text:
odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců z důvodu generální prevence, jinak řečeno neumožňuje odůvodňovat postup cizinecké policie odkazem na obecné zájmy společnosti. Předmětná Směrnice 2004/38/ES byla – podobně jako předtím Směrnice Rady 64/221/EHS – implementována do českého právního řádu. V takovém případě je nutno aplikovat přímo zákon, ovšem ten, ani jeho výklad, nesmějí být přirozeně se směrnicí v rozporu. Stěžovatelka dále komplexně rozebírá judikaturu Evropského soudního dvora vztahující se k výkladu pojmu veřejný pořádek v této směrnici, přičemž snáší argumenty také pro obecnou závaznost právních názorů v této judikatuře obsažené.
 Z této judikatury pak stěžovatelce vyplývá závěr, že za závažný způsob narušení veřejného pořádku je nutno považovat takové protiprávní jednání, které zásadním způsobem překračuje intenzitu jednání popsaného v některé ze skutkových podstat trestných činů uvedených v trestním zákoně. Tuto výjimku je přitom třeba vykládat restriktivně a členské státy nemohou její rozsah určovat jednostranně. Český zákonodárce navíc okruh takových protiprávních jednání zužuje, když v § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců stanovuje, že tato narušení veřejného pořádku mají být provedena závažným způsobem, z čehož stěžovatelka dovozuje, že se jedná pouze o trestné činy mimořádné závažnosti srovnatelné s ohrožením bezpečnosti ČR, které je druhým možným důvodem pro zamítnutí žádosti o zvláštní pobytové povolení. V tom, jak pojem „zvlášť závažné narušení veřejného pořádku“ vykládá většina regionálních správních orgánů, spatřuje stěžovatelka rozpor se zásadou předvídatelnosti správního rozhodování a zásadou zákazu zneužití správního uvážení. Stěžovatelka také poukazuje na nový zákon č. 500/2004 Sb., správní řád, který poprvé zdůrazňuje význam správní judikatury coby regulátora rozhodovací činnosti správních soudů, tak aby byly odstraněny rozdíly v rozhodovací činnosti jednotlivých správních úřadů. V otázce výkladu správního uvážení a zákazu libovůle zmiňuje stěžovatelka trojici rozhodnutí Nejvyššího správního soudu. Právě za libovůli přitom považuje, pokud správní orgán postupuje v obdobných případech odlišně, či pokud přitom neposkytne zvláště důkladné zdůvodnění. Za libovůli pak označuje, pokud je žádost cizince, rodinného příslušníka občana EU, o trvalý pobyt zamítnuta bez adekvátního zdůvodnění, přestože v obdobných, ba identických případech je rozhodnuto ve prospěch žadatelů o trvalý pobyt. Nelze se také ztotožnit s názorem žalovaného a městského soudu, že za zvlášť závažné porušení veřejného pořádku je možno považovat případy, kdy cizinka neporušila žádné právní normy, nýbrž pouze dle názoru správního orgánu jednala v rozporu s obecnou morálkou či dobrými mravy. V jejím případě tak stěžovatelčino jednání nenaplňuje obsah pojmu závažný způsob narušení veřejného pořádku a zároveň nelze shledat, že by do budoucna bylo dáno důvodné nebezpečí, že by stěžovatelka mohla narušit veřejný pořádek způsobem srovnatelným s ohrožením bezpečnosti ČR, žalovaný ani městský soud ostatně nevysvětlili, v čem toto „důvodné nebezpečí“ ze strany stěžovatelky nacházejí. Nebylo tak možno na ni ustanovení § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců aplikovat a její žádost, a následně žalobu, zamítnout.
 Dále stěžovatelka vytýká napadenému rozsudku nepřezkoumatelnost, když pokládá za nepřípustné, aby správní orgán či soud rozhodoval o zamítnutí trvalého pobytu pouze na základě neodůvodněné obavy, že žadatel v budoucnu naruší veřejný pořádek. Stěžovatelka také nechápe, v čem je její jednání neslučitelné s právním řádem


text:
ČR, když neučinila nic, co by český právní řád zakazoval, a její jednání je tak souladné s ústavní zásadou, že každý může činit vše, co není zákonem zakázáno. Podle § 87f písm. b) zákona o pobytu cizinců předloží cizinec k žádosti o povolení k trvalému pobytu doklad potvrzující splnění podmínky podle § 87e odst. 1 téhož zákona, což v případě manželky občana ČR znamená pouze oddací list a kopii dokladu, z nějž vyplývá, že je manžel občanem ČR. Žádné další podmínky zákon nestanoví, z čehož plyne, že je-li manželství platně uzavřeno a trvá, je pro rozhodnutí správního orgánu irelevantní, jaká je kvalita manželského života stěžovatelky a jejího manžela, či za jakých okolností bylo jejich manželství uzavřeno. Pokud pak správní orgán provádí šetření a dokazování v tomto ohledu, překračuje tím hrubě své pravomoci v rozporu s ústavními kautelami. Stěžovatelka tedy postupovala v souladu se zákonem a při uzavření manželství i v řízení o povolení trvalého pobytu uplatnila své ústavní právo činit, co není zákonem zakázáno. Pokud byla její žádost přesto zamítnuta a posléze bylo obdobně naloženo i s její žalobou, byla jí způsobena újma pro uplatnění jejího základního práva v rozporu s článkem 2 odst. 3 Listiny základních práv a svobod.
 Z těchto důvodů stěžovatelka navrhuje napadený rozsudek Městského soudu v Praze zrušit a zároveň žádá ve smyslu ustanovení § 107 s. ř. s. o přiznání odkladného účinku kasační stížnosti, neboť výkon správního rozhodnutí by jí způsobil nenahraditelnou újmu, naopak přiznání odkladného účinku se nedotkne nepřiměřeným způsobem práv třetích osob a není v rozporu s veřejným zájmem. Žalovaný ve svém vyjádření ke kasační stížnosti poukázal na skutečnost, že od 27. 4. 2006 nabyl účinnosti zákon č. 161/2006 Sb., který změnil zákon o pobytu cizinců tím způsobem, že nyní již přímo ve svém § 87k odst. 1 písm. c) uvádí, že policie nebo ministerstvo žádost o povolení k trvalému pobytu zamítne, jestliže žadatel uzavřel manželství s cílem získat povolení k trvalému pobytu. V době jeho rozhodování sice ještě nebylo toto ustanovení začleněno do platného znění zákona, orgány cizinecké policie jsou nicméně přesvědčeny, že manželství stěžovatelky s občanem ČR bylo uzavřeno právě z tohoto důvodu. S přihlédnutím k této skutečnosti i k ilegálnosti příjezdu stěžovatelky do ČR bylo v rozhodnutí Policie ČR použito ustanovení o veřejném pořádku.
 Ze správního spisu Nejvyšší správní soud zjistil, že dne 24. 11. 2001 vydala Policie ČR, správa Středočeského kraje rozhodnutí, kterým stěžovatelce uložila správní vyhoštění s dobou platnosti tři roky, neboť bylo při pobytové kontrole v P. na tržišti zjištěno, že na území ČR přicestovala v roce 2000 nelegálně v uzamčeném kamionu a poté se zde zdržovala bez platného cestovního dokladu. Bylo jí uděleno výjezdní vízum, ona však v době jeho platnosti neodcestovala a následně se nelegálně zdržovala na českém území. Porušila tak § 103 písm. d) zákona o pobytu cizinců, díky čemuž nastaly důvody správního vyhoštění dle § 119 odst. 1 písm. c) téhož zákona.
 V dubnu 2005 pak stěžovatelka podala žádost o povolení k trvalému pobytu, k níž přiložila kopii oddacího listu dosvědčujícího, že si

type: other


text:
dne 11. 1. 2005 vzala za muže M. Š.. S ním byl v rámci řízení o povolení pobytu stěžovatelce sepsán dne 27. 4. 2005 protokol o vyjádření k okolnostem sňatku, kde uvedl, že se s manželkou poznal tři měsíce před svatbou, zamiloval se do ní, nicméně zatím stále žije se svou bývalou přítelkyní. Pokud by manželce nebyl povolen pobyt v ČR, patrně by s ní odjel do Vietnamu. Kromě toho byl také pořízen úřední záznam o vytěžení M. Š. dne 25. 4. 2005, tedy ještě před tím, než podal vyjádření do protokolu, přičemž podle tohoto úředního záznamu uvedl, že sňatek proběhl za úplatu, která měla vyřešit jeho finanční tíseň. O vyjádření byla požádána posléze i stěžovatelka. Ta uvedla, že sňatek byl uzavřen z lásky, není účelový, milují se, chtějí spolu žít, přestože zatím z finančních důvodů žijí odděleně.
 Výsledkem tohoto řízení bylo výše uvedené rozhodnutí ze dne 3. 6. 2005, jímž byla stěžovatelčina žádost zamítnuta. Správní orgán prvého stupně zde rekapituloval průběh správního řízení, včetně rozhodnutí o správním vyhoštění stěžovatelky a následné neúspěšné žádosti o azyl. Poté upozornil na nesrovnalosti mezi výpověďmi stěžovatelky a jejího manžela a také na skutečnost, že z výpovědí vyplývá, že toho o sobě mnoho neví, navíc nemají společný jazyk, neboť stěžovatelka neumí česky a její manžel neumí vietnamsky. Správní orgán proto dospěl k závěru, že stěžovatelčino manželství bylo uzavřeno s cílem obejít právní předpisy na úseku povolování vstupu a pobytu cizinců na území ČR, aby tak stěžovatelka dosáhla povolení k pobytu na základě sňatku. Stěžovatelčino manželství také odporuje definici manželství obsažené v § 18 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině. Uzavření manželství pouze s cílem získat povolení k pobytu na území ČR je přitom dostatečným důvodem pro zamítnutí stěžovatelčiny žádosti podle § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců, když z provedeného dokazování jednoznačně vyplývá nebezpečí, že by stěžovatelka mohla závažným způsobem narušit veřejný pořádek. Správní orgán poukázal také na Rezoluci Rady Evropy (pozn. soudu: správně Rezoluci Rady, tedy orgánu Evropské unie, nikoli Rady Evropy, jež je odlišnou mezinárodní organizací) ze dne 4. 12. 1997 (97/C 382/01), o opatřeních, která je třeba přijmout pro potírání účelových manželství. Za ně jsou v tomto rozhodnutí pokládána právě manželství uzavřená výhradně s cílem obejít pravidla o vstupu a pobytu příslušníků třetích zemí a obdržet pro ně povolení k pobytu nebo oprávnění zdržovat se v členském státě.
 Proti tomuto rozhodnutí podala stěžovatelka odvolání opřené o tvrzení, že se mají s manželem rádi a snaží se získat větší byt, kde by mohli společně bydlet a založit rodinu. S manželem žijí odděleně pouze občas, což však neznamená, že by spolu nežili a nehospodařili, naopak se vídají každodenně, pokud jim v tom nezabrání počasí. Pokud vypověděla něco jiného, zdůvodnila to špatným porozuměním otázkám. Neshody mezi její a manželovou výpovědí pak zdůvodnila tím, že ona jako žena si jejich seznámení pamatuje velice dobře, zatímco manžel si je dobře nevybavuje. Ze skutečnosti, že si k výslechu přibrala tlumočníka, pak podle ní nelze dovozovat, že by česky neuměla vůbec a nemohla se tedy


text:
s manželem česky domluvit. Co se týče manželova tvrzení, že je s ní ženatý jen „na oko“ a za úplatu, přičítá to tomu, že v době správního řízení prožívali dosti nepříjemné období, neboť zjistila, že má jinou ženu, a on po dlouhém zapírání nevěru přiznal. Stěžovatelka byla v té době zklamaná a uvažovala o rozvodu a její manžel v této situaci mohl policistům do úředního záznamu uvést některé skutečnosti, které se však nezakládají na pravdě. Tyto problémy však již byly urovnány a manžel svou nevěru ukončil. Stěžovatelka proto vytkla prvostupňovému správnímu orgánu, že se nevypořádal s celou důkazní situací.
 Toto odvolání žalovaný zamítl svým výše označeným rozhodnutím ze dne 7. 11. 2005, kde konstatoval, že z protokolů sepsaných se stěžovatelkou vyplývá základní neinformovanost o osobě jejího manžela. Oba o sobě mají pouze povrchní znalosti neodpovídající manželskému soužití, přičemž rozpory ve výpovědích se vyskytují především v otázkách, v nichž si manželé nemohli výpověď domluvit předem. I žalovaný tak dospěl k názoru, že stěžovatelka sňatek uzavřela za účelem obejití právních předpisů o pobytu cizinců na území ČR, a jejím tvrzením uvedeným v odvolání neuvěřil a označil je za účelová. Správní orgány mají sice při posuzování žádosti o povolení k trvalému pobytu na zřeteli právo na uzavření sňatku i právo na rodinný život, v daném případě však nebylo zjištěno, že by prvostupňový správní orgán do tohoto stěžovatelčina práva zasáhl; naopak postupoval v této věci velmi pečlivě. V jeho kompetenci totiž není posuzování manželských vztahů, je v ní však při rozhodování o povolení k trvalému pobytu opatřování hodnověrných důkazů potvrzujících, zda se cizinec nedopouští porušování platných právních norem státu či uznávaných pravidel morálky nebo zda jeho zaviněním nedochází ke ztěžování plnění úkolů státní správy. Povinnost manželů žít spolu nevylučuje nutně případy, kdy spolu manželé nebydlí, musí však být zachována povinnost vytvářet trvalé životní společenství. Takové společenství u stěžovatelky nebylo shledáno. Vzhledem k tomu, že se stěžovatelka přistoupením ČR k EU stala rodinným příslušníkem občana EU, bylo na ni třeba aplikovat hlavu IVa zákona o pobytu cizinců, a proto byla její žádost zamítnuta právě podle ustanovení § 87h odst. 1 tohoto zákona, které neumožňuje použití správního uvážení. Dále se žalovaný zabýval definicí pojmu veřejný pořádek a shledal, že uzavření manželství ve snaze obejít zákon je ztěžováním plnění úkolů státní správy, a tedy i porušením veřejného pořádku, neboť by tak byl narušen výkon státní správy. Správní orgán prvého stupně proto postupoval v souladu se zákonem, když stěžovatelčinu žádost zamítl, neboť s panem Š. uzavřela sňatek pouze ve snaze o nastolení účelového stavu, jenž měl správnímu orgánu znemožnit povolení k trvalému pobytu nevydat.
 Stěžovatelka se proti tomuto rozhodnutí ohradila žalobou k Městskému soudu v Praze. Zde způsobem obdobným následné kasační stížnosti tvrdila, že v jejím případě nehrozilo závažné porušení veřejného pořádku, přičemž vycházela ze srovnání s trestnými činy mimořádné závažnosti a ohrožením bezpečnosti ČR či živelní pohromou. Dále vytkla žalovanému, že v rozporu s § 32 odst. 1 zákona č. 71/1967 Sb., správního řádu, nezjistil přesně a úplně skutečný stav věci; a dále že nerespektoval čl. 10


text:
Listiny základních práv a svobod, když zjišťoval skutečný stav věci v oblasti tímto článkem chráněné, čímž porušil její práva, neboť její pohnutky k uzavření manželství nebyly předmětem tohoto správního řízení. Navíc podle ní nelze postupovat na základě Rezoluce Rady ze dne 4. 12. 1997, neboť ČR na jejím základě dosud nepřijala speciální úpravu k odhalování účelových manželství a přímo podle této rezoluce postupovat nelze.
 Tato žaloba byla zamítnuta rozsudkem Městského soudu v Praze napadeným nyní posuzovanou kasační stížností. Ten zde vyšel z předpokladu, že ze žádného právního předpisu nevyplývá, že pro klasifikaci konkrétního jednání jako závažného narušení veřejného pořádku musí jít zároveň o některou ze skutkových podstat trestného činu. Ustanovení § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců stanovilo jako předpoklady zamítnutí žádosti o povolení pobytu možnost nebezpečí ohrožení bezpečnosti ČR a možnost narušení veřejného pořádku závažným způsobem, a to alternativně, takže nelze dovozovat, že by tyto předpoklady měly vykazovat jakousi příbuznost co do intenzity či věcného obsahu. Není proto ani namístě označovat za závažné narušení veřejného pořádku jen jednání, které zároveň odpovídá trestným činům mimořádné závažnosti, a obecně nelze při definici pojmu narušení veřejného pořádku závažným způsobem pro účely zákona o pobytu cizinců vycházet z trestního zákona. Za nedůvodnou označil městský soud námitku stěžovatelky, že její jednání nevede k závěru, že by u ní bylo nebezpečí narušení veřejného pořádku do budoucna. Podle městského soudu není nutnou podmínkou pro aplikaci daného ustanovení jistota, že k takovému ohrožení v budoucnu dojde, nýbrž stačí jeho možnost. Ke stěžovatelčině argumentaci Listinou základních práv a svobod pak městský soud uvedl, že primárním účelem zjišťování okolností, za nichž bylo její manželství uzavřeno, nebylo zasahovat do jejích soukromých a osobních záležitostí, ale posoudit, zda jsou splněny podmínky pro vyhovění její žádosti o udělení trvalého pobytu za situace, kdy právě uzavření manželství s občanem ČR bylo základním důvodem, o nějž byla stěžovatelčina žádost opřena. Posuzování okolností uzavření sňatku přitom bylo správnímu orgánu umožněno již před novelou, která je výslovně zakotvila, neboť i tehdy šlo o skutečnost mající význam pro posouzení důvodnosti žádosti o udělení trvalého pobytu. Žalovaný přitom podrobně uvedl, k jakým skutkovým závěrům dospěl, co je obsahem pojmu veřejný pořádek a jakými hledisky je vymezeno jeho narušení. Městský soud tak přisvědčil jeho závěru, že za chování narušující veřejný pořádek je možno považovat i uzavření manželství pouze s cílem obejít pravidla o vstupu a pobytu cizinců na území ČR, neboť je tak mařeno plnění úkolů státní správy.
 Nejvyšší správní soud přezkoumal napadený rozsudek Městského soudu v Praze v rozsahu kasační stížnosti a v rámci uplatněných důvodů (§ 109 odst. 2 a 3 s. ř. s) a dospěl k závěru, že kasační stížnost není důvodná.
 Stěžovatelka žádala o jedno ze zvláštních pobytových povolení k pobytu občana Evropské unie a jeho rodinných příslušníků podle Části první Hlavy IVa zákona o pobytu cizinců ve znění účinném do 23. 11. 2005, tedy do účinnosti novely č. 428/2005 Sb. Konkrétně se jednalo o povolení k trvalému pobytu vydávané podle § 87e zákona o pobytu cizinců, který v době rozhodování správního


text:
orgánu prvého i druhého stupně zněl: „§ 87e (1) Policie vydá na žádost rodinného příslušníka státního občana České republiky povolení k trvalému pobytu. Toto povolení vydá i na žádost rodinného příslušníka občana Evropské unie, jestliže a) obdobnou žádost podal občan Evropské unie, b) je pozůstalou osobou po občanu Evropské unie, který na území pobýval za účelem zaměstnání, podnikání nebo výkonu funkce člena statutárního orgánu právnické osoby, a 1. ke dni úmrtí tohoto občana pobýval na území nepřetržitě po dobu nejméně 2 let, 2. k úmrtí tohoto občana došlo v důsledku pracovního úrazu nebo nemoci z povolání, nebo 3. pozbyl státní občanství České republiky v důsledku sňatku s tímto občanem. (2) Oprávnění podat žádost o povolení k trvalému pobytu z důvodu podle odstavce 1 písm. b) zaniká uplynutím 2 let ode dne úmrtí občana Evropské unie.“
 V daném případě pak došlo k zamítnutí stěžovatelčiny žádosti podle ustanovení § 87h téhož zákona, které znělo: „§ 87h (1) Policie žádost o zvláštní pobytové povolení zamítne, jestliže a) žadatel nepředloží požadované náležitosti, b) je důvodné nebezpečí, že by žadatel mohl ohrozit bezpečnost České republiky nebo závažným způsobem narušit veřejný pořádek, c) žadatel trpí závažnou nemocí, d) žadatel je nežádoucí osobou (§ 154), nebo e) žadatel je zařazen do informačního systému smluvních států. (2) K důvodu podle odstavce 1 písm. c) se nepřihlédne, pokud by rozhodnutí o zamítnutí žádosti nebylo přiměřené z hlediska jeho zásahu do soukromého nebo rodinného života cizince. (3) K důvodu podle odstavce 1 písm. e) se nepřihlédne, jde-li o vydání zvláštního pobytového povolení v zájmu České republiky nebo v zájmu plnění mezinárodního závazku; policie musí vydání zvláštního pobytového povolení projednat se smluvním státem, který cizince zařadil do informačního systému smluvních států, a v řízení pak přihlédnout ke skutečnostem, které vedly k tomuto zařazení. Vydání zvláštního pobytového povolení oznámí policie smluvnímu státu, který cizince do informačního systému smluvních států zařadil.“
 Mezi účastníky je pak v daném případě sporné spojení „důvodné nebezpečí, že by žadatel mohl závažným způsobem narušit veřejný pořádek“, a jeho aplikace ve stěžovatelčině případě, přičemž stěžovatelka v jejím výkladu městským soudem jednak nachází nesprávnost posouzení právní otázky a jednak z rozdílu mezi její představou o tomto pojmu a představou městského soudu, vyplývá, že jsou pro ni některé jeho závěry a požadavky nesrozumitelné ve smyslu § 103 odst. 1 písm. d) s. ř. s.
 Zatímco stěžovatelka považuje za narušení veřejného pořádku pouze trestné činy mimořádné závažnosti, žalovaný naopak pod toto spojení vřazuje „vyvážený stav společenských vztahů respektující vžitá či místně uznávaná pravidla způsobu života a společenského chování (slušnosti) vycházející z poměrů daného místa a z tam obecně přijímaných zásad a pravidel morálky.“ Městský soud pak pojem veřejného pořádku a jeho narušení sice sám v dané věci nevymezil, když v nyní posuzovaném rozsudku pouze vyjádřil spokojenost s vymezením provedeným žalovaným; vyjádřil se k němu však již dříve ve svém rozsudku ze dne 21. 9. 2006, sp. zn. 11 Ca 50/2006: „Veřejným pořádkem ve smyslu § 87h odst. 1 písm. b) zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky a


text:
o změně některých zákonů, se rozumí soustava pravidel chování, která jsou obsažena v právních předpisech, ale i pravidel, která v právních předpisech obsažena nejsou, jestliže jejich zachovávání je podle obecného názoru lidí v určitém místě a čase nezbytnou podmínkou pokojného stavu (např. základní pravidla slušnosti, morálky, respektování práv druhých). Dosáhne-li určité jednání takové intenzity, že je lze kvalifikovat jako porušení či obcházení zákona, je nutno považovat je za porušení veřejného pořádku závažným způsobem [§ 87h odst. 1 písm. b) zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky a o změně některých zákonů]. Nemusí jít přitom pouze o jednání, které naplňuje znaky skutkové podstaty trestného činu.“ Ve snaze najít uspokojivou definici veřejného pořádku pro stanovený účel zdejší soud předesílá, že tento pojem není v právním řádu ČR dosud jednoznačně definován, jakkoli se zmínka o něm objevuje v různých souvislostech v celé řadě právních předpisů (namátkou ve vztahu k podmínkám vzniku a působení církví a náboženských společností podle § 5 zákona č. 3/2002 Sb., o svobodě náboženského vyznání a postavení církví a náboženských společností; při vymezení rozsahu normotvorné působnosti obcí v § 10 zákona č. 128/2000 Sb., o obcích; ve vztahu k vyloučení veřejnosti z ústního jednání při řízení ve správním soudnictví podle § 49 odst. 2 s. ř. s.; ba i ve vazbě na podmínky provozování pohřebiště a nakládání s lidskými pozůstatky a s lidskými ostatky podle § 4 a § 22 zákona č. 256/2001 Sb., o pohřebnictví), jedná se ostatně o pojem, jenž se v právním řádu českých zemí objevil již v § 26 Obecného zákoníku občanského z roku 1811, jenž při vytyčování práv členů právnických osob zmiňoval, že „nedovolené společnosti jsou však ty, které jsou politickými zákony zvláště zakázány, nebo příčí se zřejmě bezpečnosti, veřejnému pořádku nebo dobrým mravům.“ Dosud jediná skutečná definice veřejného pořádku v právním řádu ČR je tak k nalezení v § 36 zákona č. 97/1963 Sb., o mezinárodním právu soukromém a procesním, podle nějž „právního předpisu cizího státu nelze použít, pokud by se účinky tohoto použití příčily takovým zásadám společenského a státního zřízení Československé socialistické republiky a jejího právního řádu, na nichž je nutno bez výhrady trvat.“ Tato definice je sice stále platná, její použitelnost je však komplikována nejen zahrnutím do právního odvětví zcela odlišného od práva správního, ale zejména jeho stručností a omezeností na „zásady společenského a státního zřízení“ ve stylu ideologie vládnoucí v době přijetí tohoto zákona.
 Obtížné vymezitelnosti tohoto pojmu si je vědoma i judikatura a doktrína, a to jak česká, tak zahraniční. Soudce Burrough jej dokonce označil již v roce 1824 v často citovaném rozhodnutí ve věci Richardson v. Mellish (2 Bing, 252) za „velmi nepoddajného koně, na nějž jednou nasednete, aniž byste věděli, kam vás zaveze. Vždy vás vyvede z platného práva.“ Jakkoli se však jedná o termín, který je snazší cítit, než definovat, nezbývá soudu, než se o definici tohoto neurčitého právního pojmu pokusit, aby mohl být řádně aplikován na nyní posuzovaný případ.
 Termín veřejného pořádku byl poprvé použit v kontinentálním právu v článku 6 francouzského


text:
Code Civil, podle nějž soukromé smlouvy nesmějí odporovat pravidlům, jež se dotýkají veřejného pořádku a dobrých mravů. Z tohoto prvotního použití v podobě výhrady v oblasti občanského práva se postupně rozšířil do dalších oblastí, takže podle francouzské doktríny vykládající toto ustanovení Code Civil (dle G. Baudry-Lacantinerie, M. Hougues-Fourcade: Traite theorique et pratique de droit civil, 3. vydání, Paříž 1907) „mají být mezi zákony týkající se veřejného pořádku zahrnuty všechny založené na koncepcích, jež jsou považovány zákonodárcem, tedy orgánem národního vědomí, za esenciální pro existenci společnosti, jakou si ji tento zákonodárce představuje“. Právě v této nepříliš uspokojivé podobě vnímající termín veřejného pořádku zcela odlišně v různých odvětvích se s ním setkáváme i v české právní doktríně (D. Hendrych a kol.: Právnický slovník, C. H. Beck, Praha 2003, str. 1121-22), jež jej označuje za „právním předpisem neurčený pojem. V obecném smyslu představuje souhrn pravidel nebo zásad chování na veřejnosti“ a dále jej již pojímá odděleně pro právo přestupkové, mezinárodní právo soukromé a další, včetně práva správního.
 Problematické uchopitelnosti otázky veřejného pořádku ve správním právu si byl vědom již prvorepublikový Nejvyšší správní soud, který „bezpečnost a veřejný pokoj a řád“ – zde ve vztahu k nařízení obce o odstranění pomníku císaře Josefa II., jenž sloužil jako záminka k nepokojům mezi Čechy a Němci – definoval v rozsudku ze dne 20. 5. 1924, 8811/24 (Boh. A 3637/24), takto: „Tyto kategorie nejsou absolutní. Jsou to veličiny měnivé, jichž obsah se řídí občasnými sociálními, etickými, politickými a hospodářskými poměry a názory. Skutečnosti a jednání, které za určitých poměrů a názorů vyhovují veřejnému řádu, jak si jej panující mínění představuje, stávají se změnou poměrů závadnými, poněvadž názor o tom, čeho žádá veřejný pořádek v těchto nových poměrech, se změnil. Posouditi, zda určitý stav se příčí veřejnému řádu v tomto smyslu, je výhradně věcí úřadu správního. Je všeobecně uznáno, že císař Josef II. si svými reformami získal velikých zásluh o veškeré obyvatelstvo svého státu, a možno také připustiti, že snahy jeho o sjednocení státní správy, jak se jevily m.j. také v úsilí po zavedení německého státního jazyka, nebyly diktovány motivy nacionálními, nýbrž měly svůj původ v úvahách administrativní techniky. Okolnosti tyto nemohou však ničeho změniti na skutečnosti, že v pozdějších dobách, v posledních desítiletích XIX. století osoba Josefa II. stala se pravým symbolem nadvlády německého jazyka a německého národa nad ostatními národy bývalého Rakouska. ...Tím, že německé strany oslavovaly takto Josefa II. jako svého německého císaře, stala se přirozeně osoba jeho z druhé strany československému lidu symbolem germanizace a utiskování českého národa. Je samozřejmé, že trvání pomníku, ztělesňujícího takový symbol, nelze srovnati s ideou čsl. státu, a že proto také odporuje veřejnému řádu, jaký odpovídá poměrům nastalým vznikem samostatného státu čsl.“ Právě proměnlivost obsahu pojmu veřejný pořádek je přitom jeho takřka definičním znakem, když veřejný pořádek v současné ČR je jistě naplněn zcela odlišným obsahem než tentýž pojem podle správních předpisů platných na našem území v 19. století, kdy například výnos rakouského ministerstva vnitra z 10. 12. 1850, o působnosti státních policejních úřadů, vřazoval pod pojem hájení veřejného


text:
pořádku prováděného tehdy mravnostní policií dohled nad divadly, veřejnými shromaždišti, hostinci, veřejnými produkcemi, ale i nad svěcením nedělí a svátků či potírání veřejné a pohoršlivé nemravnosti a prostituce.
 Tutéž proměnlivost dokazuje opět i pozdější judikatura prvorepublikového Nejvyššího správního soudu. Ten ve svém rozsudku ze dne 27. 5. 1926, 17035/25 (Boh. A 5706/26), uvedl při přezkumu zákazu nošení stuhy v barvách černo-červeno-zlaté, tedy říšských německých barvách z doby zasedání německého národního shromáždění ve Výmaru v roce 1919: „Veřejný pokoj a řád nejsou kategorie absolutní. Jsou to veličiny měnivé, jichž obsah řídí se dočasnými sociálními, etickými, hospodářskými a zejména politickými poměry. Stavy, které za určitých poměrů a názorů vyhovují veřejnému řádu, jak si jej panující mínění představuje, stávají se změnou poměrů závadnými, poněvadž panující názor o tom, čeho žádá veřejný řád v těchto nových poměrech, se změnil. (Srovnej nález Boh. 3637 adm.). Je pak přirozeno, že pro otázku, čeho žádá veřejný řád ve státě, bude především směrodatným názor oněch kruhů obyvatelstva, které jsou nositeli státní myšlenky a majíce ve svých rukách politickou moc v státě, určují jeho ráz a osudy, a že dále všechno to, co mohlo by směřovati proti existenci státu, nebo jakkoli nepříznivě dotýkati se základů jeho samostatnosti a svérázného jeho vývoje, pokládáno jest také za ohrožující veřejný pokoj a řád v státě.“
 O proměnlivosti významu tohoto spojení svědčí ostatně i proměnlivost souvislostí, v nichž je používán, přičemž jako příklad nejextrémnější zde může posloužit již neplatné zákonné opatření předsednictva Federálního shromáždění č. 99/1969 Sb. ze dne 22. srpna 1969, o některých přechodných opatřeních nutných k upevnění a ochraně veřejného pořádku, přijaté „v zájmu upevnění a ochrany veřejného pořádku, který je v současné době hrubě narušován, zejména ze strany protisocialistických a protispolečenských živlů“; jež pod hlavičkou ochrany veřejného pořádku představovalo jeden z prvních legislativních projevů tzv. „normalizace“.
 Je tak veřejný pořádek neurčitým právním pojmem jehož obsah je jednak proměnlivý a jednak neztotožnitelný s pouhou výsečí jediného z existujících normativních systémů, neboť v sobě neobsahuje pouze normy morální či pouze normy právní, ale přinejmenším normy obou těchto druhů, jak správně uvedl Městský soud v Praze ve výše citovaném rozsudku sp. zn. 11 Ca 50/2006. Má tedy veřejný pořádek coby normativní systém povahu heterogenní a normy v něm obsažené nespojuje povaha jejich závaznosti a původu, nýbrž jejich účel, tedy optimální fungování společnosti. I v rámci této výše nastíněné proměnlivosti jednak v čase a jednak pohledem jednotlivých právních odvětví je nicméně možno dle názoru zdejšího soudu definovat veřejný pořádek jako normativní systém, na němž je založeno fungování společnosti v daném místě a čase a jenž v sobě zahrnuje ty normy právní, politické, mravní, morální a v některých společnostech i náboženské, které jsou pro fungování dané společnosti nezbytné. Nadto je možno pod pojmem veřejného pořádku rozumět také faktický stav společnosti, k němuž je dodržování tohoto heterogenního normativního systému zacíleno. Narušení veřejného pořádku je proto zároveň narušením normy a zároveň narušením optimálního stavu společnosti, který je účelem a dispozicí této normy.
 Zároveň by ovšem nebylo možno souhlasit ani s vnímáním veřejného pořádku odtrženým od souvislostí, v


text: nichž je vykládán, a označit za jeho porušení nesoulad s jakoukoli normou, jež je jeho součástí. Tento druhý přístup nehledící na intenzitu posuzovaného porušení ostatně odsoudil ve své judikatuře i Ústavní soud, jenž ve vztahu k zákonu č. 123/1992 Sb., o pobytu cizinců na území České a Slovenské Federativní Republiky (pozn. soudu: tento předpis byl zrušen s účinností od 1. 1. 2000 právě zákonem č. 326/1996 Sb., o pobytu cizinců na území České republiky) uvedl ve svém nálezu ze dne 29. 3. 1999, sp. zn. IV. ÚS 311/97 (Sb. n. u. US, svazek č. 13, nález č. 46, str. 329 a násl.): „Ustanovení § 14 odst. 4 zákona č. 123/1992 Sb., ve znění účinném před vyhlášením nálezu Ústavního soudu č. 159/1998 Sb., připouštělo rozhodnutí o zákazu pobytu při každém "porušení povinnosti", takže nerozlišovalo skutečně závažná porušení právního řádu České republiky od porušení ostatních, která lze označit za méně společensky nebezpečná. Mimo jiné i z těchto důvodů Ústavní soud uvedené ustanovení zrušil pro jeho rozpor s čl. 1 Ústavy a čl. 14 odst. 1 v souvislosti s čl. 4 odst. 4 Listiny základních práv a svobod. Také ve věci stěžovatele nebylo proto možno závěry pléna Ústavního soudu v uvedeném nálezu pominout, zejména když právě v případě stěžovatele nabývají na významu úvahy, týkající se principu přiměřenosti v právu, a to v souvislosti s uvážením intenzity porušení právních předpisů stěžovatelem.“ Obdobný přístup trvající na nezbytnosti zachování přiměřenosti mezi intenzitou porušení právní – či jinak normativně určené - povinnosti a jejím následkem pro účely zacházení veřejné moci s cizinci se prosazuje i ve správní judikatuře, jak naznačuje z poslední doby rozsudek Městského soudu v Praze ze dne 21. 11. 2006, sp. zn. 10 Ca 155/2006 (publ. pod č. 1117/2007 Sb. NSS), který ve vztahu k aplikaci podmínky pro udělení státního občanství dle § 7 odst. 1 písm. e) zákona ČNR č. 40/1993 Sb., o nabývání a pozbývání státního občanství České republiky, uvedl, že jejím smyslem a účelem „je vyloučit z možnosti nabytí státního občanství České republiky žadatele, který po dobu svého dosavadního pobytu na území České republiky porušoval pobytový režim cizince, neboť je zde oprávněné nebezpečí, že by takový cizinec pokračoval v závažném porušování právních povinností i jako občan České republiky, a je zde tudíž veřejný zájem na tom, aby takový cizinec občanství České republiky nenabyl. Porušení povinnosti ohlásit cizinecké policii změny pobytu cizince, pokud není motivováno snahou zatajit skutečný pobyt cizince, a vytvořit si tak prostor k protiprávní činnosti, lze považovat pouze za formální opominutí, které samo o sobě nezakládá nesplnění zmíněné zákonné podmínky pro udělení státního občanství České republiky.“ Namísto těchto dvou extrémních přístupů je proto potřeba zvolit výklad funkcionální a při hledání odpovědi na otázku, jaké jednání je porušením veřejného pořádku ve vztahu k danému právnímu předpisu, posuzovat souběžně jednak blízkost porušené normy k zájmům chráněným tímto předpisem a jednak intenzitu tohoto porušení. Jinak řečeno může být za porušení veřejného pořádku označeno jak pouhé nemorální jednání napadající ovšem sám účel zákona, při jehož aplikaci je tato otázka kladena, tak například spáchání


text:
závažného trestného činu, který je tomuto účelu vzdálen.
 Přitom právě proto, že jsou posuzována dvě kritéria zároveň, je legislativně nevhodné, ba nemožné, určit jasnou hranici jednání, které bude pro účely tohoto zákonného ustanovení pokládáno za narušení veřejného pořádku závažným způsobem. Legislativa může tuto hranici nanejvýš korigovat směrem k obecně větší či menší přísnosti, jak to činí v nyní vykládaném ustanovení § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců, když hovoří o důvodném nebezpečí narušení veřejného pořádku „závažným způsobem“. Samotné vymezení jednotlivých skutečností, jež jsou pro daný účel porušením veřejného pořádku, je nicméně možné pouze rozhodovací činností správních soudů, respektive sjednocováním této rozhodovací činnosti správní judikaturou vytvářenou v prvé řadě Nejvyšším správním soudem tak, aby bylo zamezeno libovůli v rozhodování správních orgánů a zajištěna jeho předvídatelnost, po níž volá stěžovatelka. V jejím případě ostatně nelze tuto libovůli a nepředvídatelnost shledat, vždyť sama stěžovatelka poukazuje jenom v obecné rovině na to, že existují případy, kdy je v obdobných situacích rozhodnuto odlišně.
 Správní judikatura je přitom i ve vztahu k pobytu cizinců vytvářena již od devatenáctého století, kdy se úprava této problematiky objevuje v právních předpisech platných na našem území, a kontinuálně reaguje na proměnlivost obsahu veřejného pořádku, jak byla naznačena výše. V zákonné úpravě pobytu cizinců se zde výhrada veřejného pořádku objevuje již v § 20 nařízení ze dne 3. května 1853 č. 82 ř. z., a následně v obdobné podobě v § 2, odst. 5 zákona ze dne 27. července 1871 č. 88 ř. z., jímžto se pořádá policejní vyhošťování a honění postrkem. Toto ustanovení tak bylo vyloženo např. v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 18. 2. 1920, 1229/20 (Boh. A 334/20), v němž bylo za porušení veřejného pořádku dostatečné k vyhoštění cizince z československého území označeno jím prováděné skupování potravin ve velkém rozsahu, poškozující poválečné hospodaření s potravinami; v rozsudku téhož soudu ze dne 1. 7. 1920, 487/20 (Boh. A 3948/20), kde bylo porušením veřejného pořádku dostatečným pro vyhoštění cizince převážení většího množství barev a peněz mezi Československem a Maďarskem, z nějž bylo na základě udání usuzováno, že se cizinec podílí na padělání nových československých korun; v jeho rozsudku ze dne 6. 10. 1936, 15056/36 (Boh. A 12542/36), kde dostačovalo pro vyhoštění cizince, že při slavnosti slunovratu v roce 1928 pronesl v hotelu „Schwan“ v Ústí nad Labem německou řeč naznačující jeho sympatie k rodícímu se nacistickému hnutí (stěžovateli proti vyhoštění nepomohlo ani tvrzení, že „že bylo u něho absolutně nemožno státního občanství Československé republiky nabýti, že byl vychován a vzdělán podle mravů, zvyklostí a zákonů republiky a že město Ústí nad Labem se mu stalo milou domovinou“); či v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 26. 5. 1922, 7550/22 (Boh. A 1378/22), schvalujícím vyhoštění cizince, který „si opatřil za okolností podezřelých a dosud nevyjasněných potvrzení o tom, jako by byl příslušný do Rudolfova; dále provozoval ... neoprávněným způsobem živnost zubotechnickou a uzavřel jest o tom smlouvu s Josefou T. z Českých Budějovic.“
 Aplikuje-li pak soud výše zdůvodněné závěry ohledně vymezení narušení veřejného pořádku na hledání odpovědi


text:
na otázku, zda nějaké jednání prokazuje důvodné nebezpečí, že by žadatel o trvalý pobyt mohl ve smyslu § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců závažným způsobem narušit veřejný pořádek, na stěžovatelčino jednání; dospívá k závěru, že její jednání takové důvodné nebezpečí založilo. I dle názoru zdejšího soudu je totiž ze skutkového stavu, tak jak byl zjištěn během správního řízení, zjevné, že její uzavření manželství s M. Š. bylo účelové. Jinak řečeno, bylo toto uzavření manželství právním úkonem, který byl sice formálně dokonalý, manželství jím vzniklé však zůstalo pouze formálním svazkem a vůbec nenaplnilo – a zjevně ani naplnit nemělo – definiční znaky manželství, jak jsou vymezeny kromě norem morálních a mravních i v § 1 zákona č. 94/1963 Sb., o rodině, respektive v jeho § 18, na nějž odkazoval ve svém rozhodnutí správní orgán prvého stupně. Svazek vzniklý mezi stěžovatelkou a M. Š., tedy svazek, v němž spolu manželé nebydlí, nežijí, neznají se, ani se spolu nedomluví, lze jen sotva označit ve shodě se slovem zákona za „trvalé společenství muže a ženy založené zákonem stanoveným způsobem“, v němž spolu manželé žijí, jsou si věrni, pomáhají si, společně pečují o děti a vytvářejí zdravé rodinné prostředí. Nejvyšší správní soud nemá pochybnost o tom, že řešení stěžovatelčiny snahy získat povolení k trvalému pobytu v ČR bylo prvním a jediným účelem tohoto uzavření manželství. Přitom právě posouzení toho, zda byla snaha obejít předpisy o pobytu cizinců prvotním účelem uzavření manželství, není protiústavním vměšováním veřejné moci do soukromého života stěžovatelky, nýbrž legitimním rozhodovacím hlediskem, jak dosvědčuje i aplikace pravidla prvotního účelu („primary purpose rule“) například v britské judikatuře k imigračním zákonům (viz R v Immigration Appeal Tribunal, ex parte Hoque and Singh [1988] Imm AR 216).
 Jedná se přitom o porušení veřejného pořádku přímo v té části tohoto výše vymezeného heterogenního normativního systému, která má chránit zájmy, na nichž je postavena zákonná úprava pobytu cizinců v ČR. Ze dvou kritérií, jež mají být při zvažování narušení veřejného pořádku brána v potaz, je tak kritérium blízkosti porušené normy k zájmům chráněným zákonem o pobytu cizinců splněno v tak značné míře, že stěžovatelčino jednání je porušením veřejného pořádku i přesto, že se nedopustila přímo protizákonného jednání, tím méně pak trestného činu, ale pouhé „nemravnosti“ in fraudem legis. Pokud tak stěžovatelka volá svou formálně logickou úvahou po tom, aby za porušení veřejného pořádku byly označeny pouze „trestné činy mimořádné závažnosti“ či jiné skutečnosti svou závažností srovnatelné „s ohrožením bezpečnosti České republiky nebo živelnou pohromou“; je třeba tuto úvahu odmítnout, jak správně učinil při výkladu vztahu (respektive nezávislosti) mezi ohrožením bezpečnosti České republiky a narušením veřejného pořádku závažným způsobem městský soud. Přisvědčit lze stěžovatelce pouze v tom směru, že i spáchání takových trestných činů, například vraždy, by mohlo být mimo jiné narušením veřejného pořádku ve smyslu vykládaného ustanovení, a to právě proto, že se jedná naopak o velmi intenzivní narušení norem upravujících fungování společnosti, byť narušení relativně vzdálené od zájmů chráněných zákonem č. 326/1999 Sb. Podobně ostatně chápal pojem ochrany veřejného pořádku i Evropský soud


text:
pro lidská práva, když ve svém rozsudku Beldjoudi proti Francii ze dne 26. 3. 1992, stížnost č. 12083/86, akceptoval označení odsouzení pro několik trestných činů včetně loupeže za porušení veřejného pořádku dostatečné k vyhoštění stěžovatele alžírského původu, který byl manželem francouzské státní příslušnice, z Francie.
 Klasifikace stěžovatelčina jednání jako závažného porušení veřejného pořádku je přitom souladná nejen s českým právním řádem, ale i s právním řádem Evropských společenství, na něž stěžovatelka odkazuje, jakkoliv aplikovatelnost tohoto práva na nyní řešený problém je z hlediska obecných pravidel interpretace právních norem problematická.
 Stěžovatelka odkazuje zejména na znění Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/38/ES ze dne 29. dubna 2004, o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států. Tato směrnice sice dopadá na nyní řešenou problematiku, nicméně v době rozhodování žalovaného ještě ani neuplynula lhůta k implementaci této směrnice do českého právního řádu stanovená na 30. dubna 2006, tak aby bylo na místě uvažovat o případných následcích nevčasné či nepřesné implementace; ani nebyla tato směrnice do českého práva v té době implementována, tak aby ji bylo možno používat v rámci eurokonformního výkladu českého práva, jak byl tento výklad vymezen v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 29. 9. 2005, sp. zn. 2 Afs 92/2005 (publ. pod č. 741/2006 Sb. NSS), když k implementaci této směrnice do českého zákona o pobytu cizinců došlo až zákonem č. 161/2006 Sb. s účinností od 27. 4. 2006.
 Proto pouze nad rámec nezbytného soud podotýká, že rozhodování žalovaného by obstálo i při konfrontaci s pravidly obsaženými v této směrnici. Ta uvádí v odstavci 23 své preambule: „Vyhoštění občanů Unie a jejich rodinných příslušníků z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti představuje opatření, které může vážně ohrozit osoby, jež se poté, co využily práv a svobod přiznaných jim Smlouvou, skutečně integrovaly do hostitelského členského státu. Rozsah využití těchto opatření by tedy měl být omezen v souladu se zásadou přiměřenosti tak, aby byl brán v potaz stupeň integrace dotyčných osob, délka jejich pobytu v hostitelském členském státě, jejich věk, zdravotní stav, rodinné a ekonomické poměry a vazby na jejich zemi původu.“ Neudělení povolení k trvalému pobytu stěžovatelce plně zohledňuje hlediska, jež jsou zde vyjmenována ve vztahu k vyhoštění rodinných příslušníků občanů EU, a je tak spíše potvrzením než vyvrácením správnosti postupu žalovaného za situace, kdy se stěžovatelka integrovala do české společnosti výhradně navzdory vyhoštění, jež jí bylo uděleno již v roce 2001, a kdy její rodinné vazby k občanu ČR mají povahu čistě formální.
 Tento postup je v souladu i se článkem 27 odst. 2 této směrnice, podle nějž „opatření přijatá z důvodů veřejného pořádku nebo veřejné bezpečnosti musí být v souladu se zásadou přiměřenosti a musí být založena výlučně na osobním chování dotyčné osoby. Předchozí odsouzení pro trestný čin samo o sobě přijetí takových opatření neodůvodňuje. Osobní chování dotyčného jednotlivce musí představovat skutečné, aktuální a dostatečně závažné ohrožení některého ze základních zájmů společnosti. Odůvodnění, která přímo nesouvisí s dotyčnou osobou nebo souvisejí s generální prevencí, nejsou přípustná.“ Zamítnutí stěžovatelčiny žádosti o povolení


text:
k trvalému pobytu bylo založeno výlučně na jejím osobním chování, konkrétně na způsobu, jakým se snažila domoci tohoto povolení. Není ostatně pochyb o tom, že uzavření manželství je osobním chováním. Tímto chováním navíc skutečně, aktuálně a dostatečně závažně ohrozila základní zájem společnosti, kterým je v daném případě respektování právního řádu namísto jeho obcházení uzavíráním fiktivních manželství.
 Dalším pramenem komunitárního práva, jenž nemá ve vztahu k posuzovanému případu závaznou povahu a implementován do českého zákona o pobytu cizinců byl až zákonem č. 161/2006 Sb., jak plyne z důvodové zprávy k tomuto zákonu, a přesto může být brán v potaz, je Rezoluce Rady ze dne 4. 12. 1997 o opatřeních, která je třeba přijmout pro potírání účelových manželství. Tato rezoluce vychází jak z respektu k právu uzavřít manželství a právu na respektování rodinného života, tak z vědomí, že účelové sňatky představují nástroj obcházení pravidel vstupu a pobytu příslušníků třetích zemí na území členských států EU. Tato rezoluce definuje ve svém článku 1 „účelový sňatek“ („a marriage of convenience“)jako „sňatek uzavřený mezi občanem členského státu nebo občanem třetí země legálně usazeným ve členském státě a občanem třetí země pouze s účelem obejití pravidel vstupu a pobytu občanů třetí země a získání povolení nebo oprávnění k pobytu pro občana třetí země.“ Do této definice plně spadá podle řádně zjištěného skutkového stavu i stěžovatelčino manželství. Přitom správní orgány obou stupňů přihlížely při posuzování této otázky právě k faktorům, jež uvádí i tato rezoluce Rady ve svém článku 2, jako jsou skutečnost, že není udržováno manželské soužití; chybějící společné přispívání k odpovědnostem vyplývajícím z manželství; skutečnost, že se manželé nikdy před sňatkem neviděli; manželé se neshodnou při uvádění svých osobních údajů, důležitých osobních informací či informací o průběhu prvé schůzky; manželé nehovoří společným jazykem; sňatku předcházelo předání finanční částky; a některý z manželů v minulosti uzavřel účelový sňatek nebo se dopustil porušení předpisů o pobytu cizinců. Prakticky všechny tyto podmínky byly ve stěžovatelčině případě splněny, s výjimkou předání finanční částky, kterou její manžel sice uvedl, jak plyne z úředního záznamu o jeho vytěžení ze dne 25. 4. 2005, ve svědecké výpovědi ji však následně popřel. Sám fakt, že Evropská unie se touto rezolucí své Rady rozhodla potírat účelová manželství, prokazuje, že pokud totéž činí orgán české veřejné moci, nejedná se ze strany České republiky o jednostranné určení obsahu pojmu veřejný pořádek, jak bylo ve vztahu k volnému pohybu osob zakázáno Evropským soudním dvorem v jeho rozhodnutí o předběžné otázce ve věci Roland Rutili v Ministre de l'intérieur ze dne 28. 10. 1975, C-36/75, odst. 28, v níž oním jednostranným vymezením veřejného pořádku byl zákaz pobytu italského občana ve Francii pro jeho odborové a politické aktivity, tedy jednání svou legitimitou nesrovnatelné s jednáním stěžovatelky, jež na toto rozhodnutí ve své kasační stížnosti poukazuje.
 Nelze ani shledat, že by postup žalovaného zasáhl stěžovatelčino právo na respektování soukromého a rodinného života ve smyslu čl. 10 odst. 2 Listiny základních práv a svobod, respektive článku 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (publ. pod č. 209/1992 Sb.), či


text:
právo uzavřít manželství zaručené článkem 12 této úmluvy. Z těchto práv totiž nevyplývá nutně právo na vstup či pobyt v zemi, kde pobývá manžel cizince, jak řekl Evropský soud pro lidská práva ve svém rozsudku Abdulaziz, Cabales a Balkandali proti Spojenému království ze dne 28. 5. 1985, stížnosti č. 9214/80; 9473/81; 9474/81. Zdejší soud k tomu dodává, že takové právo nelze tím spíše dovodit za situace, kdy má rodinný život mezi stěžovatelkou a jejím manželem pouze formální povahu, přičemž zohlednění této skutečnosti není ničím jiným, než přihlédnutím k osobním okolnostem dané osoby a k veřejnému zájmu, jak to Evropský soud pro lidská práva požadoval při určení rozsahu povinnosti státu umožnit na svém území pobyt cizince pro jeho příbuzenské vazby s osobou, která již na tomto území pobývá, ve svém rozsudku Gül proti Švýcarsku ze dne 19. 2. 1996, stížnost č. 23218/94. Ostatně skutečnost, že se právo obsažené v článku 8 Úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod vztahuje pouze na skutečné rodinné vazby, tedy na manželství, které je jak zákonné tak „nefiktivní“, byla výslovně potvrzena i v rozsudku Berrehab proti Nizozemí ze dne 21. 6. 1988, stížnost č. 10730/84. Lze tak uzavřít, že ani lidskoprávním závazkům ČR, jak jsou zakotveny v české Listině základních práv a svobod a v Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod vykládané Evropským soudem pro lidská práva, neprotiřečí zamítnutí stěžovatelčiny žádost o udělení trvalého pobytu odůvodněné fiktivním manželstvím. Takové jednání lze označit i v konfrontaci s těmito závazky, stejně jako v konfrontaci s evropským komunitárním právem za porušení veřejného pořádku. Pouze na okraj k tomu soud dodává, že je výhrada ochrany veřejného pořádku známa i přímo Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod, kde je použita kromě jiného jako legitimní důvod omezení svobody pohybu podle Protokolu č. 4 článku 2 odst. 3 či jako přípustný důvod vyhoštění cizince podle Protokolu č. 7 článku 1 odst. 2.
 Pokud přitom stěžovatelka uvádí, že nic nedokazuje, že by její přítomnost na území ČR ohrožovala veřejný pořádek i do budoucna, je k tomu třeba uvést, že je tu plně namístě uplatnit vůči cizince tuto zákonnou výhradu za situace, kdy porušuje veřejný pořádek již způsobem, jakým se snaží povolení k trvalému pobytu domoci. Již tímto výše popsaným obcházením zákona ostatně dává najevo svou neúctu k veřejnému právu České republiky, jež je sama o sobě u jedince jevem obvykle spíše trvalým než jednorázovým. Není ostatně úkolem správního orgánu prokazovat, že se cizinec jistě dopustí opakování porušení veřejného pořádku, jak uváděla stěžovatelka ještě před městským soudem, neboť není jeho úkolem předvídat budoucí události. Takto – byť způsobem přísnějším, než by patrně bylo přípustné v dnešním právním prostředí ČR - vyložil výhradu budoucího ohrožení veřejného pořádku jako důvod vyhoštění cizince i prvorepublikový Nejvyšší správní soud ve svém i skutkově pozoruhodném rozsudku ze dne 1. 7. 1933, 10133/33 (Boh. A 10680/33), kde uvedl: „Úřad tedy může přikročiti k vyhoštění cizince, kdykoli jeho další pobyt v tuzemsku se jeví z ohledů veřejného pořádku a bezpečnosti nepřípustným, což jest zajisté i tehdy, když


text:
vzchází jen pouhé podezření, že by veřejný pořádek neb bezpečnost mohly býti přítomností cizincovou nějak ohroženy. Není tedy zákonnou podmínkou vyhoštění, jak se domnívají stížnosti, aby pobytem cizincovým veřejný pořádek nebo bezpečnost skutečně byly ohroženy, nýbrž stačí pouhé podezření, že pobyt cizince na území tohoto státu může veřejnou bezpečnost a pořádek ohroziti (srov. na př. Boh. A 487/20, 5538/26). V konkretních případech založil žalovaný úřad výrok o vyhoštění stěžovatelů na skutkovém zjištění, že stěžovatelé byli zadrženi v místnostech, jež jsou centra komunistické propagandy a kde v jejich přítomnosti byly nalezeny komunistické spisy a letáky pobuřujícího obsahu, a to - jak se v naříkaném rozhodnutí dále podrobně uvádí - byl tento písemný materiál, svědčící o tom, že z uvedených místností vycházela illegální činnost protistátní a antimilitaristická, nalezen v místnostech těch v přítomnosti stěžovatelů volně ležící. Z těchto skutečností čerpá žalovaný úřad podezření, že by další přítomností stěžovatelů v Československé republice mohl býti ohrožen veřejný pořádek a klid, a dospívá k závěru, že proto jejich pobyt v Československé republice jest nežádoucí.“
 Formulace zákonného ustanovení § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců „důvodné nebezpečí, že by žadatel mohl ... závažným způsobem narušit veřejný pořádek“, se přitom vztahuje i na narušení veřejného pořádku vzniklé již samotným povolením trvalého pobytu, které by ve stěžovatelčině případě znamenalo, že by správní orgán na akceptaci jejího obcházení zákona založil vytvoření právního vztahu trvajícího do budoucna. Tento závěr přitom obstojí i v konfrontaci s judikaturou Evropského soudního dvora, na niž stěžovatelka odkazuje, právě proto, že její jednání není pouze jednáním před podáním žádosti o udělení trvalého pobytu, ale jednáním v souvislosti s touto žádostí, jehož účinky by trvaly i do budoucna. Závěry Evropského soudního dvora vyslovené v jeho rozhodnutí o předběžné otázce ve věci Régina v Pierre Bouchereau ze dne 27. 10. 1977, 30/77, odst. 28, tak nelze na stěžovatelčin případ vztáhnout, neboť zde se Evropský soudní dvůr vyslovil k trestnímu obvinění v minulosti, které „může být vzato v potaz, pouze pokud okolnosti, na nichž bylo obvinění založeno, dokazují osobní jednání, jež zakládá aktuální hrozbu požadavkům veřejného pořádku.“
 Policii ČR se tak i podle názoru zdejšího soudu podařilo dostatečně prokázat, že stěžovatelčino manželství s M. Š. bylo uzavřeno účelově a jednalo se o manželství fiktivní sloužící k obejití pravidel zákona č. 326/1999 Sb., o pobytu cizinců. Takové obcházení tohoto zákona je přitom třeba označit za narušení veřejného pořádku dostatečné k zamítnutí žádosti o povolení trvalého pobytu v ČR ve smyslu § 87h odst. 1 písm. b) zákona o pobytu cizinců ve znění účinném v době rozhodování žalovaného; naopak přijetí takového manželství jako zákonného důvodu k udělení povolení k trvalému pobytu podle § 87e odst. 1 téhož zákona by znamenalo přijetí formálního stavu za stav skutečný a umožnilo by tak vytvoření pouta pobytu mezi stěžovatelkou a Českou republikou, které by pro svůj vznik in fraudem legis bylo samo trvalým porušováním veřejného pořádku České republiky coby státu založeného mimo jiné na úctě k zákonům.
 Nelze přitom shledat, že by nepovolení trvalého pobytu rozvrátilo stěžovatelčiny rodinné vazby, neboť uzavření


text:
manželství bylo v jejím případě zjevně prostředkem a nikoli účelem snahy zajistit si trvalý pobyt v ČR. Lze proto uzavřít, že Nejvyšší správní soud v daném případě neshledal naplnění některého z namítaných důvodů kasační stížnosti ve smyslu ustanovení § 103 odst. 1 písm. a) a d) s. ř. s., neboť - jak vyplývá ze shora uvedeného – v souzené věci se městský soud nedopustil nezákonnosti spočívající v nesprávném posouzení právní otázky v předcházejícím řízení a nebyla shledána ani nepřezkoumatelnost rozhodnutí spočívající v nesrozumitelnosti.
 Ze všech shora uvedených důvodů tak Nejvyšší správní soud dospěl k závěru, že kasační stížnost není důvodná, a proto ji zamítl (§ 110 odst. 1 s. ř. s.).
 Za této procesní situace se Nejvyšší správní soud z důvodu nadbytečnosti již samostatně nezabýval návrhem na přiznání odkladného účinku kasační stížnosti.
 Stěžovatelka, která neměla v tomto soudním řízení úspěch, nemá právo na náhradu nákladů řízení (§ 60 odst. 1 s. ř. s.) a Policii ČR, Ředitelství služby cizinecké a pohraniční policie náklady řízení nevznikly. Proto soud rozhodl, že se žalovanému nepřiznává právo na náhradu nákladů řízení o kasační stížnosti.
 Zdroj: Rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 16. 5. 2007, sp. zn. 2 As 78/2006 - 64, dostupné na www.nssoud.cz. Jedná se o neautentické znění, které bylo soudem poskytnuto bezplatně.


text:
1 VSPH 1498/2012-A-15
 KSLB 82 INS 17689/2012 1 VSPH 1498/2012-A-15
 USNESENÍ Vrchní soud v Praze jako soud odvolací rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Františka Kučery a soudců JUDr. Ing. Jaroslava Zelenky, Ph.D. a Mgr. Luboše Dörfla v insolvenčním řízení navrhovatelky-dlužnice Jaroslavy anonymizovano , anonymizovano , bytem Liberec, Chrastavská 265/14, zast. JUDr. Vladimírem Kašparem, advokátem, sídlem Liberec 2, Na Poříčí 116/2, o odvolání dlužnice proti usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem-pobočka Liberec, ze dne 30. srpna 2012, č.j. KSLB 82 INS 17689/2012-A-8,
 Usnesení Krajského soudu v Ústí nad Labem-pobočka Liberec, ze dne 30. srpna 2012, č.j. KSLB 82 INS 17689/2012-A-8, se p o t v r z u j e .
 Ve výroku uvedeným usnesením uložil Krajský soud v Ústí nad Labem-pobočka Liberec, dlužnici povinnost uhradit zálohu na náklady insolvenčního řízení ve výši 3.000,-Kč do 7 dnů ode dne jeho právní moci.
 V odůvodnění usnesení soud I. stupně zejména uvedl, že dne 20.7.2012 bylo zahájeno insolvenční řízení dlužnice na základě jejího insolvenčního návrhu spojeného s návrhem na povolení oddlužení. Protože z obsahu spisu vyplynulo, že dlužnice má dostatečné příjmy pro povolení oddlužení, jevilo se soudu I. stupně logickým stanovit výši zálohy v relaci na předpokládanou výši nároků insolvenčního správce v období od rozhodnutí o zjištění úpadku do okamžiku, než nastanou účinky schválení oddlužení plněním splátkového kalendáře, nebo k úhradě nákladů po prohlášení konkursu. Proto uložil dlužnici povinnost uhradit zálohu jen ve výši 3.000,-Kč.
 Proti tomuto usnesení se dlužnice včas odvolala a požadovala, aby je odvolací soud zrušil a věc vrátil soudu I. stupně k dalšímu řízení. Měla za to, že soud musí o jejím návrhu na povolení oddlužení rozhodnout v souladu s § 397 odst. 1 insolvenčního zákona (dále jen IZ). Z toho dovozovala, že nebylo namístě argumentovat při uložení povinnosti zaplatit zálohu na náklady insolvenčního řízení tím, že záloha je určena pro případ řešení jejího úpadku konkursem.
 Vrchní soud v Praze přezkoumal napadené usnesení i řízení jeho vydání předcházející a dospěl k následujícím zjištěním a závěrům: Povinnost navrhovatele uhradit zálohu na náklady insolvenčního řízení vyplývá z § 108 odst. 1 až 3 IZ, podle nějž insolvenční soud může před rozhodnutím o insolvenčním návrhu uložit insolvenčnímu navrhovateli, aby ve stanovené lhůtě zaplatil zálohu na náklady insolvenčního řízení až do částky 50.000,-Kč. Nebude-li záloha na náklady insolvenčního řízení ve stanovené lhůtě zaplacena, může insolvenční soud před rozhodnutím o insolvenčním návrhu insolvenční řízení zastavit, a neučiní-li tak, může přikročit k jejímu vymáhání; o tom musí insolvenčního navrhovatele poučit.
 Z obsahu návrhu na povolení oddlužení odvolací soud zjistil, že v návrhu uvedené závazky pocházejí především ze spotřebitelských úvěrů, že dlužnice je vdova, má jen drobný majetek (běžné vybavení domácnosti) a její čistý měsíční příjem činí 11.863,-Kč (vdovský a invalidní důchod). Dále zjistil, že celková výše devíti nezajištěných závazků dlužnice činí cca 663.551,90 Kč, u nichž dlužnice očekává, že je uspokojí v zákonem požadované výši.
 Dle orientačního výpočtu za použití kalkulátoru splátek pro oddlužení plněním splátkového kalendáře by činila měsíční splátka dlužnice 4.014,-Kč, což za 5 let trvání oddlužení činí 240.840,-Kč. Od


text:
této částky nutno odečíst odměnu (750,-Kč) a náhradu hotových výdajů (150,-Kč) insolvenčního správce, která činí 900,-Kč bez DPH (1.080,-Kč s DPH-je-li insolvenční správce plátcem DPH) za každý započatý kalendářní měsíc trvání účinků schváleného oddlužení plněním splátkového kalendáře. Z uvedeného je zřejmé, že pro nezajištěné pohledávky (663.551,90 Kč) lze použít jen 240.840,-Kč minus 54.000,-Kč (resp. 64.800,-Kč včetně DPH), tedy částku 186.840,-Kč (resp. 176.040,-Kč), což představuje jen 28 % (resp. 26 %) hodnoty nezajištěných pohledávek. Z uvedeného je zřejmé, že očekávání dlužnice, že její příjmy umožní povolení oddlužení jsou prozatím neopodstatněné.
 Podle § 395 odst. 1 písm. a) IZ insolvenční soud zamítne návrh na povolení oddlužení, jestliže se zřetelem ke všem okolnostem lze důvodně předpokládat, že hodnota plnění, které by při oddlužení obdrželi nezajištění věřitelé, bude nižší než 30 % jejich pohledávek, ledaže tito věřitelé s nižším plněním souhlasí. Podle § 398 odst. 3 IZ při oddlužení plněním splátkového kalendáře je dlužník povinen po dobu 5 let měsíčně splácet nezajištěným věřitelům ze svých příjmů částku ve stejném rozsahu, v jakém z nich mohou být při výkonu rozhodnutí nebo při exekuci uspokojeny přednostní pohledávky (§ 279 odst. 2 o.s.ř.). Z citované právní úpravy vyplývá, že zásadním předpokladem pro povolení oddlužení (vedle dalších předpokladů) je schopnost dlužníka za zákonných podmínek splatit svým nezajištěným věřitelům nejméně 30 % jejich pohledávek za dobu 5 let.
 Odvolací soud tak dospěl k závěru, že předpoklad dlužnice (nenabídne-li další dodatečné prostředky pro své oddlužení plněním splátkového kalendáře), že její úpadek bude možno řešit oddlužením formou plnění splátkového kalendáře, je prozatím předčasný. Proto naznačená úvaha soudu I. stupně o tom, že ani prohlášení konkursu na majetek dlužnice není pro tuto chvíli vyloučeno, je naopak správná. Pokud jde o výši zálohy na náklady insolvenčního řízení, shledal ji odvolací soud za přiměřenou-bude-li úpadek dlužnice řešen oddlužením. Dlužno dodat, že bude-li úpadek dlužnice řešen konkursem, je její výše naopak nepřiměřeně nízká.
 Proto odvolací soud postupoval podle § 219 o.s.ř. a napadené potvrdil.


text:
Sumi Agro Czech s.r.o. Praha IČO 26512416 kontakty (22.08.2019) | Finance.cz
 Sumi Agro Czech s.r.o. Praha IČO: 26512416
 Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu Sumi Agro Czech s.r.o., která sídlí v obci Praha a bylo jí přiděleno IČO 26512416.
 Firma s názvem Sumi Agro Czech s.r.o. se sídlem v obci Praha byla založena v roce 2002. Společnost je stále aktivní. V jejím vedení se dosud vystřídalo 12 osob. Společnost podniká v oboru Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona , Výroba nebezpečných chemických látek a nebezpečných chemických směsí a prodej chemických látek a chemických směsí klasifikovaných jako vysoce toxické a toxické , Specializovaný maloobchod a další.
 Základní údaje o Sumi Agro Czech s.r.o. IČO: 26512416
 Městský soud v Praze 25.2.2002
 C 86843
 26512416
 Společnost s ručením omezeným 25.2.2002
 Obchodní korporace se podřídila zákonu jako celku postupem podle § 777 odst. 5 zákona o obchodních společnostech a družstvech. 17.4.2014
 Aktuální kontaktní údaje Sumi Agro Czech s.r.o.
 Kontakty na Sumi Agro Czech s.r.o. IČO: 26512416
 Na strži 1702/65 , Praha 140 00 8.7.2015
 Na strži 1676/63 , Praha 140 00 17.3.2004 - 8.7.2015
 Škrétova 490/12 , Praha 120 00 25.2.2002 - 17.3.2004
 Obory činností Sumi Agro Czech s.r.o. IČO: 26512416
 Výroba nebezpečných chemických látek a nebezpečných chemických přípravků a prodej chemických látek a chemických přípravků klasifikovaných jako vysoce toxické a toxické 11.1.2010
 skladování zboží a manipulace s nákladem 11.12.2002 - 11.1.2010
 velkoobchod 25.2.2002 - 11.1.2010
 specializovaný maloobchod 25.2.2002 - 11.1.2010
 výroba a dovoz chemických látek a chemických přípravků klasifikovaných jako hořlavé, zdraví skodlivé, žíravé, dráždivé, senzibilující 25.2.2002 - 11.1.2010
 výzkum a vývoj v oblasti přírodních a technických věd nebo společenských věd 25.2.2002 - 11.1.2010
 balící činnosti 25.2.2002 - 11.1.2010
 Pražská 2214 , Nymburk 288 02
 1011303337
 1011303329
 Jízdárenská 303 , Velké Němčice 691 63
 1011980002
 Obilní 751 35 643 00 Brno
 1011979993
 Živnost č. 5 Balicí činnosti
 Živnost č. 7 Výzkum a vývoj v oblasti přírodních a technických věd nebo společenských věd
 Vedení firmy Sumi Agro Czech s.r.o. IČO: 26512416
 Za společnost jedná každý jednatel samostatně. Podepisování za společnost se děje tak, že k vytištěné nebo napsané firmě společnosti připojí jednatel svůj podpis. 17.4.2014
 Jménem společnosti jedná jednatel. V případě, že je jmenováno více jednatelů, jednají jménem společnosti vždy nejméně dva jednatelé společně. Podepisování za společnost se děje tak, že k vytištěné nebo napsané firmě společnosti připojí jedntelé své podpisy. 5.3.2012 - 5.3.2012
 Jménem společnosti jedná jednatel. V případě, že je jmenováno více jednatelů, jednají jménem společnosti vždy nejméně dva jednatelé společně. Podepisování za společnost se děje tak, že k vytištěné nebo napsané firmě společnosti připojí jednatelé své podpi sy. 5.3.2012 - 17.4.2014
 Za společnost jedná jednatel. V případě, že je jmenováno více jednatelů, jednají za společnost vždy nejméně dva jednatelé společně. Podepisování za společnost se děje tak, že k vytištěnému nebo napsanému názvu společnosti připojí jedntelé své podpisy. 25.2.2002 - 5.3.2012
 Wlodzimierz Wleklik 3.7.2012
 Warszawa 03-977, Marokanska 2R
 Daniel Príbiš 21.4.2016
 Jednosměrná 1363, Kamenice 251 68
 Kazuma Suzuki 31.3.2017
 od 13.2.2017
 5


text:
Denmark House, 6 Denmark Avenue , SW19 4HF, Wimbledon London Spojené království Velké Británie a Severního Irska
 Martin Černý 25.2.2002 - 11.3.2003
 od 25.2.2002 do 7.1.2003
 Oldřichova 607/25, Praha 128 00
 Tetsu Tomoaki 11.12.2002 - 11.3.2003
 od 25.2.2002 do 1.11.2002
 Čím 72 , 262 03 Nový Knín Česká republika
 Takashi Tanaka 11.3.2003 - 9.11.2004
 od 29.10.2002 do 10.8.2004
 Kongresová 1655/1, Praha 140 00
 Fukada Susumu 11.12.2002 - 27.1.2006
 od 25.2.2002 do 26.8.2005
 Tomoaki Tetsu 27.1.2006 - 11.1.2010
 od 26.8.2005 do 31.12.2009
 Ishida 1 , Osaka Japonsko
 Jan Hrbáček 9.11.2004 - 9.2.2010
 od 10.8.2004
 Nad mlýnským potokem 508/2, Praha 107 00
 Jan Hrbáček 9.2.2010 - 5.3.2012
 Rumunská 20/31, Praha 120 00
 Takanori Ando 11.1.2010 - 3.7.2012
 od 1.1.2010 do 25.4.2012
 Tokyo, Osaki Shinagawa 5-9
 Jan Hrbáček 5.3.2012 - 12.3.2013
 od 10.8.2004 do 7.12.2012
 111, Čím 262 03
 Hideo Ozaki 12.3.2013 - 12.8.2013
 od 7.12.2012 do 26.7.2013
 Falt 63 Ormond House, Medway Street , London Spojené království Velké Británie a Severního Irska
 Katsuya Okuyama 12.8.2013 - 31.3.2017
 od 26.7.2013 do 13.2.2017
 58 Lynton Road, Acton , London Spojené království Velké Británie a Severního Irska
 Wlodzimierz Wleklik
 Ing. Daniel Pribiš
 Vlastníci firmy Sumi Agro Czech s.r.o. IČO: 26512416
 zakladni 17 500 000 Kč - 25.2.2002
 Sbírka Listin Sumi Agro Czech s.r.o. IČO: 26512416
 C 86843/SL 48 účetní závěrka [2013], zpráva auditora Městský soud v Praze 31.12.2013 20.7.2015 22.10.2015 22
 C 86843/SL 47 účetní závěrka [2014], výroční zpráva [2014], zpráva auditora Městský soud v Praze 31.12.2014 1.9.2015 9.9.2015 36
 C 86843/SL 46 účetní závěrka [2013], výroční zpráva [2013], zpráva auditora Městský soud v Praze 31.12.2013 14.10.2014 19.11.2014 22
 C 86843/SL 45 účetní závěrka [2013], zpráva o vztazích dle §66a ods.9 příloha Městský soud v Praze 31.12.2013 14.10.2014 19.11.2014 22
 C 86843/SL 44 zakladatelské dokumenty, notářský zápis NZ 364/2014 Městský soud v Praze 9.4.2014 16.4.2014 24.4.2014 13
 C 86843/SL 43 účetní závěrka [2012], zpráva auditora Městský soud v Praze 31.12.2012 16.1.2014 23.1.2014 23
 C 86843/SL 42 ostatní rozhodnutí jediného společníka Městský soud v Praze 26.7.2013 6.8.2013 13.8.2013 3
 C 86843/SL 41 ostatní rozhodnutí jediného společníka Městský soud v Praze 7.12.2012 5.2.2013 12.4.2013 2
 C 86843/SL 40 zakladatelské dokumenty bez data Městský soud v Praze 4.9.2012 9.10.2012 6
 C 86843/SL 39 smlouvy o převodu obchod. podílu anglicky Městský soud v Praze 27.6.2012 4.9.2012 9.10.2012 6
 C 86843/SL 38 smlouvy o převodu obchod. podílu Městský soud v Praze 27.6.2012 4.9.2012 9.10.2012 6
 C 86843/SL 37 ostatní rozhodnutí společníků Městský soud v Praze 25.4.2012 10.7.2012 1
 C 86843/SL 36 zpráva auditora r.2011 Městský soud v Praze 31.12.2011 26.4.2012 14.5.2012 21
 C 86843/SL 35 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích dle §66a ods.9, zpráva auditora r.2011 Městský soud v Praze 31.12.2011 26.4.2012 14.5.2012 33
 C 86843/SL 34 zakladatelské dokumenty - bez datumu Městský soud v Praze 12.3.2012 6
 C 86843/SL 33 smlouvy o převodu obchod. podílu Městský soud v Praze 27.2.2012 12.3.2012 7
 C 86843/SL 32 notářský zápis NZ 22/2012 Městský soud v Praze 23.2.2012 12.3.2012 23
 C 86843/SL 31 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích dle


text:
§66a ods.9, zpráva auditora r.2010 Městský soud v Praze 31.12.2010 15.12.2011 16.12.2011 34
 C 86843/SL 30 účetní závěrka, zpráva auditora r. 2010 Městský soud v Praze 31.12.2010 1.7.2011 13.7.2011 21
 C 86843/SL 29 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích dle §66a ods.9, zpráva auditora 2009 Městský soud v Praze 31.12.2009 25.3.2011 28.3.2011 33
 C 86843/SL 28 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích dle §66a ods.9, zpráva auditora za r.2008 Městský soud v Praze 31.12.2008 3.5.2010 5.5.2010 33
 C 86843/SL 27 ostatní -příloha k ÚZ r.2009 Městský soud v Praze 31.12.2009 29.4.2010 4.5.2010 11
 C 86843/SL 26 účetní závěrka r.2009 Městský soud v Praze 31.12.2009 29.4.2010 4.5.2010 7
 C 86843/SL 25 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích dle §66a ods.9, zpráva auditora za r.2008 Městský soud v Praze 31.12.2008 3.5.2010 4.5.2010 33
 C 86843/SL 24 ostatní rozhodnutí jed.společníka Městský soud v Praze 1.1.2010 20.1.2010 1
 C 86843/SL 23 podpisové vzory Městský soud v Praze 5.11.2009 20.1.2010 3
 C 86843/SL 22 účetní závěrka, zpráva auditora - r.2008 Městský soud v Praze 31.12.2008 1.6.2009 2.6.2009 21
 C 86843/SL 21 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva auditora r.2007+zpr.o vztazích Městský soud v Praze 31.12.2007 23.9.2008 25.9.2008 30
 C 86843/SL 20 účetní závěrka, výroční zpráva, zpráva o vztazích dle §66a ods.9, zpráva auditora r.2006 Městský soud v Praze 31.12.2006 13.8.2007 14.8.2007 40
 C 86843/SL 19 účetní závěrka, výroční zpráva r. 2005+audit+zpr.o vztazích Městský soud v Praze 31.12.2005 15.6.2006 27.6.2006 29
 C 86843/SL 18 ostatní - zpr. o vztazích Městský soud v Praze 15.6.2006 27.6.2006 2
 C 86843/SL 17 účetní závěrka r. 2004 + audit Městský soud v Praze 31.12.2004 15.6.2006 27.6.2006 24
 C 86843/SL 16 zakladatelské dokumenty Městský soud v Praze 13.6.2006 15.6.2006 27.6.2006 6
 C 86843/SL 15 podpisové vzory +čestné prohl. Městský soud v Praze 26.8.2005 6.2.2006 0
 C 86843/SL 14 ostatní -rozh.jed.spol Městský soud v Praze 26.8.2005 6.2.2006 0
 C 86843/SL 13 ostatní rozh. jed. spol. Městský soud v Praze 10.8.2004 9.11.2004 0
 C 86843/SL 12 podpisové vzory Městský soud v Praze 9.11.2004 0
 C 86843/SL 11 účetní závěrka za rok 2003 + audit Městský soud v Praze 31.12.2003 25.6.2004 30.6.2004 0
 C 86843/SL 10 ostatní PM Městský soud v Praze 25.6.2004 30.6.2004 4
 C 86843/SL 7 notářský zápis Městský soud v Praze 16.2.2004 7.4.2004 0
 C 86843/SL 6 podpisové vzory Městský soud v Praze 25.6.2003 0
 C 86843/SL 5 ostatní rozh. jed. spol. Městský soud v Praze 7.1.2003 25.6.2003 0
 C 86843/SL 4 notářský zápis Městský soud v Praze 29.10.2002 25.6.2003 0
 C 86843/SL 3 účetní závěrka r. 2002,zpráva auditora,příl. Městský soud v Praze 28.2.2003 29.5.2003 4.6.2003 0
 C 86843/SL 2 ostatní zpráva o vztazích v r. 2002 Městský soud v Praze 26.5.2003 29.5.2003 4.6.2003 0
 C 86843/SL 1 ostatní rozhodnutí j.společníka,PM Městský soud v Praze 27.5.2003 2.6.2003 4.6.2003 0
 Hodnocení Sumi Agro Czech s.r.o.
 Výpis dat pro firmu Sumi Agro Czech s.r.o. obsahuje pouze taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
 výpis firmy Sumi Agro Czech


text:
s.r.o., 26512416 na obchodním rejstříku
 výpis firmy Sumi Agro Czech s.r.o., 26512416 na živnostenském rejstříku
 Sumi Agro Czech s.r.o. - 26512416 - Praha , Na strži 1702/65
 SUMI GROUP a.s. - 28439376 - Praha , Počernická 509/85
 ŠUMI EUROEXPORT s.r.o. - 62908936 - Praha , Pod Kotlaskou 555/9
 SUMI s.r.o. - organizační složka - 31707793 - Ústí nad Labem , Na Popluží 821/11
 SUMI SERVIS s. r. o. - 28970276 - Řepov 119
 CZECH-AGRO-KOMODITE s.r.o. - 04512243 - Praha , Rybná 716/24
 ARAVAN AGRO CZECH s.r.o. v likvidaci - 63220679 - Ústí nad Orlicí , Na Ostrově 1165
 TIMAC AGRO CZECH s.r.o. - 26981939 - Praha , U nákladového nádraží 3147/8
 Dolina-Agro Czech Republik s.r.o. - 06553672 - Praha , V zářezu 902/4


text:
Vozidla ve vztahu zaměstnavatel a zaměstnanec - KOMPLET FINANCE
 Vozidla ve vztahu zaměstnavatel a zaměstnanec
 Ing. Zdeněk Morávek – Daněprolidi.cz
 V následujícím příspěvku bychom se věnovali další oblasti související s používáním automobilu pro podnikatelské účely, tentokrát případům vyplývajícím z pracovněprávních vztahů, tedy vztahu zaměstnavatele a zaměstnance.
 Vozidlo poskytnuté zaměstnavatelem zaměstnanci i pro soukromé účely
 V praxi poměrně častou situací je případ, kdy zaměstnavatel poskytne zaměstnanci vozidlo pro služební účely a současně mu umožní toto vozidlo používat i pro účely soukromé, a to bezplatně. Tato situace má řadu daňových dopadů a souvislostí, které je nutné vzít v úvahu.
 Z pohledu daně z příjmů je situace řešena v § 6 odst. 6 zákona č. 586/1992 Sb., o daních z příjmů, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „ZDP“), který stanoví, že pokud poskytuje zaměstnavatel zaměstnanci bezplatně motorové vozidlo k používání pro služební i soukromé účely, považuje se za příjem zaměstnance částka ve výši 1 % vstupní ceny vozidla za každý i započatý kalendářní měsíc poskytnutí vozidla.
 Podnikatel poskytuje svému zaměstnanci pro jeho služební účely osobní automobil, současně je dohodnuto, že zaměstnanec tento automobil může bezplatně využívat i pro soukromé účely. Z pohledu podnikatele se jedná o klíčového zaměstnance, který dojíždí z vedlejšího města, tato možnost je tak poskytnuta jako benefit s cílem zaměstnance dlouhodobě udržet.
 Pořizovací cena osobního vozidla činí 630 000 Kč, za příjem zaměstnance tak bude považována částka ve výši 1 % vstupní ceny automobilu, tedy 6 300 Kč. Tato částka bude podléhat také odvodu sociálního a zdravotního pojištění.
 Je důležité doplnit, že tento postup bude uplatněn i v případě, že vozidlo v příslušném měsíci vůbec k soukromým účelům použito nebude, tato skutečnost není podstatná, rozhodující je pouze to, zda je takovéto použití zaměstnanci umožněno.
 Pokud se jedná o najaté vozidlo nebo vozidlo pořízené na finanční leasing, vychází se ze vstupní ceny vozidla u původního vlastníka, a to i v případě, že dojde k následné koupi vozidla.
 Pokud ve vstupní ceně není zahrnuta daň z přidané hodnoty, pro účely stanovení příjmu zaměstnance se o tuto daň zvýší. Jedná se tedy o případy, kdy zaměstnavateli jako plátci DPH vzniká nárok na odpočet daně na vstupu při pořízení automobilu.
 Je-li částka, která se posuzuje jako příjem zaměstnance za každý i započatý kalendářní měsíc poskytnutí vozidla, nižší než 1 000 Kč, považuje se za příjem zaměstnance částka ve výši 1 000 Kč.
 Podnikatel poskytuje svému zaměstnanci osobní automobil Škoda Fabia, který pořídil za částku 70 000 Kč. Tento automobil zaměstnanec využívá pro služební i soukromé účely.
 Jako příjem zaměstnance bude považována částka ve výši 1 % vstupní ceny, tato částka činí 700 Kč. Protože tato částka by byla nižší než částka minimální, která činí 1 000 Kč, bude příjmem zaměstnance částka v této minimální výši.
 Znamená to tedy, že pokud vstupní cena vozidla nepřesáhla 100 000 Kč, bude příjem zaměstnance vždy činit 1 000 Kč za každý kalendářní měsíc.
 Podnikatel jako zaměstnavatel poskytne svému zaměstnanci bezplatně osobní vozidlo pro služební i soukromé účely od 29. srpna. Vstupní cena vozidla činí 420 000 Kč.
 Příjem


text:
zaměstnance činí 1 % ze vstupní ceny vozidla, a to za každý i započatý kalendářní měsíc. To znamená, že za příjem zaměstnance bude považována částka 4 200 Kč i za měsíc srpen, i když se v měsíci srpnu jednalo pouze o tři dny. Částka příjmu zaměstnance se v tomto případě nijak nekrátí.
 Poskytne-li zaměstnavatel zaměstnanci bezplatně v průběhu kalendářního měsíce postupně za sebou více motorových vozidel k používání pro služební i soukromé účely, považuje se za příjem zaměstnance částka ve výši 1 % z nejvyšší vstupní ceny motorového vozidla. Poskytne-li zaměstnavatel zaměstnanci bezplatně v průběhu kalendářního měsíce více motorových vozidel současně, považuje se za příjem zaměstnance částka ve výši 1 % z úhrnu vstupních cen všech motorových vozidel poskytnutých pro služební i soukromé účely. Lze předpokládat, že ani jedna z těchto dvou situací, tj. poskytnutí více vozidel postupně nebo současně v jednom kalendářním měsíci, příliš často v praxi nastávat nebude, ale nastat samozřejmě může, např. z důvodu opravy vozidla. Příjmem tak bude částka ve výši 1 % z nejvyšší vstupní ceny nebo ze součtu vstupních cen.
 Vstupní cenou vozidla se pro účely této úpravy rozumí vstupní cena uvedená v § 29 odst. 1 až 9 ZDP. Je důležité si uvědomit, že toto ocenění nebere v úvahu stáří vozidla ani jeho reálné opotřebení, pokud bylo tedy vozidlo pořízeno zaměstnavatelem jako nové, bude se při stanovení příjmů zaměstnance vycházet z této původní vstupní ceny.
 Další související problematikou je případná úhrada PHM spotřebovaných při soukromých jízdách. Tyto PHM buď hradí sám zaměstnanec, a pokud nikoliv, vzniká zaměstnanci další nepeněžní příjem, který je nutné zahrnout do jeho zdanitelné mzdy. Výše tohoto příjmu bude představovat hodnota PHM, které budou hrazeny za zaměstnance z důvodu použití vozidla pro soukromé účely.
 V praxi se může vyskytnout také varianta, že zaměstnavatel poskytne vozidlo zaměstnanci pouze pro soukromé účely. V takovém případě nelze postupovat podle § 6 odst. 6 ZDP, ale za příjem zaměstnance bude považována hodnota obvyklého nájemného za půjčení takového typu vozidla. Standardně tak bude vycházeno z cen autopůjčoven a hodnota bude stanovena v závislosti na době využití vozidla.
 Další související otázkou je možné krácení daňových odpisů vozidel z důvodu jejich využívání pro služební i soukromé účely. ZDP v tomto případě jasnou odpověď nedává, bližší výklad ale obsahuje pokyn GFŘ D-22, který v části k § 24 odst. 2 ZDP v bodě 26 uvádí, že při využívání motorového vozidla, které je zahrnuto v obchodním majetku poplatníka nebo v nájmu, jak pro služební, tak i pro soukromé účely zaměstnanců, a u kterého proto nemůže být uplatněn paušální výdaj na dopravu [§ 24 odst. 2 písm. zt) ZDP], se neuplatňuje režim poměrné výše výdajů, např. podle § 28 odst. 6 ZDP, neboť tento režim není uplatňován ani pro poměrnou výši pořizovací ceny motorového vozidla zahrnované podle § 6 odst. 6 ZDP do základu daně zaměstnance, která rovněž není závislá na skutečném fyzickém opotřebení, resp. na počtu ujetých kilometrů. Přitom výdaje za pohonné hmoty jsou daňovým výdajem pouze při použití vozidla pro služební účely.
 Z výkladu GFŘ tedy vyplývá, že


text:
k poměrnému krácení výdajů v tomto případě nedochází, protože krácena není ani vstupní cena vozidla, ze které se vychází při zvýšení základu daně u zaměstnanců v souladu s § 6 odst. 6 ZDP. Související výdaje tak budou uplatněny v plné výši jako daňové, výjimkou jsou pouze výdaje za pohonné hmoty, které lze uplatnit pouze při použití vozidla pro služební účely.
 Je vhodné zmínit i případ, kdy zaměstnanec neužívá vozidlo pro soukromé účely bezplatně, ale za toto užívání hradí dohodnutou částku. Pokud je částka za užívání nižší, než je cena obvyklá, potom rozdíl představuje příjem zaměstnance v souladu s § 6 odst. 3 ZDP.
 Vozidla zaměstnanců použitá pro účely zaměstnavatele
 Pokud zaměstnanec na žádost zaměstnavatele použije silniční motorové vozidlo, které není vozidlem zaměstnavatele, přísluší mu za každý 1 km jízdy základní náhrada a náhrada výdajů za spotřebovanou pohonnou hmotu.
 Sazba základní náhrady činí v roce 2019 u jednostopých vozidel a tříkolek nejméně 1,10 Kč a u osobních silničních motorových vozidel nejméně 4,10 Kč (viz vyhláška MPSV č. 333/2018 Sb.). Jak tedy vyplývá z § 157 odst. 4 zákona č. 262/2006 Sb., zákoník práce, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „ZP“), je tato sazba pro zaměstnavatele stanovena jako minimální, právní úprava ale nebrání tomu, aby byla použita sazba vyšší. Při použití přívěsu k silničnímu motorovému vozidlu zaměstnavatel sazbu základní náhrady za 1 km jízdy zvýší nejméně o 15 %. Sazbu základní náhrady u nákladních automobilů, autobusů nebo traktorů zaměstnavatel poskytne zaměstnanci nejméně ve dvojnásobné výši, tj. v roce 2019 minimálně ve výši 8,20 Kč.
 Nebyla-li výše sazby základní náhrady sjednána nebo určena zaměstnavatelem před vysláním zaměstnance na pracovní cestu, přísluší zaměstnanci sazba základní náhrady ve výše uvedené minimální výši.
 Náhradu za spotřebovanou pohonnou hmotu určí zaměstnavatel násobkem ceny pohonné hmoty a množství spotřebované pohonné hmoty. Cenu pohonné hmoty prokazuje zaměstnanec dokladem o nákupu, ze kterého je patrná souvislost s pracovní cestou. Není tedy bezpodmínečně nutné, aby se doklad o nákupu datumově shodoval s datem konání pracovní cesty, je proto možno tolerovat doklad, který např. o den předchází nebo následuje dni konání pracovní cesty, protože to lze předpokládat, že pohonné hmoty byly spotřebovány na pracovní cestě. Prokazuje-li zaměstnanec cenu pohonné hmoty více doklady o jejím nákupu, ze kterých je patrná souvislost s pracovní cestou, vypočítá se cena pohonné hmoty pro určení výše náhrady aritmetickým průměrem zaměstnancem prokázaných cen. Jestliže zaměstnanec hodnověrným způsobem cenu pohonné hmoty zaměstnavateli neprokáže, použije zaměstnavatel pro určení výše náhrady průměrnou cenu příslušné pohonné hmoty stanovenou příslušnou vyhláškou MPSV ČR. Pro rok 2019 se jedná o výše uvedenou vyhlášku č. 333/2018 Sb., pro benzin Natural 95 je cena stanovena na 33,10 Kč pro benzin Natural 98 na 37,10 Kč a pro motorovou naftu na 33,60 Kč.
 Spotřebu pohonné hmoty silničního motorového vozidla vypočítá zaměstnavatel z údajů o spotřebě uvedených v technickém průkazu použitého vozidla, které je zaměstnanec povinen zaměstnavateli předložit. Jestliže technický průkaz vozidla tyto údaje neobsahuje, přísluší zaměstnanci náhrada výdajů za pohonné hmoty, jen pokud spotřebu pohonné hmoty prokáže technickým průkazem vozidla shodného typu se shodným objemem válců. Při


text:
určení spotřeby pohonné hmoty použije zaměstnavatel údaj o spotřebě pro kombinovaný provoz podle norem Evropských společenství. Není-li tento údaj v technickém průkazu uveden, vypočítá zaměstnavatel spotřebu pohonné hmoty vozidla aritmetickým průměrem z údajů v technickém průkazu uvedených. Lze ale konstatovat, že v případě novějších vozidel je tento údaj již v technických průkazech obsažen, o to by tak výpočet měl být jednodušší.
 Náhrada za spotřebované PHM se potom vypočte podle vzorce N = (cena benzínu × spotřeba na 100 km / 100).
 Zaměstnanec na žádost zaměstnavatele použil své silniční motorové vozidlo pro účely pracovní cesty. Celkově podle záznamů ujel vzdálenost 80 km, kombinovaná spotřeba podle technického průkazu vozidla činí 7,1 litru / 100 km, PHM je benzín Natural 95.
 Zaměstnanci náleží sazba základní náhrady ve výši (nejméně) 4,10 Kč × 80 km = 328 Kč. Dále zaměstnanci náleží náhrada za spotřebované pohonné hmoty, zaměstnanec nedoložil cenu PHM, proto se použije cena dle vyhlášky, v roce 2019 tedy 33,10 za litr. Náhrada se zjistí N = (33,10 × 7,1 / 100) = 2,3501 × 80 km = 188,008 Kč. Celkově tedy náleží zaměstnanci náhrada ve výši 328 + 188,008 = 516,008 Kč, tj. 517 Kč po zaokrouhlení.
 Z výše uvedeného příkladu je vidět, že určitým problémem bude zaokrouhlení, zákoník práce ale tuto problematiku nijak neřeší, pouze v § 183 odst. 5 stanoví, že částka, kterou má zaměstnavatel zaměstnanci poskytnout v české měně, se zaokrouhlí na celé koruny směrem nahoru. Je proto vhodné tuto oblast upravit v příslušné směrnici či předpisu a postupovat jednotně ve všech případech.
 Co se týká výše uvedeného příkladu, domnívám se, že je možné postupovat tak, že se zjistí zvlášť základní náhrada a zvlášť náhrada za spotřebované pohonné hmoty. Stejně tak je ale možné postupovat tak, že se zjistí celková náhrada za 1 km a ta se pak vynásobí počtem ujetých km.
 Zaměstnanec na žádost zaměstnavatele použil soukromé silniční motorové vozidlo pro účely pracovní cesty, současně byl použit přívěs. Celkově bylo ujeto 19 km. Cenu PHM zaměstnanec doložil dokladem o nákupu PHM ze dne, který předcházel dni uskutečnění pracovní cesty, PHM byla pořízena za cenu 34,70 Kč, pohonnou hmotou je benzín Natural 95. Technický průkaz vozidla neobsahuje údaj o spotřebě v kombinovaném provozu, uvedené spotřeby jsou 5,2 l, 6,8 l a 9,0 l.
 Protože byl použit přívěs, sazba základní náhrady se zvyšuje o 15 %, tj. 4,10 × 1,15 = 4,715 Kč/km (jedná se o minimální částku).
 Průměrná spotřeba se zjistí jako aritmetický průměr údajů uvedených v technickém průkazu, tj. 5,2 + 6,8 + 9,0 = 21/3 = 7 litrů na 100 km.
 Protože byla doložena cena PHM, bude použita tato cena ve výši 34,70 Kč za litr benzínu. Náhrada za spotřebované PHM potom bude 34,70 × 7 / 100 = 2,429 Kč.
 Celková náhrada za 1 km je potom 4,715 + 2,429 = 7,144 Kč × 19 km = 92,014 Kč, tj. 93 Kč po zaokrouhlení.
 Při samotném výpočtu náhrad za použití soukromého vozidla se vychází z údajů uvedených v příslušné evidenci, zpravidla knize jízd. Tyto údaje pak


text:
samozřejmě musí korespondovat s údaji uvedenými na cestovním příkaze.
 Jinak co se týká použití motorového vozidla zaměstnance k uskutečnění pracovní cesty, je vhodné doplnit, že:
 není podmínkou, aby se jednalo o vozidlo, které je ve vlastnictví nebo spoluvlastnictví zaměstnance, může se jednat o vozidlo, které si zaměstnanec pro účely této pracovní cesty vypůjčí, užívá jej na základě finančního leasingu atd.,
 zákoník práce nestanoví podmínku, že by vozidlo muselo být havarijně pojištěno, i když je nutné upozornit, že zaměstnavatel na sebe tímto přebírá riziko úhrady případných škod na těchto vozidlech,
 zákoník práce nestanoví nikde ani podmínku, že by zaměstnanec musel mít tzv. referenční zkoušky k řízení motorového vozidla, nakonec ani zaměstnavatel není povinen zkoumat, zda má vůbec zaměstnanec oprávnění řídit motorové vozidlo, i když je to samozřejmě v zájmu obou stran,
 zákoník práce neobsahuje ani úpravu, že by zaměstnavatel musel zkoumat, zda má vozidlo platnou technickou prohlídku a zda je sjednáno a uhrazeno zákonné pojištění odpovědnosti k tomuto vozidlu.
 Každopádně zaměstnavatel má právo některými těmito skutečnostmi podmínit souhlas s použitím takového vozidla k uskutečnění pracovní cesty a např. v případě havarijního pojištění to lze jenom doporučit. Obecně zcela určitě platí, že v případě vzniku škody by se jednalo o škodu, za kterou nese odpovědnost zaměstnavatel.
 Co se týká daňových souvislostí vyplacených cestovních náhrad, je nutné rozlišit, zda se jedná o postup na straně zaměstnavatele nebo zaměstnance. Z pohledu daňových nákladů zaměstnavatele je rozhodující ustanovení § 24 odst. 2 písm. zh) ZDP, ze kterého vyplývá, že daňovým nákladem jsou náhrady cestovních výdajů do výše stanovené zákoníkem práce. Vzhledem k tomu, že u podnikatelských subjektů je stanovena pouze minimální výše těchto náhrad, ale maximální omezení stanoveno není, budou náhrady cestovních výdajů daňově uznatelné bez omezení. Pokud by se ale jednalo o poplatníka, u kterého je výše cestovních náhrad omezena, tedy stát, obce, kraje, státní fondy, příspěvkové organizace, školské právnické osoby a regionální radu regionu soudržnosti, potom by náhrady cestovních výdajů byly daňově uznatelné pouze do výše, do které je zákoník práce omezuje. A to i za situace, že by v rozporu se zákoníkem práce byly vypláceny náhrady vyšší.
 Na straně zaměstnance je rozhodující ustanovení § 6 odst. 7 písm. a) ZDP, podle kterého u zaměstnance nejsou předmětem daně náhrady cestovních výdajů poskytované v souvislosti s výkonem činnosti, ze které plyne příjem ze závislé činnosti, do výše stanovené nebo umožněné zákoníkem práce pro zaměstnance zaměstnavatele, který je uveden v § 109 odst. 3 zákoníku práce, jakož i hodnota bezplatného stravování poskytovaná zaměstnavatelem na pracovních cestách; jiné a vyšší náhrady, než stanoví tento zvláštní právní předpis, jsou zdanitelným příjmem zaměstnance.
 Z toho tedy vyplývá, že v případě zaměstnanců je nutné respektovat omezení výše cestovních náhrad, které je zákoníkem práce stanoveno pro zaměstnance rozpočtové sféry (viz výše), předmětem daně nejsou pouze ty cestovní náhrady, které jsou vyplaceny v souladu s touto úpravou. Podnikatelé, živnostníci a další subjekty z podnikatelské sféry se jako zaměstnavatelé tímto omezením řídit nemusí a mohou poskytovat i náhrady vyšší, potom se ale jedná o zdanitelný příjem zaměstnance.
 Příklad č. 6:
 Podnikatel má


text:
stanoveno vnitřní směrnicí, že zaměstnancům, kteří použijí na služební cestě jiné vozidlo než vozidlo zaměstnavatele, náleží v roce 2019 sazba základní náhrady ve výši 6 Kč/km. Takovýto postup je v případě podnikatele a jeho zaměstnanců možný, ale předmětem daně u zaměstnance není sazba základní náhrady do výše 4,10 Kč za km, vyšší náhrada, tj. 1,90 Kč/km, již představuje zdanitelný příjem zaměstnance.
 Z pohledu zaměstnavatele je celá sazba základní náhrady ve výši 6 Kč/km daňovým nákladem, protože se jedná o náhrady cestovních výdajů do výše stanovené zákoníkem práce.
 Autor: KOMPLET FINANCE