4e být úspì1ná, a proto nejsou splnìny pøedpoklady pro osvobození od soudních poplatkù a tím i ustanovení zástupce, se ji3⁄4 zabýval, a to ve svém rozsudku ze dne 14. 2. 2008, è. j. 4 Azs 4/2008-142, www.nssoud.cz, na který odkazuje. Podle tohoto rozhodnutí vyplývají z ust. § 35 odst. 8, vìty první, s. ø. s., podle kterého navrhovateli, u nìho3⁄4 jsou pøedpoklady, aby byl osvobozen od soudních poplatkù, a je-li to tøeba k ochranì jeho práv, mù3⁄4e pøedseda senátu na návrh ustanovit usnesením zástupce, jím3⁄4 mù3⁄4e být i advokát; hotové výdaje zástupce a odmìnu za zastupování osoby uvedené v odstavci 2 platí v takovém pøípadì stát, dvì základní podmínky, pøi jejich3⁄4 souèasném splnìní mù3⁄4e být navrhovateli na jeho 3⁄4ádost zástupce ustanoven. Navrhovatel musí jednak splòovat podmínky pro osvobození od soudních poplatkù a souèasnì musí být ustanovení zástupce potøeba k ochranì práv navrhovatele. Podmínky pro osvobození od soudních poplatkù pøitom upravuje ust. § 36 odst. 3 s. ø. s. Podle první vìty tohoto ustanovení úèastník, který dolo3⁄4í, 3⁄4e nemá dostateèné prostøedky, mù3⁄4e být na vlastní 3⁄4ádost usnesením pøedsedy senátu osvobozen od soudních poplatkù. Podle druhé vìty tého3⁄4 ustanovení dospìje-li v1ak soud k závìru, 3⁄4e návrh zjevnì nemù3⁄4e být úspì1ný, takovou 3⁄4ádost zamítne.
 Nejvy11í správní soud pak v návaznosti na shora citované v uvedeném rozsudku dovodil, 3⁄4e je-li návrh podán opo3⁄4dìnì, zjevnì nemù3⁄4e být úspì1ný, nebo» opo3⁄4dìnost návrhu znemo3⁄4òuje soudu, aby návrh projednal, zabýval se meritem vìci a navrhovateli vyhovìl, kdy3⁄4 podle ust. § 46 odst. 1 písm. b) s. ø. s. musí takový návrh odmítnout. Proto3⁄4e opo3⁄4dìnì podaná kasaèní stí3⁄4nost zjevnì nemù3⁄4e být úspì1ná, není splnìna jedna z obligatorních podmínek pro ustanovení zástupce z øad advokátù soudem a je na místì


text:
postup krajského soudu, kdy 3⁄4ádost o ustanovení zástupce z øad advokátù zamítne.
 Tak tomu bylo i v nyní projednávané vìci, kdy3⁄4 shora oznaèený rozsudek krajského soudu, v nìm3⁄4 bylo øádné pouèení o mo3⁄4nosti podat proti nìmu kasaèní stí3⁄4nost do dvou týdnù od doruèení písemného vyhotovení rozsudku k Nejvy11ímu správnímu soudu prostøednictvím krajského soudu, byl ustanovenému opatrovníkovi stì3⁄4ovatele, Mgr. Ondøeji Rejskovi, advokátovi se sídlem Buzulucká 431, Hradec Králové (viz è. l. 52 soudního spisu), doruèen dne 19. 8. 2009 (viz è. l. 43 soudního spisu). Jmenovaný opatrovník byl stì3⁄4ovateli ustanoven usnesením Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 27. 7. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-52, z dùvodu nemo3⁄4nosti zjistit místo pobytu 3⁄4alobce. V daném pøípadì byl proto ve smyslu ust. § 40 odst. 1 s. ø. s. dnem urèujícím poèátek bìhu dvoutýdenní lhùty pro podání kasaèní stí3⁄4nosti den doruèení písemného vyhotovení rozsudku krajského soudu, tj. støeda 19. 8. 2009. Konec lhùty pro podání kasaèní stí3⁄4nosti dle odst. 2 tého3⁄4 ustanovení pak v návaznosti na vý1e uvedené pøipadl na den, který se svým pojmenováním shodoval se dnem urèujícím poèátek bìhu lhùty, tj. støedu 2. 9. 2009. Proto3⁄4e v1ak kasaèní stí3⁄4nost byla krajskému soudu osobnì doruèena stì3⁄4ovatelem a3⁄4 dne 16. 11. 2009, dospìl krajský soud ke správnému závìru o její opo3⁄4dìnosti.
 Ostatnì tento závìr plnì potvrzuje i usnesení Nejvy11ího správního soudu ze dne 7. 1. 2010, è. j. 9 Azs 47/2009-87, kterým byla kasaèní stí3⁄4nost stì3⁄4ovatele proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 29. 4. 2009, è. j. 28 Az 41/2008-36, odmítnuta podle ust. § 46 odst. 1 písm. b) s. ø. s., ve spojení s ust. § 120 s. ø. s., jako opo3⁄4dìná.
 Ze shora uvedeného vyplývá, 3⁄4e ustálená judikatura Nejvy11ího správního soudu tak poskytuje dostateènou odpovìï na v1echny námitky podávané v kasaèní stí3⁄4nosti. Za tìchto okolností Nejvy11í správní soud konstatuje, 3⁄4e kasaèní stí3⁄4nost svým významem podstatnì nepøesahuje vlastní zájmy stì3⁄4ovatele.
 S ohledem na vý1e uvedené shledal Nejvy11í správní soud kasaèní stí3⁄4nost nepøijatelnou, a proto ji podle ust. § 104a s. ø. s. odmítl pro nepøijatelnost.
 V podané kasaèní stí3⁄4nosti stì3⁄4ovatel po3⁄4ádal o ustanovení zástupce, Nejvy11í správní soud v1ak v návaznosti na vý1e citovanou judikaturu zdej1ího soudu rozhodl i bez toho, ani3⁄4 by mìl stì3⁄4ovatel povinné právní zastoupení, nebo» dospìl k závìru, 3⁄4e nedostatek právního zastoupení podle ust. § 105 odst. 2 s. ø. s. v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti proti usnesení krajského soudu o zamítnutí návrhu na ustanovení zástupce nebrání jejímu projednání.