text:
o jeho právech plynoucích mu z GDPR, tj. o právu na přístup k osobním údajům (čl. 15 GDPR), právu na opravu a výmaz osobních údajů (čl. 16 a 17 GDPR), právu požadovat omezení zpracování (čl. 18 GDPR), jakož i o právu na přenositelnost údajů (čl. 20 GDPR). Účastník je seznámen také s jeho právem podat podnět či stížnost u Úřadu pro ochranu osobních údajů.
 V případě uzavření smlouvy o výuce je právním základem zpracování článek 6 odst. 1 písm. b) GDPR (osobní údaje nezbytné pro plnění smlouvy) a souhlas se zpracováním osobních údajů (dále jen „souhlas“) se nevyžaduje.
 Dodavatel je oprávněn v souvislosti s plněním smlouvy kontaktovat účastníka na jeho emailovou adresu, facebookových profil nebo telefon, pokud mu ho objednatel dobrovolně uvede do formuláře Objednávka – Závazná přihláška při jeho podpisu.
 Osobní údaje budou zpracovávány v elektronické podobě nebo v tištěné podobě. Správcem osobních údajů je firma Mgr. Jiří Kocourek, IČ: 70745358, se sídlem Na Sídlišti III 411, 252 43 Průhonice.
 Osobní údaje mohou být poskytnuty objednateli formou potvrzení o absolvování kurzu nebo potvrzení o docházce na jazykový kurz, který si objednatel vyžádá osobním podpisem písemné žádosti za přítomnosti dodavatele.
 Zmíněná potvrzení v bodě X.8. může dodavatel rovněž poskytnout pro účely řádného vedení účetnictví svému účetnímu/účetní firmě potažmo orgánům státní správy především Ministerstvu financí a dalším kontrolním úřadům a dále pak Ministerstvu vnitra České republiky a všem jeho složkám (Policie ČR, Odbor Azylové a migrační politiky apod.) a dále pak školám a školským zařízením v případě, že si ho od dodavatele tyto orgány písemně vyžádají.
 Pokud tyto obchodní podmínky ani ujednání smluvních stran nestanoví jinak, řídí se právními vztahy mezi smluvními stranami českým právním řádem, zejména příslušnými ustanoveními zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů.
 Dodavatel může tyto obchodní podmínky v přiměřeném rozsahu jednostranně měnit, pokud dá tuto změnu účastníku předem na vědomí a poskytne mu dostatečně dlouhou lhůtu k vypovězení smlouvy podle § 1752 občanského zákoníku.
 Tyto obchodní podmínky jsou platné ode dne 1. 1. 2019.
 Điều kiện ràng buộc chung cho các khóa học tiếng theonhóm của hội South East Asia – liaison, z.s.
 South East Asia – liaison, z.s. – IČ 266 505 25, trụ sở tại Na Sídlišti III 411, 252 43 Průhonice (gọi tắt là „nhà cung cấp“) cung cấp dịch vụ trong lĩnh vực dạy tiếng, và những điều kiện ràng buộc này quy định quan hệ hợp đồng giữa nhà cung cấp và bên sử dụng dịch vụ dạy tiếng (gọi tắt là „bên sử dụng dịch vụ“) và chúng có tính ràng buộc cho các bên tham gia. Mục đích của nhà cung cấp là thông qua phương pháp riêng của mình cung cấp cho bên sử dụng dịch vụ khóa học bằng tiếng Séc chất lượng cho người nói tiếng Việt (cho người lớn cả cho trẻ em).
 Các điều kiện ràng buộc chung (VOP) là phần không tách rời của hợp đồng được ký giữa bên cung cấp và bên sử dụng dịch vụ.
 Hợp đồng giữa


text:
bên cung cấp và bên sử dụng dịch vụ (gọi tắt là „hợp đồng dạy học“) được soạn thảo căn cứ vào đơn đặt dịch vụ mà đơn này là việc trực tiếp điền mẫu „Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc“, với sự có mặt trực tiếp của bên cung cấp và bên sử dụng dịch vụ.
 Đồng thời Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc cũng là chứng từ mà bên cung cấp thu tiền học phí của bên sử dụng dịch vụ. Nếu trẻ tham gia khóa học được kéo dài thì chỉ có phiếu thu tiền đơn giản được cấp khi trả tiền học phí cho những lần tiếp theo.
 Bên sử dụng dịch vụ không thể hủy hợp đồng dạy học sau khi đã cả hai bên đã ký vào Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc.
 Bên cung cấp dịch vụ phải xác nhận đã nhận đơn đăng ký ràng buộc bằng chữ ký trực tiếp của mình trên đơn khi nhận được đơn từ bên sử dụng dịch vụ. Nếu không thì Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc coi như là chưa nhận được.
 Đối tượng hợp đồng là việc dạy tiếng theo nhóm trong khóa học tiếng.
 Loại khóa học (cấp độ cơ bản và chuyên) do bên sử dụng dịch vụ tự chọn theo danh mục khóa học của bên cung cấp.
 Căn cứ vào kinh nghiệm của mình, bên cung cấp dịch vụ sẽ chỉ định cấp độ cơ bản và chuyên của khóa học tiếng, việc kiểm tra và phân giảng viên cụ thể.
 Buổi học sẽ được tổ chức tại địa điểm được quy định sẵn trên Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc mà bên sử dụng dịch vụ đồng ý bằng chữ ký của mình.
 Có 5 loại khóa học: khóa học 3 tháng với khung thời gian quy định trước, khóa học 3 tháng với khung thời gian linh hoạt, khóa học 1 tháng tiếp theo cho trẻ, khóa đối thoại và khóa chuận bị thi. Vì vậy trên Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc luôn có nêu thời gian khi nào khóa học bắt đầu hoặc kết thúc hoặc được lên kế hoạch có bao nhiêu tiết học.
 Thực thi và chất lượng dạy
 Khoảng thời gian các khóa học được tổ chức được thực hiện theo dữ liệu đã được ký trên Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc nếu bên cung cấp và bên sử dụng dịch vụ không thỏa thuận khác.
 Bên cung cấp dịch vụ cam kết là sẽ có giảng viên mà mình coi là chất lượng cho lớp học và bên cung cấp dịch vụ cho là những giảng viên này có khả năng dẫn dắt buổi học chất lượng, đồng thời những giảng viên này đã được bên cung cấp dịch vụ tập huấn.

type: other


text:
Giá của từng khóa học (gọi tắt là „học phí“) được quy định khi ký Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc.
 Học phí bao gồm số lượng từng phần/giờ học thích hợp (theo phân loại của Đơn đặt dịch vụ). Tất cả tài liệu học cần thiết được nêu trên Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc.
 Mức học phí phải được thanh toán bằng tiền mặt khi ký Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc, muộn nhất là vào ngày khóa học bắt đầu, hoặc muộn nhất trước ngày ký Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc phải được thanh toán vào tài khoản của bên cung cấp. Số tài khoản là 2105343359 / 0800.
 Điều kiện để hủy khóa học và hoàn lại học phí như sau:
 Hủy khóa học sau khi thanh toán học phí vào tài khoản trước ngày ký Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc: lệ phí hủy là 25% của học phí. Việc hủy phải được thông báo bằng văn bản với hình thức SMS gửi tới số 00420 601 310 001, hoặc gửi e-mail vào địa chỉ sea-l@sea-l.cz.
 Hủy khóa học sau khi ký Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc: lệ phí hủy là toàn bộ mức học phí.
 Hoàn lại học phí sẽ được thực hiện trong trường hợp ở mục VI.1.b. là hoàn lại tiền vào tài khoản mà học phí được gửi đi từ đây.
 Bên cung cấp dịch vụ có đặc quyền thay đổi trong các khóa học (ví dụ thay đổi giảng viên, điều chỉnh nội dung khóa học, tài liệu học, dịch hoặc hủy tiết học v.v.) và đồng thời có đặc quyền hủy khóa học hoặc một phần khóa học. Trong trường hợp này bên sử dụng dịch vụ sẽ được bồi thường tài chính theo tỷ lệ.
 Điều kiện hủy bài học
 Bên sử dụng dịch vụ không có quyền hủy buổi học.
 Nếu buổi học không được thực hiện vì lý do rào cản từ phía giảng viên (ví dụ bị ốm), buổi học sẽ được bù sau khi hai bên thỏa thuận.
 Nếu bên sử dụng dịch vụ không hài lòng với chất lượng dạy thì phải thông báo bằng văn bản cho bên cung cấp dịch vụ về việc này.
 Bên cung cấp dịch vụ có đặc quyền thẩm tra lại lý do của khiếu nại và đưa ra cách giải quyết cho bên sử dụng dịch vụ, thường là thay giảng viên.
 Bên cung cấp dịch vụ cam kết là sẽ giải quyết khiếu nại trong vòng 14 ngày kể từ ngày nhận được khiếu nại. Việc khiếu nại cũng như giải quyết sai sót phải được thực hiện ngay, có nghĩa là trong vòng 3 tuần kể từ ngày có khiếu nại, nếu hai bên không thỏa thuận một hạn khác.
 Công nhận khiếu nại
 Những cản trở do


text:
bên sử dụng dịch vụ gây nên không được công nhận là lý do khiếu nại chính đáng. Thường là thay đổi thời gian, vì hoàn cảnh không thể đi học mà bên dịch sử dụng dịch vụ khi đăng ký đã có.
 Nếu tình trạng sức khỏe bị thay đổi đột ngột và bị ốm quá 6 tuần thì bên sử dụng dịch vụ có quyền tạm dừng học và chuyển phần tiền học phí tương đương sang kỳ khác. Bên sử dụng dịch vụ phải trình giấy bác sĩ (giấy ốm v.v.) trong khoảng thời gian ngắn nhất, tức là trong vòng 2 tuần kể từ ngày nghỉ học. Nếu bên sử dụng dịch vụ trình giấy bác sĩ muộn quá 2 tuần thì sẽ không được xem xét và điều này bên sử dụng dịch vụ đã biết rõ và hoàn toàn đồng ý.
 Bên cung cấp dịch vụ không chịu trách nhiệm về việc không hoàn thành nghĩa vụ theo đơn đặt dịch vụ nếu việc này xảy ra bất khả kháng.
 Việc bên cung cấp dịch vụ hủy giờ hcj cũng không phải là lý do khiếu nại chính đáng. Tuy nhiên bên cung cấp dịch vụ sẽ phải bù giờ học.
 Dữ liệu cá nhân của bên sử dụng dịch vụ
 Bảo vệ dữ liệu cá nhân của bên sử dụng dịch vụ là cá thể được chiểu theo quy định về bảo vệ cá nhân trong việc xử lý dữ liệu cá nhân và về việc sử dụng tự do những dữ liệu này và về việc hủy quy định số 95/46/ES (quy định chung về bảo vệ dữ liệu cá nhân, tiếp theo là „GDPR“) của Nghị viện và Hội đồng châu Âu số 2016/679 từ ngày 27/4/2016.
 Trong khuôn khổ thỏa thuận hợp đồng dạy học bên tham gia bao giờ cũng được thông báo là dữ liệu cá nhân của mình sẽ được tổ chức South East Asia – liaison, z.s với mục đích thực hiện hợp đồng. Chỉ những dữ liệu sau là được xử lý: tên, họ, ngày sinh, số điện thoại và với mục đích là đăng ký và để lưu hồ sơ những người tham gia hoặc nếu cần thiết để cấp chứng chỉ đã hoàn thành khóa học hoặc chứng nhận đã hoàn thành khóa học. Nếu bên sử dụng dịch vụ muốn gửi chứng nhận hoặc chứng chỉ về hoàn thành khóa học thì địa chỉ của người này cũng sẽ được ghi một lần, tuy nhiên dữ liệu này sẽ không được lưu lại ở bất kỳ đâu. Nếu cha/mẹ thanh toán học phí cho con mình, dữ liệu của cha/mẹ và con sẽ được lưu lại để khi cần thiết có thể liên lạc và lập phiếu thu.
 Những dữ liệu cá nhân nêu trên cũng như những dữ liệu như kiểm tra đạt yêu cầu, nếu được xử lý, sẽ được lưu lại lâu để theo dõi kết quả của từng


text:
học viên cũng như để so sánh kết quả học tập. Tuy nhiên dữ liệu thống kê riêng chỉ có bên cung cấp dịch vụ có mà bên cung cấp dịch vụ có thể chỉ cung cấp cho bên sử dụng dịch vụ trên cơ sở bên sử dụng dịch vụ yêu cầu bằng văn bản. Ngoài ra kết quả sẽ được công khai chỉ trong hình thức tổng hoặc chỉ với mục đích quảng bá hoặc chứng minh kết quả cho các cơ quan thứ 3.
 Người tham gia sẽ được thông báo về danh tính, liên lạc của người quản lý, thời gian mà dữ liệu cá nhân được xử lý và trong khuôn khổ ký hợp đồng người tham gia sẽ luôn được thông báo về quyền lợi và nghĩa vụ của mình theo GDPR, tức là quyền tiếp cận dữ liệu cá nhân (theo điều 15 GDPR), quyền sửa, xóa dữ liệu cá nhân (điều 16 và 17 GDPR), quyền yêu cầu hạn chế xử lý (điều 18 GDPR) cũng như là quyền về giao chuyển được dữ liệu (điều 20 GDPR). Người tham gia cũng được thông báo về mình được quyền kiến nghị hoặc khiếu nại tại Cơ quan bảo vệ dữ liệu cá nhân.
 Trong trường hợp ký hợp đồng học thì cơ sở pháp lý cơ bản của việc xử lý là điều 6 khoản 1 mục b) GDPR (dữ liệu cá nhân cơ bản cần thiết để thực hiện hợp đồng) và sự đồng ý cho xử lý dữ liệu cá nhân (gọi tắt là „đồng ý“) không được yêu cầu.
 Khi thực hiện hợp đồng bên cung cấp dịch vụ có quyền liên hệ với người tham gia qua địa chỉ email, facebook hoặc điện thoại nếu bên sử dụng dịch vụ tự nguyện cung cấp trong Đơn đặt dịch vụ - đơn đăng ký ràng buộc khi ký.
 Dữ liệu cá nhân sẽ được xử lý ở dạng điện tử hoặc văn bản in. Người quản lý dữ liệu cá nhân là tổ chức South East Asia – liaison, z.s., IČ: 26650525, trụ sở Na Sídlišti III 411, 252 43 Průhonice.
 Dữ liệu cá nhân có thể được cung cấp cho bên sử dụng dịch vụ bằng hình thức chứng nhận đã hoàn thành hoặc đã tham gia khóa học tiếng mà bên sử dụng dịch vụ yêu cầu bằng văn bản và ký trước mặt bên cung cấp dịch vụ.
 Bên cung cấp dịch vụ cũng có thể cấp chứng nhận theo điều 10.8 cho kế toán viên/công ty kế toán của mình để làm kế toán hoặc cho các cơ quan công quyền mà trước nhất là Bộ tài chính và các cơ quan kiểm tra khác, ví dụ như Bộ nội vụ CH Séc và các cơ quan trực thuộc Bộ (Cánh sát CH Séc, Vụ chính sách tị nạn và di trú v.v.), ngoài ra cho các trường học, trường mẫu giáo nếu những trường


text:
này có đơn yêu cầu đến bên cung cấp dịch vụ.
 Quy định cuối
 Nếu những điều kiện kinh doanh này hoặc những điều khoản của các bên không quy định khác thì quan hệ giữa các bên tương quan sẽ được chiểu theo quy định pháp lý của Séc, đặc biệt là các quy định trực thuộc của bộ luật dân sự hiện hành số 89/2012.
 Nội dung của các điều khoản này là ràng buộc cho các bên hữu quan.
 Bên cung cấp dịch vụ có thể đơn phương điều chỉnh những điều kiện này ở mức chấp nhận được, nếu thông báo cho người tham gia biết trước và cho người này một khoảng thời gian đủ để chấm dứt hợp đồng theo điều 1752 của bộ luật dân sự.
 Các điều khoản này có giá trị từ ngày 1/1/2019.


text:
8 Tdo 1298/2012
 Dotčené předpisy: § 205 tr. zákoník, § 206 tr. zákoník
 8 Tdo 1298/2012-92 U S N E S E N Í
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 29. ledna 2013 o dovolání obviněného M. Č. , proti usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 26. 4. 2012, sp. zn. 4 To 21/2012, jako soudu odvolacího v trestní věci vedené u Městského soudu v Praze pod sp. zn. 48 T 10/2011, t a k t o :
 Rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 10. 1. 2012, sp. zn. 48 T 10/2011, byl obviněný M. Č. uznán vinným zvlášť závažným zločinem krádeže podle § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku, kterého se podle popsaných skutkových zjištění dopustil společně s obviněným F. P., (stíhaným ve stejné věci jako uprchlý podle § 302 a násl. tr. ř.) tak, že
 dne 1. 12. 2007 v době od 7.00 hod. do 9.00 hod. v P., Č. v sídle společnosti G4S C. S. (CZ) po předchozí vzájemné dohodě obou jmenovaných a společných přípravách na trestnou činnost spočívající v odcizení finančních prostředků ze společnosti G4S C. S. (CZ), obviněný F. P. v trezorové místnosti této společnosti, kde byl zaměstnán, odjistil pečetě kontejnerů, ve kterých byly uloženy finanční prostředky, tyto přeložil do jím přinesených tašek, které následně vložil do žlutého kovového kontejneru a kovové klece na kolečkách, kterou odvezl na nakládací rampu, poté otevřel vjezdová vrata do objektu společnosti a k nakládací rampě přijel obviněný M. Č. motorovým vozidlem obviněného F. P. tov. zn. VW Transporter šedobílé barvy a opatřeným logem společnosti G4S C. S., do kterého pomocí vysokozdvižného vozíku obviněný F. P. naložil již připravený žlutý kontejner, tašky a pytle s finanční hotovostí, a poté se vrátil zpět na své pracoviště, kde setrval do konce pracovní doby v 19.00 hod., přičemž obviněný M. Č. uvedeným vozidlem s penězi odjel, a následně zanechal toto prázdné vozidlo v P., K. ulici, přičemž tímto jednáním způsobili obvinění společnosti G4S Cash Services, a. s., nyní G4S Cash Solutions (CZ), a. s., se sídlem N., P., (dále jen společnost G4S ) škodu ve výši 540.891.700,- Kč.
 Za tento trestný čin byl obviněný M. Č. odsouzen podle § 205 odst. 5 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody v trvání devíti let, pro jehož výkon byl podle § 56 odst. 3 tr. zákoníku zařazen do věznice s ostrahou. Podle § 70 odst. 1 písm. a) tr. zákoníku mu byl uložen trest propadnutí konkrétně určeného počítače a podle § 70 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku finančních prostředků specifikovaných ve výroku tohoto rozsudku. Bylo rovněž rozhodnuto o vině a trestu obviněného F. P. Oběma jmenovaným obviněným byla podle § 228 odst. 1 tr. ř. uložena povinnost společně a nerozdílně uhradit škodu ve výši 458.114.492,87 Kč společnosti Ascot Underwriting Limited, L., U. K., ve výši 918.650,- Kč společnosti G4S a ve výši 81.858.557,13 Kč společnosti Zurich Insurance Public Limited Company, L., U. K., jíž podle § 229 odst. 2 tr. ř. se zbytkem nároku na náhradu škody


text:
odkázal na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Vrchní soud v Praze jako soud odvolací usnesením ze dne 26. 4. 2012, sp. zn. 4 To 21/2012, podle § 258 odst. 1 písm. f), odst. 2 tr. ř. z podnětu odvolání, která proti tomuto rozsudku podali obvinění M. Č. a F. P., rozhodl tak, že zrušil rozsudek soudu prvního stupně ve výroku o náhradě škody ve vztahu ke společnostem Ascot Underwriting Limited, L., U. K. a Zurich Insurance Public Limited Company, L., U. K., a podle § 265 tr. ř. obě uvedené společnosti s jejich nároky na náhradu škody odkázal na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Jinak ponechal rozsudek soudu prvního stupně nedotčen.
 Proti tomuto rozsudku podal dovolání obviněný M. Č., který tak učinil prostřednictvím obhájců JUDr. Jiřího Teryngela a JUDr. Filipa Prince u každého z nich samostatnými podáními opřenými o dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. b), g), l ) tr. ř.
 V dovolání zpracovaném JUDr. Jiřím Teryngelem obviněný ve vztahu k dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. b) tr. ř. uvedl, že již před odvolacím soudem vznesl námitku podjatosti předsedkyně senátu soudu prvního stupně spočívající v tom, že ještě před provedením některých důkazů vyjádřila svůj osobní názor na validitu důkazu, zejména poukázal na její slovní komentář na adresu znalce prof. PhDr. Jiřího Strause, DrSc., který byl vyslechnut při hlavním líčení ze dne 5. 12. 2011, k němuž uvedla, že většího blbce nezná . Dovolatel dále (aniž by již uvedl konkrétní skutečnosti) poukázal na zvukový záznam z hlavního líčení, kde podle něj bylo takových nevhodných sdělení více. Jelikož v tomto případě šlo o apriorní názor na validitu navrhovaných důkazů ještě před tím, než byly provedeny, má za to, že uvedená soudkyně nebyla způsobilá v jeho trestní věci nestranně rozhodovat, což se projevilo i tím, že veškeré důkazy navrhované obhajobou zamítla. Na podporu svých argumentů odkázal na nálezy Ústavního soudu ze dne 15. 2. 1999, sp. zn. II. ÚS 475/99, jakož i na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 4 Tz 196/91, jimiž zdůraznil, že je při posuzování podjatosti soudce nutné posuzovat jeho schopnosti přistupovat k věci a k úkonům objektivně a že význam má i časová otázka vzniku konkrétních pochybností. Vedle toho zmínil i další rozhodnutí, kde ze stejného důvodu bylo rozhodnuto o vyloučení soudce z důvodů pochybnosti o jeho objektivnosti, v nichž došlo v průběhu hlavního líčení ze strany soudců k tomu, že dali najevo, co si myslí o věrohodnosti a úplnosti důležitého důkazního prostředku předloženého obhajobou. Obviněný též ve vztahu k této otázce zmínil i význam nestrannosti soudce s ohledem na nález Ústavního soudu ze dne 12. 1. 2005, sp. zn. III. ÚS 441/04, podle něhož nestačí, že se soudce subjektivně necítí být podjatý ve vztahu k účastníkům či věci, ale i objektivně nahlíženo musí být vyloučeny oprávněné pochybnosti o jeho nestrannosti. Podle obviněného však odvolací soud, který námitku obviněného posuzoval, všechny rozhodné zásady pro hodnocení nestrannosti a nepodjatosti předsedkyně senátu v této věci nezvažoval. Pokud odvolací soud námitce obviněného nevyhověl a smířil se s tím, že pouze


text:
konstatoval nevhodnost chování předsedkyně senátu nalézacího soudu, pochybil.
 K dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. lze přiřadit všechny další výhrady, který obviněný prostřednictvím jmenovaného obhájce vznesl. Především odvolacímu soudu vytkl, že se dostatečně nezabýval použitou právní kvalifikací a obviněného uznal vinným zločinem krádeže podle § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku spáchaného ve spolupachatelství s obviněným F. P., ač se o takový trestný čin nemohlo jednat, protože obviněný F. P. byl zaměstnancem poškozené společnosti, v níž pracoval ve funkci pokladního a nesl odpovědnost za svěřené hodnoty. Mezi jeho povinnosti patřilo počítání, ukládání, výdej atd. finančních prostředků, o nichž vedl evidenci, do které jiní pracovníci i F. P. finanční prostředky přijímali a z níž je vydávali. Jedná se tak o typově shodnou situaci jako bývá obvyklá u podkladních v obchodě nebo u účetních či jiných administrativních pracovníků. Obviněný F. P. tedy měl předmětné finanční prostředky svěřeny a měl v rámci výkonu své pracovní pozice oprávnění s nimi bez omezení nakládat. Z uvedených důvodů se obviněný F. P. nemohl dopustit zločinu krádeže podle § 205 odst. 1, odst. 5 písm. a) tr. zákoníku, ale zločinu zpronevěry ve smyslu § 206 tr. zákoníku, což však soudy neposuzovaly. Obviněný v této souvislosti poukázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 25. 5. 2009, sp. zn. 3 Tdo 115/2009, ze dne 30. 1. 2004, sp. zn. 11 Tdo 40/2004, a ze dne 28. 3. 1996, sp. zn. 2 Tzn 72/1995. S odkazem na své úvahy obviněný M. Č. nemohl být uznán vinným spolupachatelem tohoto trestného činu, ale toliko účastníkem, a to i se zřetelem na rozhodnutí Nejvyššího soudu ze dne 30. 10. 2003, sp. zn. 6 Tdo 1173/2003, vymezující, že u zpronevěry je okruh pachatelů omezen jen na osoby, jimž byla věc svěřena. Obviněný tím současně zdůraznil, že neměl být uznán vinným spolupachatelem (§ 22 tr. zákoníku), ale jen některou z forem účastenství (§ 24 tr. zákoníku), což pro něj má mimořádný význam, neboť účastenství je mírnější formou trestné součinnosti. Spolupachatelem neměl být uznán vinným i proto, že spolupachateli musí být prokázána účast na jednání, nepostačí jen pomoc, třeba jen výrazná, ale spolupachatel musí alespoň dílčím způsobem naplnit svým vlastním jednáním některý ze znaků skutkové podstaty. Podle obviněného však taková účast na činu hlavního pachatele nebyla v jeho případě ničím podložena, a to i s ohledem na závěr soudů o tom, kdy byl trestný čin krádeže dokonán, neboť za dokonání soudy považovaly až vyvezení peněz z objektu poškozené společnosti. Protože však soudy vycházely z toho, že mezi oběma obviněnými byla vzájemná dohoda o přípravě a jejich spolupráci, rovněž nesprávně dovodily, že obviněný F. P. dokonal trestný čin krádeže tím, že bankovky přeložil z kontejnerů do jiných obalů, byť nadále setrvávaly v objektu. V tom případě jejich odvoz z místa činu lze hodnotit toliko jako pomoc i tehdy, pokud dovolatel řídil. K této skutečnosti však obviněný vznesl výhrady (viz další námitky týkající se účasti na trestném jednání) a poukázal na možnost, že se činu dopustil i někdo další, což soudy


text:
provedeným dokazováním nevyvrátily.
 Dovolatel dále vytýkal, že soudy neprovedly dokazování v potřebném rozsahu ani provedené důkazy řádně nehodnotily, čímž porušily právo obviněného na spravedlivý proces. V této souvislosti neúplnost dokazování spatřoval v tom, že se soudy nezabývaly soupisem odcizených bankovek, který byl sice podle vyjádření poškozené společnosti policii dodán, avšak ve spise založen není. Jedná se přitom o důležitý důkaz pro posouzení, zda byla odcizena ta částka, která je ve výroku rozsudku uvedena. Podle obviněného přitom nebylo nereálné tuto částku určit na základě tabulky o hmotnosti bankovek, která byla stanovena na 1200 kg, což je fyzicky nemožné převézt. V souvislosti s tím obviněný poukázal i na to, že ohledáním nebyly nalezeny mikročástice papírových vláken z bankovního papíru a že tedy chybí jakýkoli důkaz o převozu peněz. Obviněný též brojil proti tomu, že nebyl přehrán celý záznam 16 bezpečnostních kamer, neboť se jej nepodařilo otevřít. Obviněný touto výhradou směřoval k tomu, že nebylo vyvráceno, že obviněný F. P. svým jednáním mohl jen zakrývat stopy trestné činnosti jiných osob, které peníze odcizily ještě před tím, než došlo k překrytí kamer obviněným F. P. Požadavek na přehrání všech záznamů obviněný vznesl i pro objasnění toho, zda obviněný F. P. v průběhu pracovní doby telefonoval, jak se dovozuje z jiných důkazů. Rovněž dovolatel poukázal na to, že obviněný F. P. nemohl z místa svého pracoviště otevřít vnější vjezdová vrata, neboť to mohla učinit jen osoba na jiném pracovišti. Řádné přehrání všech záznamů obviněný považoval za nezbytné pro řádné formulování skutkových závěrů, neboť se jedná fakticky o jediný potencionální přímý důkaz o spáchání trestného činu a nelze se spokojit s jeho neprovedením pro technické potíže. Obviněný vytýkal též nesprávný postup při zajišťování protokolu o ohledání motorového vozidla a způsobu vyhodnocení mikrostop, jež měly být v jeho prostrou zajištěny. Protože podle názoru obviněného provedené důkazy se všemi nedostatky, kterých se při jejich zajišťování nebo provádění orgány činné v trestním řízení dopustily, netvoří uzavřený řetězec, který by vylučoval jinou možnost provedení spáchaného činu, má za to, že jemu za vinu kladené jednání vzešlo z procesu stojícího mimo zákonem stanovená pravidla, a je proto vyloučeno, aby jím byl uznán vinným.
 V dovolání, jež bylo vypracováno obhájcem JUDr. Filipem Princem, obviněný namítal s odkazem na dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. g) a l ) tr. ř. rovněž nedostatky v použité právní kvalifikaci. Stejně jako bylo namítáno v dovolání podaném JUDr. Jiřím Teryngelem, bylo obsahem i tohoto podání tvrzení dovolatele, že čin obviněného F. P. nevykazoval znaky trestného činu krádeže, ale že se jej tento hlavní pachatel dopustil za podmínek naplňujících znaky trestného činu zpronevěry. Dovolatel zde odkázal na podklady zajištěné v průběhu trestního řízení, z nichž vyplýval rozsah pracovních povinností spoluobviněného u poškozené společnosti, jež ve fotokopiích připojil jako přílohy označené č. 1 až 4, z nichž je podle něj patrné, že byla s obviněným F. P. sjednána dohoda o hmotné odpovědnosti a že podle popisu pracovní činnosti F. P. odpovídal za příjem a předání zásilek a že se aktivně podílel na hospodárném zacházení se svěřenými


text:
prostředky. Tímto dovolatel považoval za prokázané, že obviněný F. P. nesl na základě všech uzavřených smluv se svým zaměstnavatelem za svěřené prostředky odpovědnost a k práci s penězi byl také speciálně vyškolen. Obviněný též zdůraznil, že společnost G4S přebírala hotovosti od svých klientů a jednala s nimi jakožto správce, přičemž svou činnost prováděla prostřednictvím svých zaměstnanců, tedy i prostřednictvím obviněného F. P. Na základě výsledků provedeného dokazování bylo možné učinit závěr, že F. P. byla jako jedinému pokladníkovi na trezoru svěřena hotovost, která se zde nacházela, a tento s ní měl stanoveným způsobem nakládat. Z těchto důvodů obviněný odmítl právní posouzení jemu za vinu kladeného jednání posouzeného jako spolupachatelství.
 V tomto dovolání obviněný dále zdůraznil, že učiněné právní závěry jsou v extrémním rozporu se skutkovými zjištěními, neboť v projednávané věci neexistuje žádný přímý důkaz, který by jeho vinu prokazoval, a není dán ani ucelený řetězec důkazů nepřímých. Ve vztahu ke kritice, jíž obviněný i v tomto zpracování dovolání napadená rozhodnutí a postupy soudů obou stupňů podrobil, lze zdůraznit především ty námitky, které nebyly druhým ze zpracovatelů uplatněny. Jedná se především o výhrady proti provedení pachových stop a jejich použitelnosti. Ve vztahu k nim obviněný zdůraznil zejména podrobnou analýzu skutečností zjištěných v projednávané věci v konfrontaci s nálezem Ústavního soudu ze dne 9. 6. 2003, sp. zn. IV. ÚS 10/02, již provedl ve svém odvolání, avšak neztotožnil se se způsobem, jakým se odvolací soud s těmito jeho námitkami vypořádal. Svou účast na činu vyloučil, a pokud je dovozována z jediného nepřímého důkazu, kterým jsou pachové stopy, tyto mohly být toliko důkazem podpůrným a nikoli podkladem pro rozhodování o vině a trestu. Obviněný nadto zpochybnil zákonnost procesu získání pachových stop coby důkazu, zvláště za situace, kdy nebylo vyvráceno jeho vysvětlující tvrzení o tom, jak se jeho pachové stopy v předmětném vozidle ocitly. Celý proces snímání těchto stop trpěl zásadními vadami, které opět podrobně rozvedl, a vyjádřil názor, že policie (a to včetně lživé výpovědi svědka M. M.) vycházela z teorie o vině obviněného, jíž podřídila i prováděné dokazování. Nesprávně též soudy zamítly návrhy obhajoby na doplnění dokazování bez adekvátního odůvodnění, a proto se podle něj jedná o tzv. opomenuté důkazy, za něž označil především doplňující výslech svědkyně M. M. a důkaz sešitem o předávaní služeb ve společnosti G4S. Za takový důkaz považuje i nepřehrání záznamu kamer, když tento nedostatek nebyl odstraněn ani v řízení před odvolacím soudem. Důvody, jimiž soudy vysvětlily odmítnutí tohoto důkazu, považuje za okrajové a obecné, neodpovídající povaze a závažnosti věci. Další pochybení shledává v tom, že soudy nesprávně hodnotily tzv. pokus o krádež, který měl údajně obviněný F. P. učinit dne 3. 11. 2007 a při němž se měl pokusit uspat pracovníka K. P. Pro to, kdy a zda vůbec k tomuto pokusu došlo, zcela absentují skutková zjištění. Za nesprávné považoval hodnocení své trestní minulosti, ke které bylo přihlíženo zejména soudem prvního stupně, jenž obviněného nesprávně označil za recidivistu, přestože jeho předchozí odsouzení byla zahlazena.
 Vzhledem k výše uvedeným skutečnostem obviněný navrhl, aby Nejvyšší soud České republiky (dále


text:
jen Nejvyšší soud ) podle § 265k odst. 1 tr. ř. zrušil usnesení Vrchního soudu v Praze ze dne 26. 4. 2012, sp. zn. 4 To 21/2012, a jemu předcházející rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 10. 1. 2012, sp. zn. 48 T 10/2011, a aby podle
 § 265k odst. 2 tr. ř. zrušil i další rozhodnutí na tato rozhodnutí obsahově navazující a poté podle § 265 l odst. 1, 3 tr. ř. přikázal Městskému soudu v Praze, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl, a to v jiném složení senátu. Současně požádal, aby Nejvyšší soud až do doby rozhodnutí o dovolání mu přerušil výkon nepodmíněného trestu odnětí svobody.
 K podanému dovolání se vyjádřil státní zástupce působící u Nejvyššího státního zastupitelství, který po stručném shrnutí obsahu napadených rozhodnutí i dovolání obviněného toto shledal neopodstatněným. Skutkové závěry, k nimž dospěly soudy dříve činné ve věci, považoval za správné a důvody a postupy, na základě nichž je soudy zjistily, považoval nejen v odůvodnění napadených rozhodnutí za řádně rozvedené a upřesněné, ale i za dostatečně objasněné. Nepřisvědčil ani námitce, že jednání F. P. má být kvalifikováno jako zpronevěra podle § 206 tr. zákoníku a jeho vlastní jednání tím pádem jako pomoc podle § 24 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku a nikoliv jako spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku. Ze spisového materiálu nevyplývá, že by předmětné finanční prostředky byly F. P. svěřeny ve smyslu § 206 tr. zákoníku. Skutečnost, že byl jmenovaný zaměstnancem poškozené společnosti ještě nutně neznamená, že došlo k jejich svěření, a ani existence pracovního poměru ve spojení s dohodou o hmotné odpovědnosti bez dalšího neznamená existenci svěření konkrétních finančních prostředků. Jednání obviněného tak nelze jako účast na zpronevěře kvalifikovat, avšak nelze je hodnotit ani jako pomoc ke krádeži. Státní zástupce shledal právní kvalifikaci jednání obviněných jako zvlášť závažného zločinu krádeže podle § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku spáchaného oběma obviněnými ve spolupachatelství zcela správnou. Naplněným státní zástupce shledal i subjektivní znak spolupachatelství, jelikož úmysl, resp. předchozí dohoda obviněného s F. P. vyplývá ze stupně promyšlenosti a připravenosti daný trestný čin spáchat. V této souvislosti nepřisvědčil ani tvrzení, že k dokonání krádeže došlo již přeložením bankovek z kontejnerů do jiných obalů, poněvadž tím se spoluobviněný F. P. bankovek ještě nezmocnil, neboť s nimi ještě nemohl volně a neomezeně nakládat. Podle správného závěru Vrchního soudu v Praze byla krádež v daném případě dokonána až vyvezením peněz z objektu poškozené společnosti. Státní zástupce se neztotožnil ani s námitkou dovolatele, že předsedkyně senátu nalézacího soudu rozhodovala, ačkoliv byla vyloučena, a k této výhradě konstatoval, že se s její obdobou již dostatečně vypořádal odvolací soud, na jehož usnesení a jeho odůvodnění odkázal. K dalším námitkám státní zástupce uvedl, že formálně deklarovanému dovolacímu důvodu obsahově neodpovídají, nýbrž jde jen o snahu dosáhnout zásadní změny skutkového základu soudních rozhodnutí, a proto k nim v dovolacím řízení nelze přihlížet, navíc za situace, kdy soudy nižších stupňů se s nimi dostatečně vypořádaly již v předchozím řízení. Protože nezjistil vady popisované v dovolání, navrhnul


text:
ho podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítnout.
 Nejvyšší soud jako soud dovolací nejprve shledal, že dovolání obviněného je přípustné podle § 265a odst. 1, 2 písm. a), h) tr. ř., bylo podáno osobou oprávněnou podle § 265d odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. ř., v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit (§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.). Dále zkoumal, zda uplatněné dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. b), g), l) tr. ř. lze považovat za důvody dovolání v těchto zákonných ustanoveních vymezené, neboť dovolání je možné podat pouze z důvodů taxativně stanovených v § 265b tr. ř., jejichž existence je zároveň podmínkou pro provedení přezkumu dovolacím soudem.
 Nejvyšší soud posuzoval nejprve, vzhledem k jejímu případnému procesnímu dopadu na průběh dalšího řízení, námitku dovolání podřazenou pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. b) tr. ř. týkající se podjatosti předsedkyně senátu soudu prvního stupně. Za důvod jejího vyloučení považoval zejména její nevhodné a nemístné výroky, které v řízení před soudem prvního stupně před jejím projednáváním, event. v průběhu projednávání této věci pronášela.
 Podle § 265b odst. 1 písm. b) tr. ř. lze dovolání podat, jestliže ve věci rozhodl vyloučený orgán; tento důvod nelze použít, jestliže tato okolnost byla tomu, kdo podává dovolání, již v původním řízení známa a nebyla jím před rozhodnutím orgánu druhého stupně namítnuta.
 Z této dikce je zřejmé, že předpokladem pro to, aby mohl dovolací soud zkoumat, zda rozhodoval vyloučený orgán, musí být splněna podmínka, že namítaná okolnost nebyla tomu, kdo podává dovolání, již v původním řízení známa anebo, že již byla dovolatelem před rozhodnutím orgánu druhého stupně namítnuta.
 Nejvyšší soud z obsahu spisu v projednávané věci shledal, že obviněný M. Č. poprvé tuto námitku podjatosti uplatnil v rámci svého řádného opravného prostředku podaného prostřednictvím obhájce JUDr. Filipa Prince, v němž vznesl obdobné výhrady jako v nyní podaném dovolání, jimiž poukazoval na některá vyjádření předsedkyně senátu prvního stupně, která obviněný považoval za projevy činěné v rozporu se zásadou nestrannosti soudce. Odvolací soud, který si zvukový záznam z průběhu hlavního líčení poslechl, na tyto výtky obviněného reagoval na straně 17 až 19 odůvodnění napadeného usnesení, kde v zásadě k jednotlivým konkrétně vzneseným výhradám uvedl, že v případě nevhodného vyjádření, které předsedkyně senátu vznesla před zahájením trestního stíhání na adresu prof. PhDr. Jiřího Strause, DrSc., nešlo o výrok, který by byl určen stranám a ani se netýkal obsahu posudku či jeho věrohodnosti. Svědčil jen o nezdvořilosti předsedkyně senátu, nikoliv o její podjatosti ve vztahu k projednávané věci či stranám tohoto řízení. Zamítnutí návrhu na doplnění výpovědi svědkyně M. M. při hlavním líčení dne 9. 1. 2012 odvolací soud rovněž s ohledem na obsah zvukového záznamu nepovažoval za výraz podjatosti předsedkyně senátu, ale jen za logické vyústění důvodů, pro které nepovažovala opakovaný výslech této svědkyně za nutný či opodstatněný.
 Vzhledem k tomu, že odvolací soud se uvedenou námitkou obviněného již zabýval, Nejvyšší soud měl splněny podmínky pro to, aby mohl zkoumat, zda se jednalo o okolnosti vedoucí k závěru,


text:
že předsedkyně senátu soudu prvního stupně byla pro svou podjatost vyloučena.
 Podle § 30 odst. 1 tr. ř. je z vykonávání úkonů trestního řízení vyloučen soudce, u něhož lze mít pochybnosti, že pro poměr k projednávané věci nebo k osobám, jichž se úkon přímo dotýká, k jejich obhájcům, zákonným zástupcům a zmocněncům, nebo pro poměr k jinému orgánu činnému v trestním řízení nemůže nestranně rozhodovat. Úkony, které byly učiněny vyloučenými osobami, nemohou být podkladem pro rozhodnutí v trestním řízení. Podle § 30 odst. 2 tr. ř. je soudce nebo přísedící dále vyloučen z vykonávání úkonů trestního řízení, jestliže byl v projednávané věci činný jako státní zástupce, policejní orgán, společenský zástupce, obhájce nebo jako zmocněnec zúčastněné osoby nebo poškozeného. Po podání obžaloby je vyloučen z vykonávání úkonů trestního řízení soudce, který v projednávané věci v přípravném řízení nařídil domovní prohlídku, vydal příkaz k zatčení nebo rozhodoval o vazbě osoby, na niž byla poté podána obžaloba.
 Z uvedené námitky, jakož i z obsahu spisu je zřejmé, že v projednávané věci nejde o skutečnosti, které by mohly opodstatňovat vyloučení předsedkyně senátu podle § 30 odst. 2 tr. ř., ale mohlo by se jednat jen o vyloučení z důvodů vymezených v § 30 odst. 1 tr. ř., a to pro poměr k projednávané věci nebo k osobám. O takový případ by však šlo jen, pokud by byl prokázán osobní vztah konkrétního soudce k určitým osobám zúčastněným na trestním řízení, nebo k věci samotné, anebo by byl výsledkem jeho osobního podílu na rozhodování v předchozích stádiích trestního řízení. Pouhé poznámky a výroky učiněné v průběhu hlavního líčení či jiných stádií trestního řízení a obviněnými subjektivně vnímané jako nevhodné, nemohou vést k obecné pochybnosti o možnosti tohoto soudce nestranně a objektivně rozhodnout. Nejde zde o poměr nyní jmenovaného soudce k věci nebo osobám či orgánům činným v trestním řízení, který předpokládá ustanovení § 30 odst. 1 tr. ř. Pochybnosti o možnosti soudců nestranně rozhodnout v obdobných případech může vzbudit jedině velice blízký osobní poměr k osobám na řízení zúčastněným nebo k věci samé (přiměřeně srov. rozhodnutí č. 30/2007 Sb. rozh. tr.).
 Za okolnost zakládající pochybnost o podjatosti soudce pro poměr k věci ve smyslu § 30 odst. 1 tr. ř. tedy nemůže být považována každá skutečnost dovozovaná jen z předpokladů a domněnek dovolatele, ale o takovou skutečnost může jít jen tehdy, pokud existují skutečné a konkrétní okolnosti nasvědčující tomu, že takový soudce právě pro tuto okolnost není schopen spravedlivě a nestranně rozhodovat.
 O takovou okolnost se však v projednávané věci rozhodně nejedná. Obviněný nezmínil žádnou konkrétní skutečnost, pro kterou by bylo možné se domnívat, že předsedkyně senátu rozhodující jeho trestní věc v prvním stupni má k věci nebo k osobám na ní zúčastněným jakýkoliv osobní vztah. Jestliže obviněný soudkyni vytýkal nevhodné výroky, podle jejich obsahu se jednalo o nepřípadná ironická konstatování, která byla nemístná a nepatřičná, nikoliv však nasvědčující důvodu pro její vyloučení. Z úkonů a postupů předsedkyně senátu prováděných v průběhu dokazování po celou dobu řízení vedeného před soudem prvního stupně žádné faktické negativní subjektivní


text:
tendence nebyly zaznamenány. Dále lze jen uvést, že k vyloučení orgánů činných v trestním řízení může dojít jen z důvodů uvedených v § 30 odst. 1 tr. ř., mezi něž nepatří otázka odborné úrovně a profesionality soudce (srov. rozhodnutí č. 23/1998 Sb. rozh. tr.).
 Pro úplnost je třeba připomenout, že konkrétní souvislosti ve vztahu ke stejným výhradám podrobně zkoumal v rámci řádného opravného prostředku i odvolací soud, který svůj závěr o tom, že neshledal jakékoliv známky porušení nestrannosti anebo svědčící o podjatosti uvedené soudkyně, učinil na straně 18 odůvodnění svého rozhodnutí. K tomuto závěru však připomenul, že obviněný podjatost soudkyně v průběhu řízení vedeného před soudem prvního stupně nevznesl, ale uplatnil ji až v řádném opravném prostředku, byť se jeho výhrady týkaly již počátku hlavního líčení, kde však své námitky neuplatnil.
 Ve shodě s těmito závěry ani Nejvyšší soud neshledal v projednávané věci žádné konkrétní skutečnosti, které by předsedkyni senátu soudu prvního stupně rozhodující v předmětné trestní věci vylučovaly z úkonů trestního řízení, a to ani s ohledem na rozhodovací činnost Ústavního soudu. Lze totiž připomenout, že podle nálezu Ústavního soudu ze dne 15. 2. 1999, sp. zn. II. ÚS 475/1999, vyloučení orgánů činných v trestním řízení podle § 30 odst. 1 tr. ř. nepozůstává pouze z pochybnosti o jejich poměru k projednávané věci nebo k osobám, jichž se úkon přímo dotýká, nýbrž i z hmotně právního rozboru skutečností, které k těmto pochybnostem vedly. Jak z odůvodnění rozhodnutí odvolacího soudu plyne, takový postup v posuzování předmětné otázky soud dodržel a posuzoval povahu vznesených pochybností. Pokud bylo v dovolání poukázáno na nález Ústavního soudu ze dne 12. 1. 2005, sp. zn. III. ÚS 441/2004, lze jen zmínit, že argumentace v něm uvedená řešila situaci, kdy důvodem pro vyloučení soudce bylo to, že šlo o trestnou činnost (útok na veřejného činitele), kde soudce byl tím, kdo byl napaden, což jsou zcela jiné souvislosti než o které jde v projednávané věci.
 Když Nejvyšší soud shledal, že odvolací soud se vypořádal řádně se všemi důležitými souvislostmi i povahou vznesené námitky, neshledal ve věci nic, co by vedlo k závěru o vyloučení předsedkyně senátu soudu prvního stupně z vykonávání úkonů v této trestní věci, a tudíž považoval výhradu dovolatele i s ohledem na závěry, jež učinil již odvolací soud, za neopodstatněnou.
 Další dovolatelovy námitky byly v obou jeho podáních soustředěny k dovolacímu důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. Patří mezi ně výhrady proti použité právní kvalifikaci s tím, že obviněný neměl být uznán vinným jako spolupachatel, ale jako účastník, a to nikoli na trestném činu krádeže, nýbrž zpronevěry. Součástí argumentace podřazené pod tento dovolací důvod jsou však i námitky proti rozsahu provedeného dokazování, jimiž obviněný vytýkal, že soudy neprovedly dokazování v potřebném rozsahu, a při nedostatku usvědčujících důkazů nebylo možné opírat výrok o vině výhradně o vyhodnocení pachových stop. Poukázal tak na chybějící soupis odcizených bankovek, nedostatečné provedení záznamu bezpečnostních kamer, na vady při zajišťování mikrostop ve vozidle. V souhrnu pak obviněný považoval výsledné právní závěry vytvořené při existenci opomenutých důkazů


text:
a extrémního rozporu se zjištěnými skutkovými závěry, a to v důsledku neakceptování zásady in dubio pro reo. Celkově pak vytýkal porušení principů spravedlivého procesu.
 Ke všem těmto výhradám je potřeba nejprve uvést obecná kritéria, podle nichž je nutné jednotlivé námitky obviněného posuzovat. Rozhodující je zákonné vymezení důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., podle něhož lze dovolání podat, jestliže rozhodnutí spočívá na nesprávném právním posouzení skutku nebo jiném nesprávném hmotně právním posouzení.
 Z této právní úpravy plyne, že ve vztahu ke zjištěnému skutku je možné dovoláním vytýkat výlučně vady právní, tedy to, že skutek, jak byl soudem zjištěn, byl nesprávně právně kvalifikován jako trestný čin, ačkoli o trestný čin nejde nebo jde o jiný trestný čin, než kterým byl obviněný uznán vinným. Nelze za naplnění uvedeného důvodu považovat takové výhrady obviněného, v nichž jsou tvrzeny pochybnosti o správnosti skutkových zjištění a s ohledem na obhajobu obviněného jinak hodnoceny důkazy již provedené, když na základě těchto skutkových vad je dovozováno, že obviněný se činu, jímž byl uznán vinným, nedopustil. Pouze formální poukaz na příslušné ustanovení obsahující některý z dovolacích důvodů nestačí, neboť dovolací důvod musí být v dovolání skutečně obsahově tvrzen a odůvodněn konkrétními vadami, které jsou dovolatelem spatřovány v právním posouzení skutku, jenž je vymezen v napadeném rozhodnutí, a teprve v návaznosti na takové tvrzené a odůvodněné hmotně právní pochybení lze vytýkat i nesprávná skutková zjištění (srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 1. 9. 2004, sp. zn. II. ÚS 279/2003).
 Podstatou je, že Nejvyšší soud je zásadně povinen vycházet ze skutkového zjištění soudu prvního, případně druhého stupně a v návaznosti na tento skutkový stav zvažuje hmotně právní posouzení, přičemž skutkové zjištění soudu prvního (druhého) stupně nemůže změnit, a to jak na základě případného doplňování dokazování, tak i v závislosti na jiném hodnocení v předcházejícím řízení provedených důkazů (srov. přiměřeně usnesení Ústavního soudu např. ve věcech sp. zn. I. ÚS 412/02, III. ÚS 732/02, II. ÚS 760/02, III. ÚS 282/03, IV. ÚS 449/03). Nelze proto na podkladě tohoto, ale ani žádného jiného dovolacího důvodu přezkoumávat a hodnotit správnost a úplnost skutkových zjištění, na nichž je napadené rozhodnutí založeno, a tudíž i dovolatelem namítané nedostatky musejí být spatřovány v právním posouzení skutku, jenž je vymezen v napadeném rozhodnutí. V žádném případě jimi nelze vytýkat nedostatky ve skutkových zjištěních nebo ve způsobu, jakým byly posouzeny provedené důkazy, na jejichž základě bylo rozhodnuto o vině.
 Takto vymezené principy je nutné respektovat i v rámci dovolání obviněného M. Č., který kromě výhrady proti nesprávnému posouzení jeho činu jako zločinu krádeže podle § 205 odst. 1, 5 psím. a) tr. zákoníku spáchaného ve spolupachatelství, vznesl námitky, které mají povahu skutkových námitek, neboť brojí proti tomu, o jaké důkazy soudy opřely své závěry a k jakým skutkovým zjištěním na jejich základě došly. Jedná se tedy ve většině výhrad o námitky skutkové. Pokud však jde o zjištění skutkového stavu, jehož lze docílit soudy provedenými důkazy a jejich zákonným hodnocením, je právem i povinností především nalézacího soudu, aby hodnotil důkazy v souladu s ustanovením §


text:
2 odst. 6 tr. ř. Tento postup následně ve smyslu § 254 tr. ř. přezkoumává odvolací soud, přičemž zásah Nejvyššího soudu jako soudu dovolacího do takového hodnocení přichází v úvahu jen v případě, že by skutková zjištění byla v extrémním nesouladu s právními závěry učiněnými v napadeném rozhodnutí (viz např. nález Ústavního soudu pod sp. zn. III. ÚS 84/94, Sbírka nálezů a usnesení ÚS, sv. 3, č. 34).
 Je tedy patrné, že takové námitky nezakládají žádný z důvodů dovolání podle § 265b tr. ř., a proto ve vztahu k nim neexistuje zákonná povinnost soudu dovolání přezkoumat (srov. též usnesení Ústavního soudu ze dne 7. 1. 2004, sp. zn. II. ÚS 651/02, ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. III. ÚS 78/05 aj.). To ostatně dovolatel ani nezpochybňoval, naopak se soustředil při konstatování těchto vad i na výklad toho, že jde v daném případě o existenci extrémního nesouladu mezi učiněnými skutkovými zjištěními soudu na straně jedné a jejich právním posouzením na straně druhé. Argumentoval proto v jednotlivostech údajnými vadami, které podle něj i s odkazem na ústavněprávní principy takový nesoulad v projednávané věci zakládají, neboť podle něj on není osobou, která se činu dopustila.
 K formulovaným skutkovým výhradám považuje Nejvyšší soud za nutné zdůraznit, že průlom do zásad vymezených zákonem v případě dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. sice není zákonem připuštěn, avšak ve výjimečných případech je zásadně možný, a to jen v případě faktického zjištění extrémního nesouladu mezi učiněnými skutkovými zjištěními na straně jedné a právními závěry na straně druhé, resp. při zjištění, že skutková zjištění jsou v extrémním nesouladu s provedenými důkazy (srov. rozhodnutí Ústavního soudu ze dne 3. 2. 2005, sp. zn. III. ÚS 578/04 a ze dne 20. 9. 2006, sp. zn. I. ÚS 553/2005). Za extrémní nesoulad mezi skutkovými závěry a právním posouzením věci, event. provedenými důkazy však nelze považovat jakýkoliv případ, kdy má dovolatel za to, že soudy hodnotily provedené důkazy jinak, než si představuje dovolatel. Jak vyplývá i z bohaté judikatury zejména Ústavního soudu, extrémní nesoulad přichází do úvahy, jen tehdy, kdy je dokazování zatíženo takovými procesními vadami a nedostatky, které znemožnily, aby výsledné závěry o vině logicky a přesvědčivě z provedených důkazů vyplynuly. Musí proto v průběhu dokazování či hodnocení důkazů nastat exces, který odporuje pravidlům zakotveným v § 2 odst. 5, 6 tr. ř. nebo § 125 tr. ř. Jestliže však soudy důkazy provádějí s veškerou důsledností a hodnotí je podle svého vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu, postupují v souladu se zákonem. O případ extrémního nesouladu jde proto jen za situace, že je zjištěna zjevná absence srozumitelného odůvodnění rozsudku, kardinální logické rozpory ve skutkových zjištěních a z nich vyvozených právních závěrech, opomenutí a nehodnocení stěžejních důkazů atp. (srov. usnesení Ústavního soudu ze dne 19. 8. 2010, sp. zn. III. ÚS 1800/2010).
 Se zřetelem na takto vymezená pravidla Nejvyšší soud v projednávané věci dovolání obviněného posuzoval, a to s ohledem na obsah obou citovaných rozhodnutí a jejich návaznost na


text:
provedené dokazování, které je zachyceno v Nejvyšším soudem přezkoumaném spisovém materiálu.
 Při hodnocení obviněným vytýkaných skutkových výhrad nejprve zkoumal, zda a jakým způsobem se soudy se stejnými námitkami, jež obviněný uplatňoval po celou dobu trestního řízení, vypořádaly, zda na ně efektivně reagovaly a zda dodržely při provádění důkazů všechny postupy, náležitosti i zásady, jež byly povinny respektovat, a to se zřetelem na jednotlivá obviněným vznášená kritická stanoviska.
 Potřeba je především z tohoto pohledu konstatovat, že soudy obou stupňů věnovaly rozsahu provedeného dokazování i tomu, co jednotlivým důkazním prostředkům obviněný vytýkal, potřebnou a zvýšenou pozornost a s velkou pečlivostí zkoumaly, hodnotily a prověřovaly vše, co obviněný v jednotlivých fázích trestního řízení vytýkal či namítal.
 Pokud obviněný vznesl opakovaně výhrady proti způsobu, jakým soudy stanovily výši způsobené škody, a s ohledem na hmotnost bankovek zpochybňoval částku, kterou soudy podle výsledků provedeného dokazování určily, tato okolnost byla řádně zjištěna a objasněna. Protože Nejvyšší soud nezjistil žádné nesrovnalosti, postačí pro stručnost odkázat na příslušné pasáže napadených rozhodnutí (zejména strany 21 až 22 odůvodnění rozsudku soudu prvního stupně a stany 23 až 25 usnesení odvolacího soudu), kde oba soudy vyjádřily podrobně, na základě jakých důkazů a z jakých úvah vycházely pro závěry o té výši škody, která je ve výroku rozsudku uvedena. Rovněž se vypořádaly i s obdobnou obhajobou, kterou dovolatel již dříve uplatňoval.
 Soudy obou stupňů se soustředěně věnovaly především problematice pachových stop, zabývaly se především otázkou jejich použitelnosti jako věrohodného důkazu, podrobně své úvahy i závěry rozvedly. Soud prvního stupně zejména na straně 14 až 15, 35 až 36, poukázal na konstatování skutečností vyplývajících ze zjištění psovoda J. B. a s ním korespondujícího znaleckého posudku znalce JUDr. Martina Kloubka. Tato otázka neunikla ani pozornosti odvolacího soudu, jenž ve svém usnesení na straně 43 až 52 reagoval na obdobné výhrady obviněného, a to mimo jiné i se zřetelem na dodržení všech zákonných postupů s tímto důkazním prostředkem spojených. Oba soudy tak při závěru o tom, že způsob, jak byly předmětné pachové stopy ve vozidle, které bylo odstaveno po spáchání činu na odlehlém místě, zajištěny, odebrány, srovnány a vyhodnoceny, nevzbuzuje žádné pochybnosti. Rovněž způsob, jakým je soudy obou stupňů posoudily ve vztahu ke všem ostatním ve věci zajištěným důkazům, odpovídá pravidlům, která měly oba soudy dostatečně na paměti a respektovaly je.
 Takový postup a vypořádání se s pachovými stopami a následnou pachovou zkouškou, lze považovat za konformní s judikaturou zejména Ústavního soudu, neboť je třeba připomenout, že v nálezu ze dne 3. 8. 2000, sp. zn. II ÚS 418/1999 Ústavní soud vyjádřil, že nezpochybňuje obecnou věrohodnost důkazu pachovou zkouškou. Vzhledem k tomu, že však jde o důkaz dále nepřezkoumatelný, lze s ním v trestním řízení zacházet jen jako s důkazem podpůrným. Na jeho základě je možno pouze dospět k závěru, že určitá osoba se v blíže neurčené době s největší pravděpodobností na určitém místě nacházela, nelze z něj však jednoznačně a bez veškeré pochybnosti dovodit, že právě ona se dopustila trestného činu. K tomu, aby bylo možno rozhodnout o vině a trestu je třeba, aby


text:
řetězec důkazů nevykazoval mezery a nevyvolával důvodné pochybnosti. Postup orgánů činných v trestním řízení, jenž je ovládán induktivní metodou, přitom musí být, má-li vykazovat soulad s principy řádného procesu, ovládán procesní čistotou provedeného řízení, a to podle přesvědčení Ústavního soudu i co do jeho přezkoumatelnosti ve vztahu k jednotlivým dílčím komponentům (fázím) procesu dokazování, z nichž se tento skládá. Trestněprocesní teorie i praxe tyto fáze zpravidla dělí na vyhledávání důkazů; jejich opatření, provádění a procesní zajištění, jimiž si orgány činné v trestním řízení zákonem stanoveným způsobem opatřují z pramene důkazu zprávy o skutečnostech významných pro věc a tyto zachycují v příslušném protokolu (§ 55 tr. ř.); dále pak na fázi, v níž dochází k prověrce důkazů, a vyvrcholením tohoto procesu je konečně jejich hodnocení (§ 2 odst. 6 tr. ř., čl. 82 Ústavy České republiky) vedoucí k závěru o spáchání skutku obžalovanou osobou a rozhodnutí o vině a trestu či o případném zproštění obžaloby [srov. nález ze dne 9. 6. 2003 sp. zn. IV. ÚS 10/02].
 Ze způsobu, jakým soudy tento důkaz, byť jen jako podpůrný hodnotily, vyplývá, že dostály všem nárokům a požadavkům na použitelnost pachových stop v projednávané věci. Je tak patrné, že pachové stopy, jež byly v projednávané věci sejmuty, srovnány s pachem obviněného a dále vyhodnoceny, nejsou jediným usvědčujícím důkazem, nýbrž představují, zejména vedle důkazů zajištěných v počítači obviněného a údajů z uskutečněného telekomunikačního provozu (viz strany 7 až 11, 12 až 19, 26 až 35 rozsudku soudu prvního stupně a strany 29 až 43, 52 až 67 usnesení odvolacího soudu), toliko jeden z článků uceleného řetězce důkazů svědčících o vině obviněného.
 Jestliže obviněný vznášel výhrady proti postupu soudů při hodnocení znaleckých posudků z oboru kybernetika, odvětví výpočetní technika, a to zejména znalců Ing. Jiřího Bergera a RNDr. Vlastimila Klímy, nelze jeho výhrady považovat za důvodné, neboť soudy i v tomto případě dostály všem postulátům vyplývajícím ze zákonných ustanovení zajišťujících řádné objasnění věci (srov. např. strany 63 až 66 odůvodnění usnesení odvolacího soudu). Stejně tak nemohou obstát námitky proti nedostatkům ohledně nepřehraných kazet o záznamech bezpečnostních kamer, neboť uvedený nedostatek zčásti napravil odvolací soud, který se s okolnostmi vyplývajícími z těchto záznamů, stejně tak jako i před ním soud prvního stupně, dostatečně vypořádal a své úvahy rovněž logicky vyjádřil. Lze rovněž jen připomenout, že soudy provedené důkazy hodnotily v souladu se zásadami zakotvenými v ustanovení § 2 odst. 5, 6 tr. ř. a při jejich hodnocení plně dostály všem požadavkům na objektivní a pečlivé uvážení všech jednotlivostí i vzájemných souvislostí.
 Nebylo možné akceptovat ani výhradu obviněného ohledně opomenutých důkazů. Lze připomenout, že se o ně jedná tehdy, když o nich v řízení nebylo soudem rozhodnuto, případně jde o důkazy, jimiž se soud bez adekvátního odůvodnění nezabýval, a v důsledku tohoto jsou rozhodnutí nepřezkoumatelná a protiústavní. Dochází k nim tehdy, když v řízení před obecným soudem není dána účastníkovi mj. i možnost navrhnout důkazy, jejichž provedení pro zjištění (prokázání) svých tvrzení pokládá za potřebné; tomuto procesnímu právu účastníka pak odpovídá povinnost soudu nejen o navržených důkazech rozhodnout,


text:
ale také - pokud jim nevyhoví - ve svém rozhodnutí vyložit, z jakých důvodů navržené důkazy neprovedl, resp. pro základ svých skutkových zjištění je nepřevzal; jestliže tak obecný soud neučiní nebo učiní nedostatečně, dochází při jeho rozhodování nejen k vadám spočívajícím v porušení obecných procesních předpisů, ale současně soud postupuje v rozporu se zásadami vyjádřenými v hlavě páté Listiny (především čl. 36 odst. 1 a čl. 38 odst. 2) [srov. nálezy Ústavního soudu ze dne 18. 3. 2010 sp. zn. III. ÚS 3320/2009, uveřejněný pod č. 60 ve sv. 56 Sb. nál. a usn. ÚS ČR, a ze dne 8. 11. 2006 sp. zn. II. ÚS 262/2004, uveřejněný pod č. 208 ve sv. 43 Sb. nál. a usn. ÚS ČR]. Jak však dovolací soud shledal, o takové důkazy ani situace se v projednávané věci nejednalo, neboť soud prvního stupně provedl dokazování v dostatečném rozsahu, a pokud jen část důkazů neprovedl, vysvětlil, z jakých důvodů tak neučinil (srov. strany 22 až 28 odůvodnění rozsudku soudu prvního stupně).
 Jestliže soudy obou stupňů provedly dokazování v potřebném rozsahu, vypořádaly se s dostatečnou argumentací i s tím, které důkazy a z jakých důvodů neprovedly a odmítly je, a všechny důkazy, o něž opřely svá rozhodnutí podrobily pečlivému rozboru s důrazem na kritiku a výhrady obviněného, pak lze uzavřít, že soudy postupovaly v souladu se zákonem a ústavními principy kladoucími důraz na spravedlivý proces a že nedošlo k nelogičnostem nebo vědomému zkreslování zjištěných okolností. Soudy postupovaly důsledně podle § 2 odst. 6 tr. ř., tzn. hodnotily důkazy podle vnitřního přesvědčení založeného na pečlivém uvážení všech okolností případu jednotlivě i v jejich souhrnu a učinily skutková zjištění, která mají oporu ve výsledcích provedeného dokazování. Své závěry také srozumitelně a způsobem odpovídajícím zákonným požadavkům vymezeným v § 125 odst. 1 tr. ř. odůvodnily, a proto z důvodu stručnosti je možno na jejich rozhodnutí v podrobnostech pouze odkázat.
 V takovém případě Nejvyšší soud v projednávané věci nezjistil žádné skutečnosti, které by svědčily o extrémním nesouladu mezi skutkovými zjištěními a právním posouzením věci.
 Jelikož v dané věci nebylo zjištěno obviněným vytýkané svévolné posuzování důkazů provedené bez akceptovatelného racionálního logického základu, nebyl shledán ani jím namítaný extrémní rozpor mezi učiněnými skutkovými zjištěními a z nich vyvozenými právními závěry. Lze proto s ohledem na shora uvedené zásady shrnout, že ve vztahu ke skutkovým výhradám, jež obviněný v dovolání uplatnil, při správnosti skutkových zjištění Nejvyššímu soudu nic nebránilo v tom, aby pro své další úvahy týkající se právní námitky ohledně nesprávnosti použité právní kvalifikace, jíž obviněný učinil v souladu s použitým dovolacím důvodem podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., vycházel ze skutkových zjištění, jež jsou ve výroku rozsudku soudu prvního stupně popsána a v souvislosti s ním rozvedena i v jednotlivých pasážích odůvodnění rozhodnutí obou soudů.
 Obviněný považoval právní posouzení jemu za vinu kladeného činu za nesprávné proto, že jej nebylo možné posoudit jako spolupachatele zločinu krádeže podle § 23 k § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku, ale domáhal se právního posouzení svého jednání jako účastenství


text:
(§ 24 tr. zákoníku) na trestném činu zpronevěry (§ 206 tr. zákoníku), protože spoluobviněný F. P., jenž je hlavním pachatelem, čin kladený mu za vinu spáchal tím, že si přisvojil peněžní prostředky, které měl poškozenou společností G4S v souvislosti s výkonem jeho povolání a jeho pracovním zařazením svěřeny. Obviněný F. P. proto podle obviněného spáchal trestný čin zpronevěry (§ 206 tr. zákoníku), a nikoli krádeže, jak mu je v napadených rozhodnutích rovněž kladeno za vinu.
 Nejvyšší soud k takto uplatněné námitce považuje nejprve za nutné zdůraznit, že obviněný se změny právní kvalifikace touto argumentací zaměřenou na nesprávnost právního posouzení jednání obviněného F. P. domáhá až v rámci tohoto mimořádného opravného prostředku. V odvolání totiž požadoval jen to, aby jeho účast na činu tohoto spolupachatele byla posouzena jako účastenství, s čímž se odvolací soud neztotožnil, jak vysvětlil na straně 69 odůvodnění svého rozhodnutí. Vzhledem k tomu, že nebyla nikým až do právní moci rozhodnutí obou soudů právní kvalifikace krádeže u žádného ze spolupachatelů zpochybňována, ani soudy obou stupňů, které se soustředily především na výhrady obviněného zaměřené proti provedení a hodnocení důkazů, nevěnovaly právní kvalifikaci z hlediska nyní v dovolání uplatněných výhrad pozornost, ale jen stručně konstatovaly opodstatněnost zločinu krádeže podle § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku. Z těchto důvodů nelze v odůvodnění napadených rozhodnutí k námitce vznesené až v dovolání najít potřebná odůvodnění, což však vzhledem k tomu, že jde o otázku právní, nebrání Nejvyššímu soudu, aby potřebné úvahy sám vysvětlil. Je totiž nutné přisvědčit dovolateli, že v obecné rovině platí, že pachatel, který si na základě předchozí dohody přisvojuje cizí věci společně s osobou, jíž byly svěřeny, se těchto věcí nezmocňuje ve smyslu § 205 odst. 1 tr. zákoníku, o trestném činu krádeže, ale účastní se na přisvojení svěřené věci, tedy na jednání, jež má povahu zpronevěry podle § 206 odst. 1 tr. zákoníku. Nejde však o spolupachatelství na tomto trestném činu, ale o některou z forem účastenství podle § 24 odst. 1 tr. zák. (srov. rozhodnutí č. 26/1995 Sb. rozh. tr.). Proto je v dané věci významné, zda s finančními prostředky, jež obviněný F. P. naložil do připraveného transportéru, nakládal v rámci svěření těchto finančních prostředků jeho zaměstnavatelem, anebo zda k takovému jejich svěření nedošlo, což má význam pro odlišení zločinu krádeže a zločinu zpronevěry.
 Podle § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku se zločinu krádeže dopustí ten, kdo si přisvojí cizí věc tím, že se jí zmocní a způsobí tím škodu velkého rozsahu.
 Zločinu zpronevěry se podle § 206 odst. 1, odst. 5 písm. a) tr. zákoníku dopustí ten, kdo si přisvojí cizí věc nebo jinou majetkovou hodnotu, která mu byla svěřena, a způsobí tak na cizím majetku škodu velkého rozsahu.
 Pro odlišení těchto dvou trestných činů je potřeba uvést, že přestože u každého z nich je znakem cizí věc, jsou u nich různé okolnosti, za nichž se pachatel věci zmocní. U krádeže (§ 205 odst. 1 tr. zákoníku) se pachatel věci zmocňuje , tzn. že ji odejme z dispozice vlastníka, oprávněného držitele


text:
nebo i faktického držitele, a tím si zjedná možnost s věcí trvale nakládat podle své vůle. U trestného činu zpronevěry (§ 206 odst. 1 tr. zákoníku) se pachatel věci tímto způsobem nezmocňuje, ale má ji už před tím, než si ji přisvojí, ve své moci, neboť mu byla svěřena jinou osobou (nemusí jít o vlastníka věci) k tomu, aby s touto věcí (nebo s jinou majetkovou hodnotou) nakládal určitým způsobem, tzn. je mu na základě svěření umožněno, aby určitým způsobem s věcí nakládal, zásadně jen v tom rozsahu, jak bylo vymezeno v rámci svěření.
 Věc nebo jiná majetková hodnota je pachateli svěřena, jestliže je mu odevzdána do jeho vlastní faktické moci (do držení nebo jiné obdobné dispozice) zpravidla s tím, aby s ní určitým způsobem nakládal. Ten, kdo ji pachateli svěřil, nemusí být jejím vlastníkem (viz rozhodnutí č. 67/54 Sb. rozh. tr.), a nemusí ani s pachatelem uzavřít písemnou smlouvu (v oblasti pracovních vztahů není nutná dohoda o odpovědnosti za schodek), ale postačí její faktické předání (srov. rozhodnutí č. 52/1996 Sb. rozh. tr.).
 Pro posouzení toho, zda jde o svěření věci nebo jiné majetkové hodnoty (v tomto projednávaném případě se jedná o finanční prostředky), je významné zejména to, jak byla stanovena faktická dispozice s takovými věcmi, neboť ne každé nakládání s prostředky (věcmi), ke kterým má pachatel přístup, lze považovat za jejich svěření ve smyslu § 206 tr. zákoníku. O svěření v tomto smyslu jde jen tehdy, když jsou takové prostředky svěřeny do faktické moci jejich držitele tak, aby s nimi nakládal v souladu s jejich svěřením. O takový případ jde proto podle ustálené judikatury Nejvyššího soudu např. za situace, jestliže pachatel převezme tržbu restaurační provozovny od zaměstnance této provozovny s tím, že ji odevzdá na poště, ale ponechá si ji. Tehdy naplňuje znaky trestného činu zpronevěry podle § 206 tr. zákoníku, a nikoli trestného činu krádeže podle § 205 tr. zákoníku (srov. rozhodnutí č. 52/1996 Sb. rozh. tr.), protože tržbu převzal za tím účelem, aby ji odevzdal na poště. Ve chvíli, kdy mu tržba byla předána, ji převzal fyzicky do své dispozice, a tím, ten, kdo mu ji předal, přestal mít nad touto tržbou vlastní moc a možnost s ní disponovat. V momentě, kdy tato dispozice přešla na pachatele, to byl již pouze on, kdo s tržbou mohl nakládat. Proto, když si ji ponechal, tak ji zpronevěřil (jednal v rozporu s účelem, pro který mu byla svěřena) a nemůže se jednat o krádež. O obdobný případ se jedná, pokud pachatel převezme od dárce věc s pokynem předat ji obdarovanému, avšak pachatel tak neučiní a tuto věc si ponechá (srov. usnesení Nejvyššího soudu ze dne 21. 5. 2003, sp. zn. 5 Tdo 536/2003, uveřejněné v Souboru rozhodnutí Nejvyššího soudu, roč. 2003, sv. 26 pod č. T 618), neboť i zde pachatel uvedený dar převzal do své plné dispozice, čímž obdarovatel nad tímto darem již neměl žádnou moc.
 Naproti tomu o svěření se např. nejedná tehdy, jestliže pachatel byl na základě smlouvy (např. smlouvy o zajištění ostrahy a ochrany majetku) zavázán


text:
pouze střežit cizí věci před odcizením, poškozením nebo zničením, neboť mu tyto věci nebyly svěřeny, tj. předány do jeho dispozice, a nedostaly se tak z faktické moci jejich vlastníka či jiné oprávněné osoby. Proto jednání pachatele, který si neoprávněně přisvojí takové střežené věci tím, že se jich zmocní, nevykazuje zákonné znaky skutkové podstaty trestného činu zpronevěry podle § 206 odst. 1 tr. zákoníku, ale za splnění dalších podmínek půjde o trestný čin krádeže podle § 205 odst. 1 tr. zákoníku (srov. rozhodnutí č. 28/2010 Sb. rozh. tr.). V tomto případě jde o situaci, kdy strážce věcí je sice v roli osoby, která měla přístup k věcem z důvodu zajištění ostrahy a ochrany majetku, neboť byla povinna chránit a opatrovat uvedené věci (objekt, předměty v muzeu, zboží v obchodě, apod., avšak tyto střežené předměty zůstávaly i po dobu, co pachatel vůči nim vykonával tyto své povinnosti, stále v dispozici jejich vlastníka nebo oprávněného držitele. Šlo totiž jen o jejich ochranu spočívající ve střežení, zda je na místě, kde jsou, někdo neohrožuje.
 S ohledem na takto vyjádřené rozdíly mezi krádeží a zpronevěrou, je nutné vykládat i pojem svěření cizí věci usuzovat z těchto hledisek na něj i ze zjištěných okolností v projednávaném případě ohledně obviněného F. P. Rozhodné pro posouzení, o který ze srovnávaných trestných činů se jednalo, je faktický způsob nakládání tohoto spoluobviněného s finančními prostředky v prostorách společnosti G4S, u níž byl zaměstnancem. Podle skutkového stavu obviněný F. P. ve společnosti G4S pracoval v trezorové místnosti této společnosti a čin spáchal tak, že odjistil pečetě kontejnerů, ve kterých byly uloženy finanční prostředky, tyto přeložil do jím přinesených tašek, které následně vložil do žlutého kovového kontejneru a kovové klece na kolečkách, kterou odvezl na nakládací rampu, poté otevřel vjezdová vrata do objektu společnosti a k nakládací rampě přijel obviněný M. Č. motorovým vozidlem, do něhož obviněný F. P. naložil již připravený žlutý kontejner, tašky a pytle s finanční hotovostí, a poté se vrátil zpět na své pracoviště, kde setrval do konce pracovní doby , přičemž obviněný M. Č. uvedeným vozidlem s penězi odjel. Z těchto skutkových zjištění nevyplývá žádná skutečnost, z níž by bylo možné dovodit, že tyto konkrétní uvedené prostředky uložené v kontejnerech byly předány do dispozice obviněného F. P. tak, aby s nimi již určitým způsobem nakládal.
 Z obsahu připojeného spisu (č. l. 3543 až 3554) se podává, že na základě pracovní smlouvy byl obviněný F. P. ve společnosti G4S nejprve zařazen do funkce pokladního, od 1. 10. 2007 byl ve funkci pokladního-trezoru. Dne 15. 8. 2007 s ním byla uzavřena podle § 252 zák. práce dohoda o odpovědnosti za svěřené hodnoty. Tato se týkala hodnot svěřených zaměstnanci během manipulace s ceninami a listovními zásilkami a za hotovost svěřenou zaměstnanci ke zpracování a přepočítání. Pracovní činnost obviněného F. P. jako pokladního-trezoru spočívala podle jejího popisu (č. l. 3554) v tom, že zodpovídal za příjem a předání zásilek, za rychlé a plynulé odbavení vozidel přivážejících a odvážejících zásilky, za evidenci přijatých zásilek, za plynulé a řádné předání zásilek ke zpracování,


text:
za evidenci a včasné odesílání obalů ČNB, za kompletaci zásilek určených k doručení, za informování operačního střediska o zkompletování zásilek určených pro ČNB, odpovídal za zpracování průvodních dokladů k jednotlivým zásilkám a dále za dodržování bezpečnostních pravidel. Z uvedeného obsahu pracovní náplně obviněného je patrné, že nezahrnovala žádnou činnost, při níž by byl obviněný oprávněn nakládat s finančními prostředky, tj. přímo s finanční hotovostí. Podle popisu práce, kterou obviněný F. P. vykonával, se jím prováděné činnosti týkaly nakládání se zásilkami a evidence obalů, event. dokladů k nim. To má podstatný význam pro posouzení, zda mu byly svěřeny finanční prostředky, neboť popis práce o takové činnosti nic neuvádí. To koresponduje se sdělením Z. P., ředitele společnosti G4S a předsedy jejího představenstva, který shodně popsal pracovní náplň obviněného F. P. Konkrétní výkon činností tohoto spoluobviněného popsal v přípravném řízení (č. l. 340) a doplnil při hlavním líčení (č. l. 1978 až 1984 spisu). Zde uvedl, že role jmenovaného byla pouze zajistit pracoviště v případě, kdyby byla nějaká mimořádná zásilka, tak ji přijmout, nebo vydat jednotlivé obaly. Hotovost obviněný nepřebíral a nepracoval s hotovostí jako takovou . Dále tento svědek zdůraznil, že obviněný F. P. neměl za úkol hotovost přepočítávat. Rovněž vysvětlil, že se se zásilkou manipuluje jako s uzavřeným obalem, který je zapečetěný.
 Z takto popsané pracovní činnosti obviněného F. P. je zřejmé, že i když byl zaměstnancem společnosti G4S a byl v pozici pokladníka trezoru, jeho pracovní úkoly byly omezeny na přejímání a přebírání zásilek, tj. uzavřených obalů, v nichž se sice finanční prostředky nacházely, avšak obviněný neměl za úkol s těmito jako s penězi jakkoli disponovat a nebyl oprávněn ani tyto přepočítávat. Jeho povinnosti se tedy týkaly jen uvedených zásilek jako takových (tj. břemen), a to navíc pouze v prostoru tzv. trezoru, kde byly peněžní prostředky jinými pracovníky v pracovních dnech kontrolovány a přepočítávány a připravovány pro další distribuci. Obviněný však takovou osobou, která by přímo kontrolovala a přepočítávala peněžní prostředky, nebyl.
 Jeho pracovní povinnosti jej neopravňovaly k tomu, aby jakkoli s těmi finančními prostředky, které posléze z objektu společnosti vyvezl, manipuloval. Nelze totiž přehlédnout, že k trestnému činu došlo o víkendu, kdy na pracovišti nebyli ani ti pracovníci, kteří jinak prostředky přepočítávali. Obviněný proto neměl jakkoli z uvedenými konkrétními finančními prostředky žádným způsobem nakládat ani manipulovat, a to ani v rámci předmětného pracoviště. To byl také důvod, proč překryl výhled dozorčí službě navršením krabic tak, aby jeho trestná činnost nemohla být pozorována. Ze všech těchto skutečností plyne, že uvedené prostředky obviněnému F. P. nebyly svěřeny.
 Je však nutné poznamenat, že ani ten pracovník, který v rámci své pracovní činnosti v uzavřené místnosti pouze přepočítává hotovost, tato, i když je byť přepočítaná či jinak urovnaná, naskládaná, nabalíčkovaná apod., je stále v moci společnosti G4S, nikoliv v moci tohoto pracovníka, jenž s nimi manipuluje výhradně v rámci dispozice osoby, která mu takovou činnost umožnila.
 Ze všech uvedených úvah lze shrnout, že pachatel, kterému je v rámci plnění pracovních povinností umožněno nakládat s finančními prostředky, tak, že je oprávněn a zavázán pouze


text:
za příjem a předání zásilek, za rychlé a plynulé odbavení vozidel přivážejících a odvážejících zásilky, za evidenci přijatých zásilek, apod., nemá na základě těchto svých pracovních oprávnění uvedené konkrétní prostředky svěřeny ve smyslu svěření podle § 206 tr. zákoníku. Proto, pokud pachatel rozpečetí tyto zásilky a finanční prostředky v nich uložené vyveze z objektu, naplní znak zmocnění se cizí věci ve smyslu § 205 tr. zákoníku, neboť mu tyto věci nebyly svěřeny, tj. předány do jeho dispozice, a nedostaly se tak z faktické moci jejich vlastníka či jiné oprávněné osoby. Proto takové jednání je při naplnění dalších znaků krádeží podle § 205 odst. 1 tr. zákoníku a nikoli zpronevěrou podle § 206 tr. zákoníku (srov. rozhodnutí č. 28/2010 Sb. rozh. tr.).
 V duchu této právní úvahy učiněné na základě a v souladu s provedeným dokazováním soudy obou stupňů, Nejvyšší soud shledal, že pokud se obviněný F. P. zmocnil ve skutkovém zjištění popsaných finančních prostředků, učinil tak zcela mimo své povinnosti i pracovní náplň, jen na základě zneužití poznatků ze znalosti prostředí a podmínek, které v trezorové místnosti, do níž měl v rámci plnění svých pracovních povinností přístup, probíhaly.
 Z rozvedených závěrů a na podkladě získaných poznatků plyne, že obviněnému F. P. nebyly konkrétní odcizené finanční prostředky svěřeny společností G4S k nakládání s nimi. Neměl je proto v žádném směru předány do své moci ve smyslu shora podaného výkladu znaku, přisvojení cizí věci, která mu byla svěřena , jak zákon u trestného činu zpronevěry podle § 206 tr. zákoníku přepokládá. Není tedy pochyb o tom, že se zmocnil cizí věci v souladu se znaky skutkové podstaty trestného činu krádeže podle § 205 odst. 1 tr. zákoníku, jak zcela správně shledaly soudy obou stupňů.
 Při tomto závěru, jímž byla vyloučena námitka obviněného M. Č., že obviněný F. P. spáchal zločin krádeže a on měl být uznán vinným činem, který je mu kladen za vinu, za účastenství ve formě pomoci podle § 24 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku k § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku, je nutné se vypořádat i s tím, že tento dovolatel odmítá, aby byl jeho čin posouzen jako spolupachatelství na zločinu krádeže podle § 23 tr. zákoníku k § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku, ale že mělo v něm být shledáno účastenství ve formě pomoci podle § 24 odst. 1 písm. c) tr. zákoníku k zločinu krádeže podle § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku.
 K této výhradě je vhodné jen připomenout, že podle § 23 tr. zákoníku byl-li trestný čin spáchán společným jednáním dvou nebo více osob, odpovídá každá z nich, jako by trestný čin spáchala sama. Spolupachatelství předpokládá spáchání trestného činu společným jednáním a úmysl k tomu směřující. O společné jednání jde tehdy, jestliže každý ze spolupachatelů naplnil svým jednáním všechny znaky skutkové podstaty trestného činu, nebo jestliže každý ze spolupachatelů svým jednáním uskutečnil jen některý ze znaků skutkové podstaty trestného činu, jež je pak naplněna jen souhrnem těchto jednání, anebo jestliže jednání každého ze spolupachatelů je aspoň


text:
článkem řetězu přičemž jednotlivé činnosti články řetězu směřují k přímému vykonání trestného činu a jen ve svém celku tvoří jeho skutkovou podstatu a působí současně (srov. rozhodnutí č. 36/1973 a č. 15/1967 Sb. rozh. tr.). K naplnění pojmu spolupachatelství není třeba, aby se všichni spolupachatelé zúčastnili na trestné činnosti stejnou měrou. Stačí i částečné přispění, třeba i v podřízené roli, jen když je vedeno stejným úmyslem jako činnost ostatních pachatelů, a je tak objektivně i subjektivně složkou děje tvořícího ve svém celku trestné jednání (viz např. rozhodnutí č. 18/1994 Sb. rozh. tr.).
 S těmito obecnými právními pravidly plně korespondují i závěry, které učinil v projednávané věci zejména odvolací soud, jenž ke shodné námitce obviněného M. Č. na straně 69 rozvedl, že důkaz identifikací pachových stop usvědčil i obžalovaného Č. z přímé účasti na činu, spočívající v odvezení peněz z objektu poškozené společnosti G4S a dále že okamžikem dokonání trestného činu krádeže byl v daném případě okamžik vyvezení peněz vozidlem VW Transporter z objektu poškozené společnosti G4S, a právní posouzení obžalovaného Č. a jako spolupachatele tomu odpovídá .
 Nejvyšší soud nad rámec uvedeného považuje za vhodné též doplnit, že povahu činu, kterého se obviněný dopustil, je nutné posuzovat při zohlednění všech souvislostí, jak byly ve věci zjištěny, a to i se zřetelem na výše rozvedené právní úvahy vylučující svěření věcí obviněnému, zejména s přihlédnutím k tomu, že tyto konkrétní prostředky byly stále v moci společnosti G4S. Nelze povahu činu obviněného omezovat a vázat pouze k okamžiku, kdy byl trestný čin dokonán, protože pro posouzení, zda jde o spolupachatelství nebo o jinou formu součinnosti, je určující, jakou měrou se spolupachatel účastnil naplňování jednotlivých znaků předmětné skutkové podstaty, jak významná byla jeho role ve vztahu k výslednému cíli, jež spolupachatelé společně zamýšleli a prováděli. V projednávané věci lze, nejenom ze skutkových zjištění, ale i z dalších ve věci učiněných skutkových závěrů, jak je soudy ve vztahu ke skutkových otázkám objasnily v průběhu provedeného dokazování, roli obviněného M. Č. dostatečně jasně vysledovat a právně posoudit. Jeho role nespočívala pouze v tom, že odvezl připraveným a zajištěným transportérem podle přesně předem zosnovaného a postupně realizovaného plánu, finanční prostředky dne 1. 12. 2007 ze společnosti G4S, ale působil i při zpracování předchozích fází s F. P. stanoveného programu, a byl jeho významnou a podstatnou součástí, jíž přispěl na docílení toho, aby peníze byly ze společnosti G4S odcizeny tím, že byly připraveným a jím řízením vozidlem vyvezeny.
 Ze všech těchto důvodů soudy obou stupňů zcela správně na základě všech zákonem stanovených pravidel, ale rovněž i plně v souladu s výsledky provedeného dokazování, učinily závěr o vině obviněného M. Č. jako spolupachatele podle § 23 tr. zákoníku zločinu krádeže podle § 205 odst. 1, 5 písm. a) tr. zákoníku.
 Dovolání obviněného podané s odkazem na dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. Nejvyšší soud, s ohledem na všechny výše rozvedené úvahy a závěry a při ztotožnění se i s argumenty uvedenými v odůvodnění napadených rozhodnutí, považuje za neopodstatněné.
 Když obviněný M. Č. dovolání opřel


text:
i o důvod podle § 265b odst. 1 písm. l ) tr. ř., lze jen poznamenat, že na jeho základě je možno dovolání podat, bylo-li rozhodnuto o zamítnutí nebo odmítnutí řádného opravného prostředku proti rozsudku nebo usnesení uvedenému v § 265a odst. 2 písm. a) až g) tr. ř., aniž byly splněny procesní podmínky stanovené zákonem pro takové rozhodnutí nebo přestože byl v řízení mu předcházejícím dán důvod dovolání uvedený v § 265b odst. 1 v písmenech a) až k) tr. ř. Z obsahu podaného dovolání je zřejmé, že obviněný použil uvedený dovolací důvod v jeho druhé alternativě, neboť odvolací soud odvolání obviněného podle § 254 odst. 1 tr. ř. věcně přezkoumal. Tím je vyloučena možnost použití první z uvedených alternativ, a obviněný dovolání současně opřel i o důvody podle § 265b odst. 1 písm. b), g) tr. ř., jak předpokládá druhá ze zákonných alternativ.
 Nejvyšší soud shledal, že napadené rozhodnutí netrpí vytýkanými vadami, a proto dovolání obviněného M. Č. jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítl.


text:
20 Cdo 3436/2010
 20 Cdo 3436/2010-88
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Miroslavy Jirmanové a soudců JUDr. Olgy Puškinové a JUDr. Vladimíra Mikuška ve věci výkonu rozhodnutí oprávněného statutárního města Ostrava, Městského obvodu Mariánské Hory a Hulváky , se sídlem v Ostravě Mariánských Horách, Přemyslovců 63, zastoupeného JUDr. Oldřichem Benešem, advokátem se sídlem v Ostravě Mariánských Horách, Mojmírovců 41, proti povinné N. T. , zastoupené opatrovníkem V. P., právně zastoupené Mgr. Vadimem Rybářem, advokátem se sídlem v Ostravě Moravské Ostravě, Na Hradbách 9/118, vyklizením bytu a srážkami ze mzdy pro 5 025,- Kč s příslušenstvím, vedené u Okresního soudu v Ostravě pod sp. zn. 52 E 263/2006, o dovolání povinné proti usnesení Krajského soudu v Ostravě ze dne 20. 2. 2007, č. j. 66 Co 23/2007-21, takto:
 Krajský soud napadeným rozhodnutím potvrdil usnesení ze dne 23. 10. 2006, č. j. 52 E 263/2006-15, kterým soud prvního stupně nařídil výkon rozhodnutí vyklizením bytu a srážkami z příjmu pro náklady předcházejícího řízení.
 Povinná podala proti usnesení odvolacího soudu dovolání, které vzala podáním ze dne 16. 7. 2007 zpět.
 Výrok o nákladech řízení se opírá o ustanovení § 243b odst. 5, větu první, § 224 odst. 1 a § 146 odst. 2, větu první, o. s. ř.; oprávněnému, jenž by měl na jejich náhradu právo, účelně vynaložené náklady v této fázi řízení podle obsahu spisu nevznikly.


text:
The Curve Beroun a.s. IČO: 27085821, Praha, výpis z rejstříku (06.12.2019) | Euro.cz
 Firma The Curve Beroun a.s. IČO 27085821
 The Curve Beroun a.s. má aktuální nebo historický záznam v těchto rejstřících: obchodní rejstřík, živnostenský rejstřík.
 The Curve Beroun a.s. (27085821) je Společnost s ručením omezeným. Sídlí na adrese Klimentská 1652/36, Praha 110 00. Do obchodního rejtříku byla zapsána dne 4. 9. 2003 a je stále aktivní. The Curve Beroun a.s. nemá žádnou provozovnu a jednu živnost.
 Jako zdroj dat o The Curve Beroun a.s. nám sloužily tyto stránky:
 Detailní informace o The Curve Beroun a.s. na Justice.cz
 Detailní informace o The Curve Beroun a.s. na rzp.cz
 Výpis dat pro The Curve Beroun a.s. na portále firmy.euro.cz obsahuje pouze takové informace, které lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
 Základní údaje The Curve Beroun a.s.
 B 8890
 27085821
 The Curve Beroun a.s.
 Jediný akcionář při výkonu působnosti valné hromady dne 16.4.2004 rozhodl takto: Základní kapitál akciové společnosti CANADA TOWN a.s. se zvyšuje o částku 100.000,-Kč (jedno sto tisíc korun českých) z dosavadních 75.100.000,-Kč (sedmdesát pět milionů jedno sto tisíc korun českých) na 75.200.000,-Kč (sedmdesát pět milionů dvě stě tisíc korun českých) . Upisování akcií nad částku navrhovaného zvýšení základního kapitálu se nepřipouští. Zvýšení základního kapitálu bude provedeno upsáním jedné akcie o jmenovité hodnotě 100.000,-Kč, znějící na majitele v listinné podobě. Akcii upíše jediný akcionář společnosti do dvou týdnů od zápisu tohoto rozhodnutí o zvýšení základního kapitálu do obchodního rejstříku, a to v sídle společnosti, akcii upíše ve smlouvě o upsání akcií, kterou uzavře se společností. Emisní kurs akcie se ro vná její jmenovité hodnotě a bude splacen v penězích na zvlášť pro ten účel zřízený účet společnosti CANADA TOWN a.s. číslo 600614014/2700 vedený u HVB Bank Czech Republic a.s. pobočka Praha 6. Emisní kurs musí být splacen nejpozději do dvou týdnů od upsá ní akcie, tedy od uzavření smlouvy o upsání akcie. Upsání akcie nemůže být provedeno dříve, než bude rozhodnutí jediného akcionáře při výkonu působnosti valné hromady zapsáno do obchodního rejstříku. Nově upisovaná akcie bude stejného druhu jako dosud vydané akcie, tedy akcií kmenovou, s níž nejsou spojena zvláštní práva. 9.6.2004 - 3.4.2008
 Aktuální kontaktní údaje The Curve Beroun a.s.
 Kapitál The Curve Beroun a.s.
 75 100 000 Kč
 Akcie The Curve Beroun a.s.
 Kmenové akcie na jméno 100 000 Kč 751 27.10.2014
 Kmenové akcie na majitele 100 000 Kč 751 4.9.2003 - 27.10.2014
 Sídlo The Curve Beroun a.s.
 Klimentská 1652/36 , Praha 110 00 17.1.2014
 Senovážné náměstí 870/27 , Praha 110 00 21.5.2010 - 17.1.2014
 Štěpánská 535/6 , Praha 120 00 23.5.2008 - 21.5.2010
 Olivova 2096/4 , Praha 110 00 3.4.2008 - 23.5.2008
 1 , Králův Dvůr 267 01 4.9.2003 - 3.4.2008
 Předmět podnikání The Curve Beroun a.s.
 pronájem nemovitostí, nebytových prostor a bytů bez poskytování jiných než základních služeb spojených s pronájmem 4.9.2003 - 17.2.2015
 Předmět činnosti The Curve Beroun a.s.
 Pronájem nemovitostí, nebytových prostor a bytů bez poskytování jiných než základních služeb spojených s pronájmem 17.2.2015


text:
vedení firmy The Curve Beroun a.s.
 Statutární orgán The Curve Beroun a.s.
 Za společnost jedná statutární ředitel samostatně. 17.2.2015
 Jménem společnosti jedná představenstvo společnosti a za představenstvo společnosti jedná člen představenstva společnosti samostatně. 15.4.2009 - 17.2.2015
 Jménem společnosti jedná představenstvo, a to tak, že navenek za něj jednají dva členové představenstva společně. 3.4.2008 - 15.4.2009
 Za představenstvo jedná navenek jménem společnosti předseda představenstva. Společnost se podepisuje tak, že k firmě společnosti připojí svůj podpis předseda představenstva samostatně. 4.9.2003 - 3.4.2008
 Tomáš Lipták 17.2.2015
 V Hlinkách 650/25 , Beroun 266 01
 Josef Laun 4.9.2003 - 3.4.2008
 Milanovická 1627 , 190 00 Praha 9 Česká republika
 MUDr. Martin Müller 4.9.2003 - 3.4.2008
 Purkyňova 905 , Kladno 272 01
 Vladimír Majer 4.9.2003 - 3.4.2008
 Levínská 742 , Zdice 267 51
 Lenka Říhová 3.4.2008 - 15.4.2009
 Barbora Brühlová 3.4.2008 - 15.4.2009
 Robert David Whitton 7.5.2008 - 17.1.2014
 Romford, Gidea Close 6, RM2 5NP
 Robert David Whitton 17.1.2014 - 17.2.2015
 Dozorčí rada The Curve Beroun a.s.
 Vlasta Launová 4.9.2003 - 3.10.2006
 V Zátiší 313 , Braškov 273 51
 MUDr. Petra Müllerová 4.9.2003 - 3.10.2006
 JUDr. Jaroslav Tenkrát 4.9.2003 - 3.10.2006
 Masarykova 774/168 , Rudná 252 19
 Vlasta Launová 3.10.2006 - 3.4.2008
 MUDr. Petra Müllerová 3.10.2006 - 3.4.2008
 JUDr. Jaroslav Tenkrát 3.10.2006 - 3.4.2008
 Ing. Michal Jurečka 3.4.2008 - 15.4.2009
 Kateřina Němcová 3.4.2008 - 15.4.2009
 Dr. Michaela Jörgensen 15.4.2009 - 9.3.2011
 V lesíčku 93/8 , Praha 150 00
 Ing. Tomáš Stavinoha 15.4.2009 - 12.6.2013
 Horní náměstí 434/20 , Olomouc 779 00
 Mark Edward Tomlinson 7.5.2008 - 17.2.2015
 Little Berkhamsted, Hertford, Church Lane 27, SG13 8LY
 Ing. Tomáš Stavinoha 12.6.2013 - 17.2.2015
 Sbírka Listin The Curve Beroun a.s.
 B 8890/SL 27 účetní závěrka [2014] rozvaha Městský soud v Praze 31.12.2014 22.4.2015 29.4.2015 4
 B 8890/SL 26 účetní závěrka [2014] VZaZ Městský soud v Praze 31.12.2014 22.4.2015 29.4.2015 2
 B 8890/SL 25 ostatní rozhodnutí jediného akcionáře Městský soud v Praze 4.2.2015 12.2.2015 26.2.2015 1
 B 8890/SL 24 notářský zápis [NZ 55/2015], stanovy společnosti Městský soud v Praze 9.2.2015 12.2.2015 26.2.2015 38
 B 8890/SL 23 ostatní rozhodnutí jed.akcionáře Městský soud v Praze 22.11.2012 18.12.2013 17.1.2014 2
 B 8890/SL 22 účetní závěrka r.2009+rozhod.jed.spol. Městský soud v Praze 31.12.2009 19.8.2010 19.8.2010 12
 B 8890/SL 21 notářský zápis NZ 29/2010 Městský soud v Praze 4.2.2010 5.2.2010 9.3.2010 9
 B 8890/SL 20 notářský zápis NZ 78/2009 Městský soud v Praze 31.3.2009 23.9.2009 25.9.2009 9
 B 8890/SL 19 stanovy společnosti Městský soud v Praze 31.3.2009 27.7.2009 29.7.2009 10
 B 8890/SL 18 účetní závěrka r. 2007 + příl. Městský soud v Praze 31.12.2007 27.7.2009 28.7.2009 12
 B 8890/SL 17 účetní závěrka r. 2006 + příl. Městský soud v Praze 31.12.2008 27.7.2009 28.7.2009 9
 B 8890/SL 16 účetní závěrka r. 2008 + příl. Městský soud v Praze 31.12.2008 27.7.2009 28.7.2009 11
 B 8890/SL 15 notářský zápis -NZ78/09 Městský soud v Praze 31.3.2009 15.4.2009 10
 B 8890/SL 14 podpisové vzory Městský soud v Praze 14.1.2008 12.5.2008 13.5.2008 8
 B 8890/SL 13 podpisové vzory Městský soud v Praze 14.1.2008 12.5.2008 13.5.2008 5
 B 8890/SL 12 notářský zápis, stanovy


text:
společnosti NZ 767/2007 Městský soud v Praze 30.11.2007 10.3.2008 11.3.2008 14
 B 8890/SL 11 podpisové vzory ČP Městský soud v Praze 15.1.2008 10.3.2008 11.3.2008 2
 B 8890/SL 10 podpisové vzory ČP Městský soud v Praze 15.1.2008 10.3.2008 11.3.2008 2
 B 8890/SL 2 podpisové vzory zápis sch.představ.+ DR Městský soud v Praze 23.6.2003 14.11.2003 4
 B 8890/SL 1 zakladatelské dokumenty, notářský zápis, stanovy společnosti NZ 288/2003 Městský soud v Praze 23.6.2003 14.11.2003 16
 Živnosti a provozovny The Curve Beroun a.s.
 The Curve Beroun a.s. - 27085821 - Praha
 Zemědělské družstvo Beroun - 00102849 - Králův Dvůr
 Okresní stavební bytové družstvo Beroun - 00053929 - Beroun
 Housing Beroun s.r.o. - 01455788 - Praha
 Společenství vlastníků jednotek 1396 Beroun - 02489481 - Beroun
 Společenství vlastníků jednotek čp. 1299,1300 Beroun - Město - 02496917 - Beroun
 Oční centrum Beroun s.r.o. - 02066840 - Zbiroh
 Mateřská škola Montessori Beroun a Základní škola s.r.o. - 01609793 - Beroun
 SPORT EDEN BEROUN, z.s. - 03226751 - Beroun
 Modrej Beroun z.s. - 02309149 - Beroun