text:
tak zvýšily náklady na sestavení finančních výkazů. Také výzkum Bartůňkové (2012), který byl proveden u malých a středních společností působících na území České republiky, prokázal, že možnost sestavovat mezinárodně srovnatelné finanční výkazy uvítají spíše střední společnosti, jejichž majoritním vlastníkem je zahraniční společnost. Malé a mikro podniky se obávají zvýšení administrativní náročnosti a vysokých implementačních nákladů, které jsou se zavedením systému IFRS pro SME spojeny. Z uvedených zjištění se jako nejvhodnější jeví aplikovat třístupňový účetní rámec, který je zachycen v tabulce číslo 1. Velké společnosti, které jsou emitenty cenných papírů obchodovatelných na regulovaných trzích Evropské 12
 13 unie, by i nadále měly používat systém plných IFRS. V případě ostatních velkých společností, které nejsou předmětem veřejného zájmu, a středních společností je vhodné aplikovat IFRS pro SME. Malé a mikro podniky by však vykazování v souladu s tímto standardem nadměrně zatěžovalo, jelikož se vyznačují působením na regionálních trzích a ve většině případů tak není ani v jejich zájmu sestavovat mezinárodně srovnatelné finanční výkazy. Hlavními uživateli jejich finančních výkazů jsou především daňové orgány. Měla by jim být tedy ponechána možnost používat daňovou evidenci. I přes navržený účetní rámec by však společnosti měly mít možnost i nadále zvolit si sami takový systém finančního výkaznictví, který bude nejlépe vyhovovat jejich cílům a potřebám uživatelů jejich finančních výkazů. Tab. 1: Návrh vhodného účetního rámce pro aplikaci IFRS a IFRS pro SME Stupeň Účetní rámec Typ podniků Plné IFRS IFRS pro SME Daňová evidence Velké společnosti, které jsou emitenty cenných papírů obchodovaných na regulovaných trzích Evropské unie. Ostatní velké a střední společnosti, které nemají veřejnou odpovědnost, ale chtějí sestavovat mezinárodně srovnatelné účetní výkazy. Malé a mikro podniky, v jejichž zájmu není sestavovat mezinárodně srovnatelné finanční výkazy. Zdroj: vlastní zpracování 4 ZÁVĚR Malé a střední podniky představují v současné době více než 99 procent všech společností, které působí v Evropské unii, ale i v ostatních státech světa. I přes tuto skutečnost se však liší jejich systémy finančního výkaznictví, což je považováno za jednu z překážek, která působí proti zvýšení přeshraničních aktivit malých a středních společností. Pozitivním krokem k odstranění této bariéry bylo v roce 2009 publikování IFRS pro SME, jehož tvorbou byla pověřena IASB. Tím byla vytvořena podmínka vedoucí k srovnatelnosti a transparentnosti finančních výkazů malých a středních společností na mezinárodní úrovni. 13
 14 V současné době není použití IFRS pro malé a střední podniky v Evropské unii žádným způsobem legislativně upraveno. Některé jiné státy světa však již standard do své národní účetní legislativy přijaly (příkladem může být Jihoafrická republika). Zkušenosti těchto zemí jsou cennými podklady pro rozhodnutí ostatních států světa, zda standard adoptovat a případně také v jaké podobě. Obecně lze říci, že se k adopci standardu v současné době přiklání spíše rozvojové země, které se vyznačují nízkým hrubým domácím produktem na jednoho obyvatele, než země ekonomicky vyspělé. Důvodem je především skutečnost, že rozvojové země se vyznačují historicky méně propracovaným systémem finančního výkaznictví a je pro ně tedy jednodušší přijmout systém IFRS pro SME. Vyspělé země navíc považují svůj stávající systém finančního výkaznictví za dostatečně kvalitní. Ochota přijmout


text:
IFRS pro SME dále úzce souvisí s vazbou mezi finančním výkaznictvím a zdaněním. Země, kde existuje úzká vazba mezi účetním hospodářským výsledkem a základem daně z příjmu se k adopci standardu staví odmítavě (příkladem je Německo nebo Francie), jelikož by zavedení nového systému vykazování vyvolalo potřebu vést dvojí účetnictví. Jedno v souladu s IFRS pro SME pro potřeby finančního výkaznictví a druhé v souladu s národním GAAP pro daňové účely, což by účetní jednotku zbytečně administrativně a nákladově zatěžovalo. Lze tak předpokládat, že pokud by v budoucnu došlo k vytvoření vazby mezi IFRS pro SME a zdaněním, jednotlivé státy by standard přijímaly ochotněji. Přestože nyní existuje významný nástroj harmonizace finančního výkaznictví malých a středních podniků, zůstává i nadále otázkou, zda bude patřičně využit. Pokud totiž v budoucnu nedojde k adopci tohoto standardu všemi státy, nebude účel IFRS pro SME naplněn a finanční výkazy velké části společností zůstanou i nadále bez možnosti mezinárodního srovnání. Jednotlivé státy by proto měly umožnit podnikům volitelnou implementaci standardu, ale neměly by trvat na jeho povinné implementaci. Možnost použití stávající národní účetní úpravy by měla být zachována zejména pro účetní jednotky, které působí pouze na regionálním trhu a není v jejich zájmu tak sestavovat mezinárodně srovnatelné finanční výkazy, a dále pro mikro podniky, které sestavují finanční výkazy především pro daňové účely. Z tohoto důvodu se jako nejvhodnější jeví aplikovat třístupňový účetní rámec, ve kterém by účetní jednotky sestavovaly finanční výkazy v souladu s plnými IFRS, pokud by byly emitenty cenných papírů obchodovatelných na regulovaných trzích Evropské unie, nebo v souladu s IFRS pro SME, pokud by se jednalo o společnosti bez veřejné odpovědnosti a bylo v jejich 14
 15 zájmu sestavovat mezinárodně srovnatelné finanční výkazy, nebo v souladu s národní účetní legislativou (daňovou evidenci) v případě ostatních společností působících na místních trzích a těch, které sestavují finanční výkazy pouze pro daňové účely. 5 POUŽITÉ ZDROJE AAMIR, S., FAROOQ, U., 2010: IFRS for SMEs: Assessing the Preparedness of SMEs in Sweden to Adopt International Financial Reporting Standard (IFRS) for Small and Medium-sized Entities (SMEs). LAP LAMBERT Academic Publishing, 128 s. ISBN ARSOY, A. P., SIPAHI, B., 2009: International financial reporting standards for small and medium sized entities and the Turkish case. Ankara Universitesi SBF Dergisi, pp BARTŮŇKOVÁ, L., 2012: Are companies in the Czech republic ready to implement IFRS for SMEs? Acta Universitatis agriculturae et silviculturae Mendelianae brunensis, ISSN , LX, No. 7, pp BOHUŠOVÁ, H., BLAŠKOVÁ, V., 2012: In what ways are countries which have already adopted IFRS for SMEs different. Acta univertitatis agriculturae et silviculturae Mendelianae brunensis, ISSN , LX, No. 2, pp DEACONU, A., 2006: Standarde contabile pentru intreprinderimicisimijlocii ( Accounting standards for small and medium enterprises), Congresul al XVIlea al Profesiei Contabile din Romania:Profesia contabilasi globalizarea: Bucuresti, septembrie 2006, CECCAR, Bucuresti, pp LONGENECKEr, J. G., MOORE, C. W., PALICH, L. E., PETTY, J. W., 2009: Small Business Management: Launching &Growing Entrepreneurial Ventures. South-Western cengage learning, 768 s. ISBN MAGE, G. N., 2010: Financial Reporting for Small and Medium Scale Enterprises (SMEs) in the

type: other


text:
Hospitality Industry. International Research Symposium in Service Management, Mauritius
 16 MÜLLEROVÁ, L., PASEKOVÁ, M., KUBÍČKOVÁ, D., 2010: Analysis of Differences in Reporting According to IFRS in SMEs in teh Czech Republic and its Influence on Performance Measurement. Praha: Vysoká škola finanční a správní. ISSN X. PricewaterhouseCooopers, 2004: Vazby mezi daní z příjmů právnických osob a účetním výkaznictvím pro Českou republiku. [online] [cit ] Dostupné z Vazby_mezi_dani_a_ucetnim_vykaznictvim.pdf. SACHO, Z. Y., OBERHOLSTER, J. G. I., 2008: Facotrs impacting on the future of the IASB. Meditari Accountancy Research, vol. 16, pp STAINBANK, L., 2008: The development of financial reporting for SMEs in South Africa: implications of rent and impending changes. African Journal of Accounting, Finance and Banking Research, vol. 3, no. 3. VAN WYK, H. A., ROSSOUW, J., 2009: IFRS for SMEs in South Africa: a giant leap for accounting, but too big for smaller entities in general. Meditari Accountancy Research, vol. 17, no. 1, pp ZEGHAL, D, MHEDHBI, K., 2006: An analysis of the factors affecting the adoption of international accounting standards by developing countries. The International Journal of Accounting, vol. 41, pp ŽÁROVÁ, M., 2011: Nová účetní směrnice a rozhodnutí Evropské komise nepodporovat IFRS pro malé a střední podniky v EU. Auditor, časopis Komory auditorů České republiky, 18 roč., č. 10. ISSN Drawing 1. The number of banks on the origin of capital in PODĚKOVÁNÍ: Tento příspěvek je výsledkem řešeného grantového projektu IGA číslo 15/2013: Faktory ovlivňující harmonizaci finančního výkaznictví malých a středních podniků ve světě, jehož poskytovatelem je Interní grantová agentura Mendelovy univerzity v Brně. 16
 17 AUTOŘI: Ing. Lucie Bartůňková, Mendelova univerzita v Brně, Provozně ekonomická fakulta, Ústav účetnictví a daní, Zemědělská 1, Brno, Ing. et Ing. Pavel Semerád, Mendelova univerzita v Brně, Provozně ekonomická fakulta, Ústav účetnictví a daní, Zemědělská 1, Brno, 17
 19 VLIV LOGISTIKY NA ZÍSKÁNÍ A UDRŽENÍ KONKURENČNÍ VÝHODY NA TRHU Přehledová stať INFLUENCE OF LOGISTICS ACQUISITION AND SUSTAINING COMPETITIVE ADVANTAGE IN THE MARKET Petr Hajna Vladimír Halenka Vladislav Vincenec Abstrakt: Článek se zabývá vlivem logistiky na získání a udržení konkurenční výhody na trhu prostřednictvím snižováním nákladů a zvyšováním hodnoty produktu. Dlouhodobě užívané metody k dosažení zisku a udržení pozice na trhu, snižování nákladů s přibývajícím časem, pro který je výrobek na trhu respektive s rostoucím podílem na trhu, nejsou již v současných podmínkách dostačující. Vedení společností proto musí hledat jiné cesty k dosažení konkurenční výhody, a to zejména v oblasti řízení logistiky a dodavatelských řetězců. Klíčová slova: logistika, trh, řízení logistiky, dodavatelský řetězec, konkurenční výhoda, podnikatelské prostředí, globalizace průmyslu, strategie plánování Abstract: The article deals with the influence of logistics on getting and maintaining a competitive advantage in the market by reducing the costs and increasing the value of the product. The long-term using of the methods to achieve a profit and maintain its position in the market, cost reduction with time, after which the product is on the market or with the growing share on the market, are no longer sufficient in the current conditions. The management of the company must find other


text:
ways to achieve competitive advantage, especially in the area of logistics and supply chains. 19
 20 Keywords: logistics, marketing, logistics management, Supply chain, competitive advantage, business environment, globalization of industry, strategy planning JEL Classification: A11 1 ÚVOD Organizace, které se pohybují na trhu, stále více chápou, že pro lepší uplatnění jejich výrobků, případně služeb na trhu a úspěch jejich podnikání je nezbytné kromě snižování nákladů (které se nemusí promítnout do ceny) také lépe sloužit zákazníkům. Mezi faktory, které ovlivňují dosažení úspěchu na trhu, například patří zvyšování hodnoty pro zákazníka, užitek plynoucí z produktu (HPZ) a celkově vynaložené náklady zákazníka. Vztah mezi zákazníkem a dodavatelem se uskutečňuje prostřednictvím kontaktů a činností. Jejich vyvrcholením jsou uskutečněné obchodní, logistické a peněžní transakce. Současně je jasné, že tyto dva cíle již dále nelze naplňovat pouze standardními postupy uvnitř vlastní organizace, jako jsou například zvýšení produktivity práce, snížení materiálové náročnosti, omezení administrativních výdajů atd., ale že je třeba přijímat důsledné změny fungování organizace v současném komplexním prostředí. Vedoucí světové organizace se začaly kromě řízení postupů ve vlastní organizaci zaměřovat na postupy v celém dodavatelském řetězci (Supply Chain) a přecházejí od řízení logistiky v jejich organizaci na řízení logistikou. 2 LOGISTIKA A ŘÍZENÍ DODAVATELSKÝCH ŘETĚZCŮ Logistika se ve své podstatě zaměřuje na vytvoření plánu (plánů) pro pohyb produktů a informací v prostředí. Dodavatelský řetězec je posloupnost událostí zaměřených na splnění požadavků zákazníka. Patří k nim nákup, výroba, distribuce a likvidace odpadů spojené s adekvátní dopravou skladováním a využitím informačních technologií. (British Institute of Logistics, 1999). Obdobnou koncepci dodavatelského řetězce nacházíme u Pernici, který spojuje pojem dodavatelský řetězec s integrovaným procesním logistickým řetězcem vedoucím od dodavatelů ke konečnému zákazníkovi resp. k recyklaci. Dále připojuje, že jde o posloupnost kroků přidávajících hodnotu, vedoucí k uspokojení konečného zákazníka, zprostředkovaných informačními technologiemi, dopravou, sklady ad. (Pernica, 2005) [1]. Základním předpokladem efektivního řízení 20
 21 odběratelsko-dodavatelského řetězce (SCM) je kvalitní podniková logistika. Řízení dodavatelských řetězců využívá takto vytvořeného rámce a snaží se dosáhnout propojení a koordinaci procesů (dodavatelů a zákazníků v prostředí). Cílem řízení dodavatelských řetězců může být například omezení množství majetku v zásobách, které existují v jednotlivých organizacích dodavatelského řetězce prostřednictvím sdílení informací o poptávce a aktuálním stavu zásob. Uvedené přístupy vyžadují změnu myšlení ve vztazích mezi organizacemi v rámci dodavatelského řetězce. Řízení dodavatelských řetězců je zaměřeno na spolupráci, důvěru a pochopení toho, že pokud je správně řízen, je dosaženo potřebného synergického efektu. Jednou z možných definicí řízení dodavatelských řetězců je: Řízení vztahů mezi dodavateli a zákazníky za účelem poskytnutí maximální hodnoty pro zákazníka za současného snížení nákladů v celém dodavatelském řetězci [2]. Řízení dodavatelských řetězců je zaměřeno na kontrolu a ovládání vztahů k dosažení vyššího zisku pro všechny prvky řetězce. Samozřejmě to může vyvolat rozpory zejména v situacích, kdy se velmi úzký zájem jednoho prvku řetězce má podřídit zájmům celého řetězce pro získání výhody. Z logiky výše uvedeného vyplývá, že zatímco standardně používáme výrazy řízení dodavatelských řetězců a dodavatelský řetězec, správněji bychom měli užívat výraz řízení řetězců poptávky (protože cílem našeho snažení má být uspokojení zákazníka, ne dodavatele), a


text:
síť, protože vztahy v procesu nebudou jednoduše v linii, ale budou se spíše podobat systému jednotlivých prvků vzájemně propojených mezi sebou jejich vztahy. Účinná logistika a řízení dodavatelských řetězců je zdrojem pro získání konkurenční výhody. Jinak řečeno, získání výhody nad konkurenty lze dosáhnout mezi jinými i řízením dodavatelských řetězců a logistiky. Úspěch na trhu je tvořen ze základních prvků dodavatelských řetězců, zjednodušeně lze ale říci, že nejdůležitější je trojúhelník vztahů mezi naší společností, zákazníkem a konkurencí. Zdrojem konkurenční výhody je schopnost organizace se v očích zákazníka odlišit od konkurence, a pracovat s nižšími náklady a proto s vyšším ziskem. V konkurenčním prostředí úspěch může přinést buď výhoda v oblasti snižování vlastních nákladů, nebo výhoda zvýšené přidané hodnoty pro spotřebitele v ideálním případě souběh obou. Tradiční cesta ke snížení nákladů je zvýšením objemu produkce, kdy cena za jednotku klesá s množstvím prodaných výrobků. Logistika a řízení dodavatelských řetězců 21
 22 poskytuje mnoho možností ke zvýšení účinnosti a produktivity jednotlivých procesů a tím snížení nákladů. V mnoha oborech náklady na logistiku představují tak vysoký poměr celkových nákladů, že dosáhnout jejich snížení je možné pouze celkovou reorganizací dodavatelských procesů. Na vyspělých trzích zákazníci nehledají konkrétní produkt (výrobek, službu), ale vyhledávají nejlepší hodnotu za jejich peníze. Jinými slovy, produkt se nenakupuje proto, aby ho zákazník vlastnil, ale proto, že očekává, že mu vlastnictví tohoto produktu něco přinese. Takto popsanou hodnotu je obtížné pochopit, protože pro různé zákazníky je jiná. U některých zvítězí produkt pro některé své specifické užitné parametry, jiní dají přednost produktu, který má nějaké, pro ně přitažlivé funkční vlastnosti. Pokud se výrobek či služba svojí hodnotou neodlišuje od ostatních na trhu, zákazník zpravidla koupí nejlevněji dostupný. Proto je třeba, aby se produkt nějak odlišoval od těch podobných na trhu. Toho lze dosáhnout například tím, že se produktu přidává zvláštní přidaná hodnota pro určité segmenty trhu. Tuto metodu odborníci nazývají segmentizací trhu [2]. Jako dobrý příklad může sloužit automobilový průmysl. Škoda Octavia je klasický příklad automobilu nižší střední třídy určený pro obecný trh, jeho jednotlivé verze se však odlišují, aby oslovily zákazníky z různých částí tohoto širokého trhu. V nabídce proto najdeme základní model s malým motorem a slabou výbavou až po model s nadstandardní výbavou, který má vysoce výkonný motor a disponuje komfortním interiérem. A mezi těmito dvěma krajními póly je celá řada dalších různých variant (dle přání konkrétního zákazníka), které jsou přizpůsobeny tak, aby byl osloven a bylo mu plně vyhověno v jeho požadavcích. Přidávání hodnoty se tak stává velmi silným nástrojem pro získání a udržení výhody na trhu. Podobně silným nástrojem je přidání hodnoty prostřednictvím doplňkových služeb. Trh se čím dál víc stává citlivým na poskytování resp. neposkytování dalších souvisejících služeb. To samozřejmě představuje další výzvy pro logistiku. Trhy se postupně přetvářejí z orientace na značku a orientují se na komoditu/druh zboží. To v důsledku znamená, že je stále složitější si udržet trh na základě jména značky nebo firmy. Navíc, na trhu se stále více stírá rozdíl použitých technologií u jednotlivých druhů produktů, což vylučuje možnost získání konkurenční výhody prostřednictvím


text:
jednoduché aplikace vyspělejší technologie nebo technického provedení. Proto se stále více firem zaměřuje na poskytování dalších služeb jako prostředku pro potlačení konkurence. V této souvislosti se dodavatelé snaží 22
 23 poskytnutím rozšířené nabídky služeb navázat užší vztahy se svými odběrateli. Rozšíření služeb si lze představit v širokém spektru od způsobu dodání, poskytnutí pozáručního servisu, finanční služby, další technické podpory apod. Stále více úspěšných firem se snaží kombinovat oba způsoby, které vedou k dosažení konkurenční výhody. Nejnázornější je popsat cesty k úspěchu na trhu pomocí jednoduchého grafu. Obr. 1 Trh a konkurenční výhoda Zdroj: [2] Firmy, jejichž pozice na trhu odpovídá postavení v levé spodní části grafu, jsou nerozlišitelné od svých konkurentů, vyrábí s vysokými náklady, neposkytují služby nad rámec poskytovaný konkurenčními dodavateli. Je pouze otázkou času, kdy jejich podíl na trhu klesne natolik, že z něj zmizí. A trh to ani nezaznamená jako ztrátu. Jediná cesta k záchraně vede posunutím ve směru šipek buďto vzhůru nebo doprava. Cesta snižováním interních nákladů například snížením podílu fixních nákladů růstem prodeje výrobků, či úzkým zapojením zákazníka do vývoje daného produktu apod. [1] Příležitost se může naskytnout zavedením nové technologie, ta se však dříve či později stane dostupnou i pro konkurenci. Popsaná strategie bývá nejúčinnější v počátečních fázích prodeje, kdy umožňuje získat strategické postavení na trhu a tím výhodu nad konkurencí a někdy dokonce přinutit výrobce s vyššími náklady trh opustit. Hlavním nástrojem k dosažení výhody prostřednictvím snižování nákladů se však stále více jeví přehodnocení systému logistiky a řízení dodavatelských řetězců. Vzhledem k tomu, že v mnoha průmyslových odvětvích tvoří náklady na logistiku značnou část celkových nákladů, přehodnocením této oblasti lze 23
 24 dosáhnout podstatně větších úspor nákladů, než jakých lze dosáhnout zvyšováním produkce. Druhou možností jak opustit oblast v levém spodním rohu grafu je a bude cesta poskytování lepších služeb. Již byla popsána skutečnost, že trh je stále více citlivý na úroveň souvisejících služeb. Zákazníci ve všech oborech očekávají od dodavatelů větší spolehlivost a ochotu reagovat na jejich potřeby, neboli vyžadují kratší dodací lhůty, dodávky just-in-time a související služby s vysokou přidanou hodnotou. Jak již bylo řečeno, ideální postavení společnosti či jejího produktu na trhu je v pravém horním rohu grafu na obrázku 2. Vedení všech společností hledá cesty, jak uvedené pozice dosáhnout. Společnosti, které této pozice dosáhnou, jsou odlišitelné od ostatních subjektů na trhu. Produkty, které nabízejí, poskytují zákazníkovi vyšší přidanou hodnotu než konkurence a současně jejich produkce je spojená s nízkými náklady. Lze dokázat, že řízení logistikou má schopnost přispět vlastní společnosti k dosažení obou výhod: snížení nákladů a přidání hodnoty. Za prvé, existuje množství cest, jak lze prostřednictvím logistiky zvýšit produktivitu. Jako příklad lze uvést lepší využití kapacit, omezení hodnoty majetku a výše zásob, a v neposlední řadě zlepšení spolupráce s dodavateli. Rovněž přidání hodnoty souvisejících služeb prostřednictvím zákaznického servisu zpravidla znamená zásadní rozdíl v hodnocení dodavatele zákazníkem. 3 ÚKOLY ŘÍZENÍ LOGISTIKY Z výše uvedeného je zřejmé, že úkolem řízení logistiky je zabezpečit plánování a organizaci všech nezbytných činností tak, aby výsledkem byla dodávka co nejlepšího produktu s nejnižšími náklady.


text:
Proto se na logistiku musíme dívat jako na propojení trhu se surovinovou základnou. Rozsah logistiky tak překračuje hranice vlastní organizace, protože se zabývá řízením materiálových toků od získání surovin až po dodávku hotového (konečného) produktu. Řízení logistiky je prostředkem pro uspokojení potřeb zákazníka prostřednictvím koordinace toku materiálu a informací mezi trhem a dodavateli (přes vlastní firmu a její procesy). K tomu musí být uzpůsobeny všechny vnitřní i vnější procesy společnosti. Dodavatelský řetězec je integrovaný procesní logistický řetězec vedoucí od dodavatelů až ke konečnému zákazníkovi. Jde především o posloupnost událostí zaměřených na splnění požadavků zákazníka. Patří k nim, nákup výroba, distribuce a likvidace odpadů, s adekvátní dopravou, skladováním, využitím 24
 25 IT a celé oblasti marketingu. Dodavatelský řetězec je potřebné chápat ve vzájemném propojení podnikových funkcí jako je logistika, marketing, řízení výroby, řízení výzkumu a vývoje, řízení kvality apod. Dodavatelský řetězec se proto stává ústředním pojmem všech složek managementu firem do nich zapojených. V minulosti bylo na výrobu a marketing nahlíženo jako na dva oddělené procesy. V nejlepším případě probíhaly vedle sebe, výjimkou nebyly případy, kdy mezi nimi vzplál otevřený boj. Priority výroby byly zaměřeny na účelnost a hospodárnost, která byla dosahována vysokou sériovostí, minimem změn a standardizací výrobků. Marketing se na druhou stranu snažil dosáhnout konkurenční výhody prostřednictvím nabídky variantní pestrosti, navyšováním potřebných služeb zákazníkovi a velmi častými inovacemi produktu. V dnešním dynamickém prostředí není na tyto hry ani čas ani prostor. Střety mezi marketingem a výrobou jsou kontraproduktivní a zbytečné. Představitelé obou oblastí musí hledat cesty k dosažení společného cíle. Není náhoda, že v poslední době se marketing a výroba znovu dostávají do centra pozornosti. Marketing proto, že zaměření na zákazníka a na uspokojení jeho potřeb je stále více chápáno jako jedna ze základních strategií přežití na trhu. Marketing není jen prodej, ale jako takový zahrnuje tvorbu samotného produktu, tvorbu jeho ceny, jeho dodání k zákazníkovi až po komunikaci se zákazníkem. Současně existuje velký tlak na snižování nákladů, což přináší zásadní změny do řízení a organizace výroby. V popsané situaci je logistika integrátorem všech ostatních procesů a poskytuje systémový pohled na dění ve firmě. V zásadě je to logistické plánování, které poskytuje rámec, ve kterém jsou potřeby trhu naplňovány výrobou, od které se odvíjí plán nákupu. V ideálním stavu existuje jeden plán uspokojení potřeb trhu, který v sobě zahrnuje tradiční plány marketingu, výroby, distribuce a nákupu. 4 DODAVATELSKÝ ŘETĚZEC A KONKURENCE Podnikatelské subjekty se samy tradičně vidí jako prvky, které na trhu existují nezávisle a spolu s dalšími společnostmi si vzájemně konkurují a bojují proto, aby přežily. Situace je podobná Darwinovské teorii, která říká, že přežije ten, kdo se nejlépe přizpůsobí. Uvedený postoj mnoha společnostem brání pochopit skutečnosti, že na trhu je lépe kooperovat pro dosažení výhody, nežli vzájemně (do zničení) bojovat. Ačkoli to zní jako protimluv, jedná se o prosté 25
 26 vyjádření myšlenky integrace dodavatelských řetězců. Dodavatelský řetězec je síť participujících organizací, které jsou vzájemně propojeny dodavatelskoodběratelskými vazbami v mnoha procesech a činnostech, které vytváří hodnotu ve formě výrobku nebo služby poskytované konečnému spotřebiteli. Například výrobce oděvů


text:
má v logistickém řetězci vazbu na dodavatele látky, který je závislý na tkalcovně produkující vlákno. Na druhou stranu musí výrobce oděvů spolupracovat s distribuční sítí a sítí obchodů aby se jeho produkt co nejrychleji, v požadovaném množství a patřičné kvalitě dostal ke spotřebiteli. Všechny uvedené společnosti participují v dodavatelském řetězci a z logiky věci spolu musí spolupracovat. Zatím tomu tak často není a jednotliví účastníci spolu příliš nekooperují. Zde je nutno pochopit, že v tom, čemu říkáme dodavatelský řetězec, neexistují vzájemné vlastnické vztahy. V minulosti se taková forma řízení zdála být optimální, ale nyní se stále více organizací zaměřuje na ty činnosti, které umějí nejlépe, v nichž mají konkurenční výhodu. Zbytek přenechávají jiným formou outsourcingu, větší či menší část činností je prováděna mimo organizaci. Typickým příkladem je automobilový průmysl, kde původně většina dílů pocházela z vlastní firmy, nyní se převážná většina značek zaměřuje na vývoj, marketing a obchod, a výrobu dílů a skupin přenechává dodavatelům. Takový způsob organizace práce není samozřejmě vlastní pouze automobilovému průmyslu, příklady najdeme v širokém spektru společností od sportovního vybavení, přes počítače k domácí elektronice. Trend častějšího využívání outsourcingu má pochopitelně dopady na řízení dodavatelského řetězce, a to přinejmenším v oblasti koordinace toku materiálu od početných dodavatelů (často ze zahraničí) a distribuce hotových výrobků cestou velkého počtu zprostředkovatelů. V současnosti přetrvávají situace, kdy se některé společnosti snaží dosáhnout omezení nákladů na úkor partnerů v logistickém řetězci. Dělají to proto, že doposud nepochopili, že posunutí nákladů uvnitř dodavatelského řetězce je nečiní ani o málo více konkurenceschopnými. Důvodem je to, že všechny náklady uvnitř dodavatelského řetězce se nakonec projeví v ceně konečného produktu na trhu. Společnosti, které aspirují na roli leadera trhu, tuto skutečnost pochopily a nyní se snaží zavést postupy, které učiní celý logistický řetězec více konkurenceschopný prostřednictvím snižování nákladů a zvyšováním hodnoty produktů. Výše uvedené 26
 27 společnosti chápou, že konkurence není firma proti firmě, ale mezi dodavatelskými řetězci. 5 ZMĚNY PODNIKATELSKÉHO PROSTŘEDÍ Změny, které ovlivňují současné podnikání, mají samozřejmě dopad i na oblast logistiky. Dokonce lze říci, že největší dopad probíhajících změn je právě na logistiku. O jaké změny se zejména jedná? Jedná se o následující změny: nové konkurenční prostředí, globalizace průmyslu, tlak na snižování cen, významnější role zákazníka. V následujících částech budou rozebrány změny podnikatelského prostředí a jejich vliv na logistiku. Nové konkurenční prostředí Již dříve bylo uvedeno, že v současném podnikání dochází ke změně v chápání konkurence. Nyní si nekonkurují jednotlivé firmy, dochází však ke konkurenci mezi dodavatelskými řetězci. Je to zejména proto, že zákazník požaduje spolehlivé dodávky s včasným doručením zboží, které mohou zaručit pouze hladce fungující systémy schopné reagovat na měnící se požadavky trhu. Zajistit tyto funkce jsou schopné pouze dodavatelské řetězce zaměřené na splnění tohoto cíle. V minulosti fungovala jednoduchá strategie marketingu, vezmi silnou značku, proveď masivní reklamní kampaň, a to spolu s agresivními prodejními metodami zaručí úspěch tvému produktu. Současný stav podnikání ukazuje, že dřívější model již nebude více schopen uspokojit zákazníky. Namísto toho firmy musí prokázat, že mají kompetence a schopnosti konkurovat na trhu. Toho lze dosáhnout zejména


text:
schopností dodat produkt s vysokou hodnotou pro zákazníka. Schopnost poskytnutí vysoké přidané hodnoty pro zákazníka spočívá v tom, že se organizace zaměří na to, aby hlavní procesy řídily a prováděly lépe než konkurence. Hlavní procesy zahrnují zejména vývoj, vztahy s dodavateli a zákazníky a plnění objednávek. Pokud jsou činnosti v těchto procesech dobře řízeny, společnost získává konkurenční výhodu na trhu. Početné společnosti nyní za jedny z rozhodujících procesů považují logistiku zásobování a logistiku distribuce. 27
 28 Zkracuje se životní cyklus produktu, zákazníci zavádějí postupy just-in-time a trh se mění z trhu prodávajícího na trh zákazníka. V tomto prostředí schopnost organizace pružně a rychle reagovat a uspokojit poptávku vytváří mocný nástroj pro získání převahy nad konkurencí. Jedním z faktorů, který ovlivňuje podnikatelské prostředí je skutečnost, že většina zákazníků nerozlišuje značku zboží na trhu. Takový trh se pak vyznačuje tím, že všechno zboží je v očích zákazníků stejné, což vede k tomu, že zákazník je kdykoli připraven přejít od jedné značky produktu ke druhé. Průzkumy ukazují, že věrnost zákazníků ke značce se zmenšuje, namísto toho si zákazníci vytváří soubor značek, ze kterých při vzniku potřeby vybírají. V takové situaci dostupnost produktu určuje poptávku, je prokázáno, že rozhodnutí o koupi konkrétního produktu vzniká v místě a čase koupě. Uvedené případy, kde schopnosti logistiky ovlivňují úspěch, se netýkají výhradně spotřebitelského trhu. Na podnikatelských trzích se rovněž projevuje skutečnost, že parametry konkrétního produktu jsou méně důležité než včasnost dodávky a pružná reakce na potřebu zákazníka. To neznamená, že by se technické parametry výrobku staly méně důležitými. Zákazník ale vysokou technickou úroveň a kvalitu výrobku považuje za samozřejmost. Úspěch na současném trhu jednoduše závisí více na poskytnutých službách než na konkrétním produktu. Dalším jevem měnícího se prostředí je změna počtu a velikosti zákazníků. Na rozdíl od spotřebitelů dochází u zákazníků ke konsolidaci. Dobrým příkladem může být trh s drogistickým zbožím, kde je v Evropě v současné době na trhu pouze několik skutečně velkých hráčů. Tito pak do značné míry určují pravidla, předkládají konsolidované objednávky, vyžadují vysokou přidanou hodnotu souvisejících služeb, což opět klade vyšší požadavky na služby poskytované jejich dodavateli. V souběhu s tím, jak se schopnost ovlivňování trhu posouvá z dodavatele na zákazníka, dochází k tomu, že zákazníci chtějí zmenšovat počty svých dodavatelů. Úspěch podniků bude v budoucnosti spočívat v tom, jak budou schopni navázat vzájemně výhodné vztahy s hlavními odběrateli. Vzhledem k zaměření zákazníka na rozhodující činnosti může v případě navázání těsných vztahů mezi ním a dodavatelem docházet k tomu, že dodavatel bude vyrábět přímo v podniku zákazníka a tomuto dodávat celé subsystémy přímo 28
 29 na výrobní linku (metoda just-in-time II). Příklady uvedeného postupu jsou známé z leteckého a automobilového průmyslu. Již byl zmíněn zkracující se životní cyklus výrobků. V extrémním případě dochází k tomu, že na základě požadavku trhu je vyvinut, vyroben a distribuován produkt, který je v čase uvedení na trh již zastaralý. Dobrým příkladem je oblast osobních počítačů či obecně informačních technologií. Zkracování životního cyklu samozřejmě přináší zásadní problémy pro řízení logistiky. Zkrácení životního cyklu vyžaduje zkrácení doby dodávky. Ta


text:
je tradičně vnímána jako čas, který uplyne od podání objednávky do doby doručení zboží. Se změnou prostředí bude nutno uplatnit širší pohled na dobu dodávky, a započítat do ní všechny činnosti počínaje návrhem výrobku, nákupem, výrobou až po distribuci na trh. Již v současné době existují případy, kdy životní cyklus je kratší než doba dodávky. V takto definovaném prostředí je nástrojem pro dosažení úspěchu urychlení pohybu v logistickém řetězci a přetvoření celého systému logistiky směrem k větší flexibilitě a tím lepší schopnosti reagovat na požadavky rychle se měnících podmínek trhu. Globalizace průmyslu Trend směrem ke globalizaci vytváří další významné výzvy pro řízení logistiky. Globální společnost není totéž co nadnárodní společnost. Globální společnost deteritorializuje ekonomiku urychlením toku informací, snížením nákladů na interakci na velké vzdálenosti. Dochází k liberalizaci kapitálových toků, v jehož důsledku se zhroutily všechny historické bariery omezující růst kapitálu. Oproti tomu nadnárodní společnost (NNS nadnárodní korporace) tvoří podniky, jejichž některé pobočky nejsou lokalizovány v zemi původu, ale v zahraničí. V globálním podnikání pochází suroviny, materiály a komponenty ze zdrojů, které se nachází po celém světě a produkty jsou distribuovány do celého světa, byť s přizpůsobením pro podmínky místního trhu. Lze predikovat, že v blízké budoucnosti bude většina trhů ovládána globálními společnostmi, snad s výjimkou potravinářského průmyslu, kde se uplatní národní firmy poskytující spotřebiteli produkty, které nesou národní specifika. Globální firmy, které chtějí umístit své výrobky na trzích po celém světě, hledají strategie jak dosáhnout konkurenční výhody na rozdílných trzích. Tomu přizpůsobují strategie ve výrobě, logistice i marketingu. Jednou z cest je rozložení výrobních kapacit na různé kontinenty. Globální logistický systém pak zajišťuje výrobu stejně jako záruční a pozáruční servis. Některé společnosti jdou tak daleko, že výrobu a servis pro ně zabezpečují jimi najaté 29
 30 firmy. Hlavní skupiny a podskupiny finálního produktu jsou dodávány mateřskou společností, zbytek pochází z místních zdrojů a tím je zajištěno splnění požadavků místního trhu. V této oblasti závisí úspěch na vysoké úrovni koordinace jednotlivých procesů a činností ve vztahu k rozdílným podmínkám trhu. Metody, jak toho dosáhnout jsou odložení finálního dokončení produktu a filosofie místního návrhu produktu. Je známou pravdou, že chování zákazníků se trh od trhu liší. Příkladů lze uvést mnoho z celého světa, pro potřeby tohoto článku je možno uvést několik příkladů z Evropy. Ačkoli se jedná o poměrně kompaktní trh, existují zde zásadní rozdíly v preferencích spotřebitelů stejně, jako zde existují rozdíly v používaném jazyce. Z toho vyplývá, že na mnoha trzích v Evropě nemá globální produkt šanci na úspěch. Například, spotřebitelé ve Velké Británii upřednostňují pračky s bočním plněním oproti těm s vrchním plněním, ve Francii je to přesně naopak. V případě chladniček zase existuje zásadní rozdíl mezi severem a jihem Evropy. Zatímco spotřebitelé ze severní Evropy jsou zvyklí nakupovat jednou týdně, upřednostňují chladničky s větším objemem. Na druhou stranu spotřebitelé z jihu Evropy zvyklí nakupovat denně, dávají přednost menším chladničkám. Podobně, spotřebitelé ve Velké Británii používají více zmražených potravin a proto kupují chladničky s větším objemem mrazáku než spotřebitelé ze zbytku Evropy. Uspokojení místních potřeb vyžaduje v podmínkách globalizace


text:
správnou míru standardizace a místně zacílený marketing. Zmíněná metoda odložení finálního dokončení produktu nebo také zpožděná konfigurace umožňuje využití společných modulů, komponentů nebo platforem; finální montáž či přizpůsobení požadavkům zákazníka je provedeno až na základě znalosti konkrétního trhu, pro který bude daný výrobek určen. Výhody použití této metody jsou zřejmé, snížení materiálové náročnosti a objemu zásob, dosažení větší pružnosti využití materiálu a zásob (nižší úroveň specializace umožňuje širší použití) a zároveň je jednodušší plánování budoucích potřeb obecného materiálu než konečných výrobků. Poslední bod je zejména důležitý na globalizovaném trhu, protože plánování místní potřeby bude vždy méně přesné než odhad celosvětového objemu potřeby. Místní návrh produktu je založen na takovém návrhu a konstrukci výrobku, který umožňuje pro různé trhy rozdílnou konečnou montáž a dokončení s využitím malého počtu standardních modulů či komponentů. Finální 30
 31 výrobek na místním trhu dokončí dodavatel, který dokonce může být najat s využitím outsourcingu. Globalizace rovněž přinesla tendenci k přenášení výroby na jiné kontinenty zejména z důvodu získání levnější pracovní síly. Takové řešení na druhou stranu přináší delší distribuční trasy, což znamená delší čas od výroby k prodeji výrobku. V případě produktu, nebo trhu, který je citlivější na včasnost dodání, může delší doba dodávky působit velmi nepříznivě. Při zkracujícím se životním cyklu produktů se čas stává kritickým parametrem řízení. Zákazníci vyžadují doručení zboží just-in-time a koneční uživatelé či spotřebitelé jsou ochotni vybrat náhradní produkt, pokud jejich favorit není dostupný v požadovaném čase. Globalizace průmyslu a logistických řetězců, je nevyhnutelná. K využití všech výhod, které širší zapojení do globálních obchodních vztahů poskytuje, bude nutné přizpůsobit řízení takto vzniklých globálních logistických systémů a získat konkurenční výhodu dosažením perfektních výsledků při řízení komplexních sítí dodavatelsko-odběratelských vztahů. Tlak na snižování cen Ačkoli to neplatí obecně, na většině trhů je dnes výrazně větší cenový boj než tomu bylo před deseti lety. Klesající ceny v obchodech, následují ceny komponentů, surovin a průmyslových produktů. Děje se tak zejména v odvětvích jako je spotřební elektronika, bytové doplňky, oděvnictví či letecká přeprava. Zatímco část snižování cen lze vysvětlit normální redukcí ceny způsobené získáváním zkušeností s produkcí, velká část případů má jiné důvody. Velký podíl na snižování cen lze připsat novým konkurentům, kteří vstoupili na globální trh. Zpravidla vyrábějí kvalitní spotřební zboží a ke snižování cen využívají nízké náklady své výrobní základny. Další část tlaku na snižování cen jde na vrub odstranění obchodních bariér, což usnadnilo novým účastníkům se na trhu rychle etablovat. Současně to znamená, že v mnoha průmyslových odvětvích vznikl nadbytek výrobních kapacit. Nadbytek výrobních kapacit vede k přebytku nabídky nad poptávkou a tím vzniká další tlak na snižování cen. Určitou roli v procesu snižování cen sehrává i široké užití internetu, který umožnil dříve nemyslitelné široké srovnání cen. Současně se cestou internetu odehrávají internetové prodeje, aukce a dražby, což opět vytváří tlak na ceny. 31
 32 Zákazníci a spotřebitelé se v průběhu nedávné doby také více zaměřili na ceny. Dřívější situace, kdy výrobci značkového zboží mohli zákazníkům diktovat cenu, již dnes není možná. Na trhu dnes existuje srovnatelné zboží za výrazně nižší cenu a


text:
zákazník má podstatně širší možnost výběru. Aby firmy udržely ziskovost, musí hledat cesty jak snižovat vlastní náklady úměrně snižujícím se cenám. A to za situace, kdy většina firem již několika koly odtučňovací diety prošla. Z toho všeho vyplývá, že možnosti úspor u většiny firem nelze najít v jejich vlastních procesech, ale v širším logistickém řetězci. Současně je třeba mít stále na paměti, jak jsme již dříve popsali, náklady celého logistického řetězce. Použití úsporných metod ve vlastním provozu, požadavek na dodávky just-in-time bez vyhodnocení, co to bude znamenat pro dodavatele i zákazníky, znamená pouze přenesení potřeby držení zásob na jiném místě dodavatelského řetězce. A konec konců se nesníží náklady ani cena na trhu. Obr. 2 Průběh stavu zásob v automobilovém průmyslu Zdroj [2] Na obrázku č. 2 je znázorněn stav zásob v logistickém řetězci při výrobě automobilu od prvotního dodavatele až po prodejce. Vidíme, že u tohoto konkrétního případu došlo k paradoxu, že nejvíce zásob je udržováno v nejnákladnější formě hotové výrobky. Ačkoliv se náklady na udržování 32
 33 zásob odvětví od odvětví a společnost od společnosti liší, skutečné průměrné náklady na udržování zásob činí málokdy méně než 25% jejich objemu. V situaci, ve které se automobilový průmysl nachází, tyto náklady samotné mohou rozhodnout o vytvoření zisku či ztráty. Výše uvedený příklad jasně ilustruje potřebu posuzovat celý dodavatelský řetězec. Mnoho firem se stále ještě kloní k posuzování a hodnocení svých nákladů uvnitř vlastní společnosti. Jak již bylo řečeno, v prostředí, kde si nekonkurují jednotlivé firmy, ale dodavatelské řetězce, je nezbytné uplatnit širší pohled na možnosti snižování nákladů i ceny pro konečného spotřebitele. Potřeba uplatnění širšího pohledu při posuzování nákladů je dále podtržena rozšiřováním využití outsourcingu pro zajištění některých aktivit. U velkého počtu společností při porovnání nákladů zjistíme, že náklady v jejich firmě činí pouze menší část celkových nákladů. I z toho je zřejmé, že pokud má dojít k jejich redukci, sebedůkladnější hodnocení vlastních činností nepovede ke správným závěrům bez vyhodnocení nákladů na činnosti v celém dodavatelském řetězci. Významnější role zákazníka Současný zákazník je náročnější, vyžaduje špičkovou kvalitu produktu a zároveň poskytování komplexních služeb na vysoké úrovni. Zboží na trhu je čím dále tím více obtížně odlišitelné svými technickými parametry. Proto jediná možnost jak získat výhodu je prostřednictvím navýšení celkové hodnoty produktu. Toho lze dosáhnout zejména zkvalitňováním služeb poskytovaných prostřednictvím zákaznického servisu. Důležitou manažerskou oblastí napomáhající ke zlepšení zákaznického servisu je řízení vztahů se zákazníky (CRM Customer relationship management). Jedná se o databázovou technologii, kterou je podporovaný proces shromažďování, zpracování a využití informací o zákaznících firmy. Umožňuje tak poznat, pochopit a předvídat potřeby, přání a nákupní zvyklosti zákazníků a podporuje oboustrannou komunikaci mezi firmou a jejími zákazníky. Marketingoví odborníci stále více hovoří o tom, že je třeba změnit orientaci z produktů na zákazníky. Koneckonců je to právě zákazník, kdo přináší peníze. Je nutné si uvědomit, že řešení CRM se dotýká prodeje, servisu i marketingu, a to při udržování spokojenosti zákazníka. Řízení vztahů se zákazníky primárně představuje metodiku přetvořenou do celopodnikové 33
 34 strategie, kterou se aplikují zákaznické procesy, jejichž cílem je udělat


text:
vztah se zákazníkem ziskovým. Servis pro zákazníky lze zjednodušeně popsat jako poskytování komplexních služeb v čase a místě. Jinak řečeno, produkt pro zákazníka získává hodnotu pouze poté, co se dostane do jeho rukou, a to v čase a místě vyžádaném zákazníkem. Servis pro zákazníky může mít mnoho podob, počínaje včasným doručením až po zajištění záručního a pozáručního servisu. Základní úlohou zákaznického servisu je navýšit užitnou hodnotu produktu a tím v očích zákazníka zvýšit cenu základního výrobku. V současnosti je pravidlem, že společnosti, které dosáhly vysoké úrovně poskytovaných služeb, přikládají rovněž vysokou prioritu řízení logistiky. Získání konkurenční výhody prostřednictvím poskytování souvisejících služeb není dosaženo využitím líbivých hesel nebo drahými programy péče o zákazníka. Jde ale spíše o kombinaci promyšlené strategie poskytovaných služeb, zavedením propracovaných způsobů jejich poskytování zákazníkovi a samozřejmě pracovním nasazením všech pracovníků, počínaje vedením (ředitelem) po dělníka na montážní lince. Integrovaná strategie logistiky zabezpečuje udržení pozice v poskytování komplexních služeb zákazníkům. Stát se dodavatelem světového významu představuje schopnost zavedení efektivní výroby, správné prezentace produktu, vybudování image a ovlivnění pozitivního vnímání společnosti a jejich produktů zákazníkem. Se vstupem do éry konkurence mezi dodavatelskými řetězci se začaly uplatňovat nové principy chování k zákazníkům. Jedná se zejména o schopnost reagovat na zákazníkovo přání, spolehlivost, odolnost proti vnějším vlivům a dodavatelsko-odběratelské vztahy. Schopnost reagovat na zákazníkovo přání v co nejkratším čase je v podmínkách uspokojování potřeb just-in-time rozhodující pro udržení stávajících a získání dalších zákazníků. Tito zákazníci žádají nejen krátký čas k uspokojení svých potřeb, ale zároveň vyžadují od dodavatelů vysokou pružnost a stále více i přizpůsobení produktu jejich požadavkům. Jinými slovy, dodavatel musí být schopen pokrýt specifické požadavky zákazníka v kratším čase než kdykoli v minulosti. Klíčovou vlastností v této oblasti je schopnost rychle reagovat a uspokojit přání zákazníka. V rychle se měnícím 34
 35 tržním prostředí je schopnost rychlé reakce dokonce důležitější, než bývala přijatá dlouhodobá strategie v tradičním pojetí podnikání. Protože budoucí poptávka a přání zákazníka jsou nejistá, plánování je obtížnější a v jistém slova smyslu dokonce riskantní. Spolehlivost je jedním ze základních požadavků, které zákazníci kladou na dodavatele. Například, hlavní důvod, proč podniky udržují pojistné zásoby je nejistota budoucích objednávek a schopnost dodat požadovaný produkt v zákazníkem požadovaném množství a čase. Výrazného zlepšení v oblasti spolehlivosti lze dosáhnout komplexním přepracováním procesů, které ovlivňují výsledek činnosti. Vedoucí pracovníci v oblasti výroby již dávno pochopili, že kvalitu výrobků nelze zvýšit sebedůkladnější kontrolou hotové výroby, ale že je spíše nutné se zaměřit na vlastní proces výroby a jeho průběžné řízení. A stejně to platí v oblasti dodavatelských procesů. Klíčem ke zvýšení spolehlivosti v oblasti logistiky je zlepšení přehledu o pohybu materiálu a výrobků v celém dodavatelském řetězci. Často se stává, že chybí přehled o poptávce na konkrétní materiál či výrobek. Situace se ještě zhoršuje se vzdáleností dodavatele od místa vzniku poptávky v dodavatelském řetězci. Jako příklad lze uvést, že například výrobci tenkých plechů mají pouze velmi omezený přehled o potřebě tohoto materiálu v automobilovém průmyslu. Pokud v dodavatelském řetězci dosáhneme zlepšení přehledu o stavu procesů, výši zásob a potřebách, spolehlivost celého řetězce


text:
se výrazným způsobem navýší. Odolnost proti vnějším vlivům v současném turbulentním tržním prostředí hraje zásadní roli. Politické, hospodářské a podnikatelské prostředí je stále více předmětem neočekávaných nárazů a výkyvů. Výsledkem je, že se dodavatelské řetězce stávají více zranitelnými. Zatímco v minulosti bylo hlavním cílem dodavatelských řetězců minimalizovat náklady a optimalizovat poskytované služby, dnes se zaměření mění na schopnost odolávat vlivům vnějšího prostředí, zejména neočekávaným narušením. Existuje dostatek důkazů, že tendence k dosažení nízkých nákladů cestou zeštíhlení struktur vedla k tomu, že se takto změněné dodavatelské řetězce staly méně odolnými a více zranitelnými. Odolné dodavatelské řetězce asi nebudou řetězci s nejnižšími náklady, jsou ale schopné vypořádat se s většinou narušení podnikatelského prostředí. Charakteristickým rysem odolných dodavatelských řetězců je rozpoznaná a popsaná znalost nejzranitelnějšího místa. Klíčová je správa, organizace 35
 36 (controlling) a řízení kritických míst a vazeb dodavatelských řetězců. Kritická cesta v dodavatelském řetězci se zpravidla vyskytuje tam, kde průchod řetězcem závisí na jediném dodavateli nebo na dodavateli s dlouhými dodacími lhůtami. Dalším charakteristickým rysem odolných dodavatelských řetězců je schopnost využití strategického majetku včetně infrastruktury a využití její volné kapacity pro řešení nenadálého výskytu přebytečného materiálu či zásob. Dobře nastavené a udržované dodavatelsko-odběratelské vztahy hrají v dodavatelských řetězcích jednu z klíčových rolí. Již bylo uvedeno, že zákazníci mají tendenci snižovat počet dodavatelů. V mnoha průmyslových odvětvích je využití jediného dodavatele určité komodity či výrobku běžnou praxí. Podniky, které tuto praxi využívají, vyzdvihují zvýšení kontroly kvality, sdílení inovací, snížení nákladů a zjednodušení plánování výroby a dodávek. Je zřejmé, že takto postavené vztahy mezi dodavatelem a zákazníkem musí být založeny na vzájemně výhodném partnerství. Společnosti stále více doceňují výhody těchto vzájemně výhodných dlouhodobých vztahů. Z pohledu dodavatelů takovéto partnerství dokonce tvoří hráz proti průniku případných konkurentů. Čím více jsou procesy dodavatele propojeny s procesy zákazníka, tím více roste vzájemná závislost jednoho na druhém a tím je složitější pro případnou konkurenci do takto postaveného vztahu proniknout. Řízení dodavatelských řetězců je z definice řízením dodavatelskoodběratelských vztahů v celé síti společností, které, ačkoli právně nezávislé, pojí ve skutečnosti silná pouta vzájemné závislosti. Úspěšné dodavatelské řetězce jsou založeny na neustálém hledání vzájemně výhodných řešení založených na důvěře jednotlivých účastníků ke všem ostatním partnerům. Minulost taková řešení neznala, nicméně se jedná o model dodavatelských řetězců, které chtějí uspět v konkurenčním boji budoucnosti. 6 ZÁVĚR Článek se zabývá vlivem logistiky na získání a udržení konkurenční výhody na trhu prostřednictvím snižováním nákladů a zvyšováním hodnoty produktu. Z uvedeného je zřejmé, že dlouhodobě užívané metody k dosažení zisku a udržení pozice na trhu, snižování nákladů s přibývajícím časem, po který je 36
 37 výrobek na trhu respektive s rostoucím podílem na trhu, nejsou v současných podmínkách dostačující. Vedení podniků proto musí hledat jiné cesty k dosažení konkurenční výhody, a to zejména v oblasti řízení logistiky a dodavatelských řetězců. Zejména je třeba využít zatím opomíjené příležitosti, které skýtá oblast poskytování služeb v rámci servisu pro zákazníky. Produktivitu lze současně navyšovat snižováním nadbytečných výrobních a skladovacích kapacit, redukcí objemu majetku a výše zásob. Další z cest je bližší a účinnější spolupráce s dodavateli.


text:
A tomu vévodí dobře promyšlená strategie plánování a řízení logistiky a dodavatelských řetězců v celém rozsahu, od zajišťování surovin po zabezpečení kvalitních služeb pro zákazníky a spotřebitele. Struktury podniků opustí původní liniově řízenou strukturu založenou na vlastnických podílech v podřízených firmách a budou častěji využívat úzce propojené procesy podnikání a finanční vazby mezi jednotlivými subjekty dodavatelských řetězců. Současný konkurenční tlak nutí podniky zapomenout na někdejší rivalitu a nedůvěru. Požadavek na rychlost a pružnost při plnění požadavků trhu vyžaduje větší otevřenost a vzájemnou důvěru. Inovace konečných produktů jsou stále nezbytné a v popředí zájmu vedení podniků se současně na stejnou úroveň dostává schopnost inovovat procesy v celém dodavatelském řetězci a jejich integrace s cílem vytvořit z nich nástroj pro získání konkurenční výhody. 7 POUŽITÉ ZDROJE PORTER, M. E. Competitive Strategy, The Free Press, 1980; Competitive Advantage, The Free Press, PERNICA, P. Logistický management teorie a podniková praxe, Radix, spol. s.r.o., Praha, ISBN Poznámky k textu: [1] GROS, I., GROSOVÁ, S. Dodavatelské systémy, JUTTY GROUP s.r.o., Přerov ISBN [2] CHRISTOPHER, M. Logistics and Supply Chain Management, Third Edition, Pearson Education Limited, London, ISBN-13:
 38 AUTOŘI: Prof. Ing. Petr Hajna, CSc., UNIVERZITA OBRANY, Brno, Česká republika, Ing. Vladislav Vincenec, Ph.D., UNIVERZITA OBRANY, Brno, Česká republika, Ing. Vladimír Halenka, MINISTERSTVO OBRANY, Praha, Česká republika, 38
 39 Přehledová stať PRÁVNÍ ASPEKTY PŘÍMÉ VOLBY PREZIDENTA V ČR LEGAL ASPECTS OF DIRECT PRESIDENTIAL ELECTIONS IN THE CZECH REPUBLIC Zdeněk Koudelka Abstrakt: Roku 2012 byla schválena novela ústavy, která zavedla přímou volbu prezidenta. Zavedením přímé volby prezidenta se náš stát dostal mezi naprostou většinu republik, kde prezidenta volí přímo bez ohledu na to, zda jsou prezidentské, poloprezidentské či parlamentní. Text se kriticky věnuje dosavadnímu způsobu volby a porovnává jej s volbami prezidenta jinde i s volbami dřívějších československých prezidentů. Text se věnuje i polemice s názory odmítající přímou volbu prezidenta. Zabývá se ústavněprávními i politickými okolnostmi doprovázející dosavadní volby prezidenta. Klíčová slova: Prezident, volba, ústava Abstract: In 2012, a constitutional amendment introducing direct presidential elections was adopted. By introducing direct presidential elections, our state joined the overwhelming majority of the republics where presidents are elected directly regardless the fact whether the republics are presidential, semi-presidential or parliamentary. The text reviews the current method of election and compares it with presidential elections in other countries as well as with elections of former Czechoslovak presidents. The text is also dedicated to the dispute with opinions rejecting direct presidential elections. The text deals with constitutional and political circumstances accompanying the present presidential elections. Keywords: President, Election, Constitution JEL Classification: K29 39
 40 1 ÚVOD Roku 2012 byla schválena novela ústavy, 1 která zavedla přímou volbu prezidenta. Jde o největší změnu Ústavy č. 1/1993 Sb. vedle vstupu do Evropské unie a tomu předcházející ústavní změny. Náš stát se tak přidal k převažujícímu počtu republik, kde je prezident volen přímo. I když ústavní zákon provedl i některé další změny udělení milosti před odsouzením je nově kontrasignováno předsedou vlády, slib a rezignaci prezident činí do rukou předsedy Senátu, imunita prezidenta je omezena na dobu


text:
výkonu mandátu, ztěžuje se proces podání žaloby pro velezradu, mění zastupování prezidenta následující text se zabývá jen volbou prezidenta republiky. 2 KRITIKA DOSAVADNÍHO SYSTÉMU VOLBY Do roku 2012 prezidenta volil Parlament na společné schůzi obou komor. Volbu byl Parlament povinen provést v posledních 30 dnech volebního období stávajícího prezidenta. Tato lhůta byla pořádková a její nedodržení nemělo právní následky. V případě předčasného uvolnění funkce do 30 dnů. Vlastní průběh volby upravoval volební řád pro volbu prezidenta, což byla příloha zákona o jednacím řádu Poslanecké sněmovny. 2 I když se konala společná schůze, hlasovali poslanci a senátoři odděleně o podaných návrzích, včetně procedurálních, a pro přijetí muselo dojít ke shodnému výsledku. Jedna sněmovna nemohla přehlasovat druhou. Tak to potvrzovala praxe voleb od roku 1998 po vzniku Senátu roku Navrhovat kandidáta bylo oprávněno nejméně deset poslanců nebo deset senátorů. Prezidentem republiky byl zvolen kandidát, který získal nadpoloviční většinu hlasů všech poslanců i nadpoloviční většinu hlasů všech senátorů. Nezískal-li žádný z kandidátů nadpoloviční většinu hlasů všech poslanců a všech senátorů, konalo se do čtrnácti dnů druhé kolo volby. Do druhého kola postupoval kandidát, který získal nejvyšší počet hlasů v Poslanecké sněmovně, a kandidát, který získal nejvyšší počet hlasů v Senátu. Bylo-li více kandidátů, kteří získali stejný nejvyšší počet hlasů v Poslanecké sněmovně, nebo více kandidátů, kteří získali stejný nejvyšší počet hlasů v Senátu, sečetly se hlasy odevzdané pro ně v obou komorách. Do druhého kola postupoval kandidát, který takto získal nejvyšší počet hlasů. 1 Ústavní zákon č. 71/2012 Sb., kterým se mění Ústava č. 1/1993 Sb. Zákon č. 275/2012 Sb., o volbě prezidenta republiky. 2 Zákon č. 90/1995 Sb., o jednacím řádu Poslanecké sněmovny. 40
 41 Ve druhém kole byl zvolen kandidát, který získal nadpoloviční většinu hlasů přítomných poslanců i nadpoloviční většinu hlasů přítomných senátorů. Nebyl-li prezident republiky zvolen ani ve druhém kole, konalo se do čtrnácti dnů třetí kolo volby, v němž byl zvolen ten z kandidátů druhého kola, který získal nadpoloviční většinu hlasů přítomných poslanců a senátorů. I zde však musely být obě komory usnášeníschopné. 3 Nebyl-li prezident republiky zvolen ani ve třetím kole, konaly se nové volby. Paradoxně mohla nastat situace, že do druhého kola nepostoupil kandidát s největším ziskem hlasů poslanců i senátorů, protože nebyl první ani v Poslanecké sněmovně, ani v Senátu. Ukažme si to na příkladu prvního kola volby kandidátů A, B, C, kdy sice kandidát B je v rámci Parlamentu nejsilnější, ale do druhého kola postupuje kandidát A z Poslanecké sněmovny a kandidát C ze Senátu. Nejsilnější kandidát B do druhého kola nepostupuje. A B C Poslanecká sněmovna Senát Parlament Zdroj: vlastní Náš systém prezidentské volby vycházel z nesprávného předpokladu volební soutěže komor a nikoliv politických stran. Jako kdyby nesoutěžili kandidáti političtí, ale kandidáti jedné nebo druhé komory. To vedlo k taktizování v prvním kole. V roce 2003 při druhé neúspěšné volbě prezidenta byl návrh volební taktiky sociální demokracie takový, že poslanci podpoří sociálnědemokratického kandidáta Miloše Zemana, ale sociálnědemokratičtí senátoři podpoří v prvním kole kandidátku Jaroslavu Moserovou. 4 Vzhledem k tomu, že sociální demokracie měla největší


text:
poslanecký klub, předpokládalo se, že z Poslanecké sněmovny postoupí Miloš Zeman. Cílem taktiky sociálnědemokratických senátorů bylo zabránit postupu Zemanova nejsilnějšího konkurenta Václava Klause ze Senátu. Tato taktika byla 3 MLSNA, Petr. Ústavněprávní aspekty volby prezidenta republiky. Právník 2009, no. 1, s Autor byl jako vedoucí Ústavněprávní skupiny Poslaneckého klubu sociální demokracie účasten jednání klubů poslanců a senátorů o taktice volby prezidenta v roce
 42 neúspěšná pro rozkol v sociální demokracii. Sociálnědemokratický premiér a předseda strany Vladimír Špidla a jeho první místopředseda Stanislav Gross se báli silné osoby Miloše Zemana a cítili ho jako vnitrostranickou konkurenci. Proto někteří sociálnědemokratičtí poslanci nevolili v tajné volbě Miloše Zemana a on z Poslanecké sněmovny nepostoupil, nejvíce hlasů získal Václav Klaus. V Senátu podle očekávání skončil v prvním kole Václav Klaus jako druhý za Jaroslavou Moserovou, která získala 43 hlasů senátorů. V druhém i třetím kole již tolik hlasů Jaroslava Moserová nezískala. Do druhého kola volby postoupil Václav Klaus, který získal celkem 121 hlasů poslanců a senátorů (89 poslanců, 32 senátorů), a Jaroslava Moserová, která získala celkem jen 68 hlasů poslanců a senátorů (25 poslanců, 43 senátorů). Miloš Zeman, který získal 83 hlasů poslanců a senátorů (78 poslanců, 5 senátorů), do druhého kola nepostoupil, byť měl mezi voliteli celkově větší podporu než Moserová. 5 Neúčelnost takového volebního systému vyvstane ve srovnání s volbou za první Československé republiky. V první i druhé volbě (kole) byla sice vyžadována třípětinová většina při přítomnosti nadpoloviční většiny členů obou komor. Do 3. kola postupovali dva nejúspěšnější kandidáti a zvolen byl ten, kdo obdržel nejvíce hlasů, při rovnosti rozhodoval los. 6 Tato úprava je prodchnuta snahou obsadit prezidentský úřad, byť až v třetím kole volby. V Maďarsku je potřeba ke zvolení prezidenta v prvním kole dvoutřetinová většina všech poslanců, ale ve třetím stačí prostá většina hlasů bez ohledu na počet hlasujících. 7 V Řecku je ke zvolení prezidenta v parlamentu nutná dvoutřetinová většina v prvním a druhém kole s tím, že ve třetím stačí třípětinová většina. Ovšem nezvolí-li řecký parlament prezidenta ani v třetím kole, je rozpuštěn, což je mocná sankce. Nově zvolený parlament pak volí prezidenta v prvním kole třípětinovou většinou, ve druhém stačí nadpoloviční absolutní většina všech poslanců a ve třetím relativní většina. 8 5 Stenozáznam společné schůze Poslanecké sněmovny a Senátů , 6 Čl. 57 ústavní listiny č. 121/1920 Sb. HLOUŠEK, Vít. Přímá volba prezidenta: český kontext. In: Miloš Brunclík, Miroslav Novák (eds.). Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě. Praha: Dokořán, 2008, s Čl. 11 části Stát Základního zákona Maďarska z , kdy byla podepsána prezidentem na Velikonoční pondělí (Zemským sněmem přijata ). Dříve byla potřeba v prvním a druhém kole dvoutřetinová většina a ve třetím kole většina hlasů bez ohledu na počet hlasujících čl. 29b Ústavy Republiky Maďarsko z ve znění ústavního zákona č. 31 z roku Čl. 32 ods. 3 a 4 Ústavy Řecké republiky z
 43 Náš způsob volby byl komplikovaný a často vedl k nezvolení prezidenta, pokud bylo více vyrovnaných kandidátů. Poslanci a senátoři taktizovali a často


text:
odevzdávali neplatné hlasovací lístky, byla-li volba tajná. S výjimkou volby Václava Havla v roce 1993 a 1998, který neměl reálného protikandidáta, byly prezidentské volby v roce 2003 i 2008 složité. V roce 2003 byl zvolen Václav Klaus až ve třetím kole třetí volby (celkem 9 volebních kol), v roce 2008 byl zvolen ve třetím kole druhé volby (6 volebních kol). Volba prezidenta byla výlučnou působností parlamentu. Nevztahovalo se na ni volební soudnictví. Platnost volby nemohl přezkoumávat ani Ústavní soud Způsob volby Zákon umožňoval veřejnou i tajnou volbu prezidenta republiky s tím, že pokud se obě komory nedohodly na tajné volbě, byla veřejná. 10 Zákon to sice výslovně pro volbu prezidenta nestanovil, ale plyne to z 75 odst. 1 jednacího řádu Poslanecké sněmovny, který stanoví, že tajné volby se užijí pro zákonem vyjmenované případy a dále, usnese-li se tak Poslanecká sněmovna. Toto ustanovení mohlo být užito, protože jednací řád Poslanecké sněmovny se užíval pro volbu prezidenta subsidiárně, zákon výslovně nestanovil jinou právní úpravu a navíc jde o procesní otázku, takže může být užita analogie. To potvrdila praxe při volbě prezidenta v roce 2008, byť například poslanec Marek Benda a následně i ústavněprávní teoretik Petr Mlsna považovali za nutné, aby i veřejnou volbu prezidenta výslovně odsouhlasily obě komory Parlamentu a Mlsna připouštěl, že každá komora může hlasovat jiným způsobem. 11 Ve všech volbách od roku 1993 byla uplatňována tajná volba jako demokratické uznání svobodného reprezentativního mandátu poslanců a senátorů. V roce 2008 byla však zvolena volba veřejná, aby vedení politických stran mělo kontrolu nad svými poslanci a senátory. Iniciátory byly Strana zelených a Paroubkovo vedení sociální demokracie, s cílem zabránit opětnému zvolení Václava Klause. 9 Usnesení č. 60/1998 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu sv ods. 1, 79 ods. 2, 81 a čl. 2 volebního řádu Poslanecké sněmovny příloha zákona č. 90/1995 Sb., o jednacím řádu Poslanecké sněmovny. 11 Stenoprotokol společné schůze Parlamentu z , MLSNA, Petr. Ústavněprávní aspekty volby prezidenta republiky. Právník 2009, no. 1, s
 44 Způsob volby prezidenta je významný pro vývoj politického systému a vlivu vedení politických stran. I když je politický systém v evropských státech založen na stranickém principu, liší se vliv stranického vedení. Například ve Francii jsou politické strany volným sdružením různých skupin s obdobným světonázorem, ve Velké Británii je stranická disciplína přísnější a rozhodnutí jsou vytvářena úzkým stranickým vedením. I předválečné Československo bylo známo stranickou disciplínou, kdy vedení stran mohlo zbavit poslance mandátu pomocí volebního reversu, což byla nedatovaná dopředu poslancem podepsaná rezignace na mandát v držení politické strany, na které záleželo, kdy ji a zda vůbec použije. Tato praxe byla u nás znemožněna jako nedemokratická 12 a na Slovensku byla Ústavním soudem označena za neústavní. 13 V demokratickém státě mají politické strany význačnou roli, nikoli však absolutní moc. K ochraně ústavní zásady volného mandátu poslance a senátora slouží tajnost hlasování o personálních otázkách. V meziválečném Československu s dominancí stran se hlasovalo o prezidentovi tajně pomocí lístků, 14 s výjimkou první revoluční volby roku I na sklonku demokracie po Mnichovu v listopadu 1938 v případě


text:
jediného kandidáta Emila Háchy parlament hlasoval tajně. Stranický dohled nad poslanci a senátory při volbě prezidenta byl považován za nedůstojný. Emil Sobota komentoval možnost svobodné volby bez ohledu na vládní koalici slovy: Nebylo by neštěstím, rozdělila-li by v Národním shromáždění pro příležitost prezidentské volby vládní majorita své hlasy mezi více kandidátů, nebo nešla-li by za určitým kandidátem jako jeden muž Též slovenský prezident Jozef Tiso byl roku 1939 slovenským Sněmem zvolen tajně. Od roku 1948 byla veřejná volba spojena s nejhlubším obdobím totality, když zákon umožnil veřejnou volbu při jediném kandidátu, 16 což se stalo pravidlem. V rámci demokratických snah byla roku 1968 obnovena tajná volba. Jediný kandidát Ludvík Svoboda v ní nezískal všechny hlasy. Tajná volba byla nadále zachována až do roku Nátlak prostřednictvím veřejné 12 Poslanec či senátor mohou rezignovat na svůj mandát ústně na schůzi komory anebo formou notářského zápisu, ne staršího jednoho měsíce (30 dnů u senátorů). 3 jednacího řádu Poslanecké sněmovny. 3 zákona č. 107/1999 Sb., o jednacím řádu Senátu. 13 Nález č. 13/1997 Zbierky nálezov a uznesení Ústavného súdu (I.ÚS 8/97), zákona č. 161/1920 Sb., o volbě prezidenta republiky. 15 SOBOTA, Emil, VOREL, Jaroslav, KŘOVÁK, Rudolf, SCHENK, Antonín. Československý prezident republiky. Praha: Orbis, 1934, s zákona č. 152/1948 Sb., o volbě prezidenta republiky. 44
 45 volby 1989 umožnil zvolení Václava Havla komunistickým parlamentem. Ihned však byla obnovena tajná volba jako demokratický standard obvyklý v Evropě. 17 Tajná volba je přímo ústavou předepsána pro volby prezidenta parlamentem nebo volebním shromážděním v Řecku, 18 Itálii, 19 Maďarsku, 20 Estonsku. 21 V Německu je předepsána zákonem skrze hlasovací lístky. 22 Politické strany nejsou při výběru osob do funkcí názorově jednolité. Což vadí vedení stran, jež chtějí vlastní názor vydávat za jediný názor strany. K tomu slouží veřejná volba, kdy stranické vedení volbu plně kontroluje a vynucuje poslušnost, zvláště u poslanců pomocí ovlivnění umístění na kandidátkách v příštích volbách. Tajná volba snáze umožňuje alternativní názory a oslabuje moc stranického vedení. 17 Ovšem i v Evropě lze nalézt nám podobné případy. Roku 2010 došlo na Slovensku k tomu, že opoziční Směr sociální demokracie a Slovenská národní strana podporovaly v tajném hlasování kandidáta na generálního prokurátora dosavadního generálního prokurátora Dobroslava Trnku. Vládní koalice byla nejednotná, když většina navrhla Evu Mišíkovou (Křesťanskodemokratické hnutí KDH, Most-Híd, Svoboda a solidarita), ale nejsilnější vládní strana Slovenská demokratická a křesťanská unie Demokratická strana (SDKÚ-DS) navrhla Jána Hrivnáka. První kolo volby bylo neúspěšné, stejně jako druhé kolo , kam postoupil Dobroslav Trnka (86 hlasů) a Eva Mišíková (47 hlasů), protože poslanci SDKÚ-DS nepodpořili nikoho. Národní rada Slovenské republiky má 150 poslanců, druhého kola volby se účastnilo 144 poslanců. V prvním kole druhé volby kandidáta na generálního prokurátora se účastnilo 149 poslanců. Pro kandidáta opozičního Směru sociální demokracie Dobroslava Trnku bylo 74 poslanců a pro Jozefa Čentéše společného kandidáta vládní koalice (SDKÚ-DS, KDH, Most-Híd, Svoboda a solidarita) bylo 73 poslanců. Trnka tedy v tajném hlasování dostal hlasy i od některých vládních poslanců. Následně vládní koalice druhé kolo bojkotovala vládní poslanci si sice vyzvedli hlasovací lístky, ale tajného


text:
hlasování se neúčastnili. Vládní kandidát Jozef Čentéš tak ze 150 přítomných poslanců nezískal ani jeden hlas, Dobroslav Trnka získal 71 hlasů opozičních poslanců Směru sociální demokracie a Slovenské národní strany. Nicméně Dobroslav Trnka napadl průběh druhé volby u Ústavního soudu, protože řada vládních poslanců ukazovala své lístky stranickým kontrolorům a tím porušili tajnost voleb. Ústavní soud pak první i druhé kolo hlasování druhé volby zrušil. To se opakovalo , když z něho odstoupil Jozef Čentéš a zvolen nebyl nikdo, protože Dobroslav Trnka dostal z jen 70 hlasů ze 150 hlasujících poslanců. Vládní koalice pak prosadila změnu zákona, aby se hlasování nekonalo tajně, ale veřejně. Nález Ústavného súdu SR I.ÚS 76/2011, Čl. 32 ods. 1 Ústavy Řecké republiky z Čl. 83 Ústavy Italské republiky z Čl. 11 ods. 1 části Stát Základního zákona Maďarska z Dříve čl. 29b ods. 2 Ústavy Republiky Maďarsko z ve znění ústavního zákona č. 31 z roku Ústavy Republiky Estonsko z ods. 3 zákona o volbě spolkového prezidenta Spolkovým shromážděním z , Blbl. III MLSNA, Petr. Ústavněprávní aspekty volby prezidenta republiky. Právník 2009, no. 1, s
 46 3 PŘÍMÁ VOLBA Problém se zvolením prezidenta v roce 2003 i 2008 znovu otevřel debatu o přímé volbě prezidenta. Ovšem přímou volbu navrhovala skupina poslanců již v roce a v odborné literatuře se o ní hovořilo již v roce Přímou volbu při přípravě ústavy v roce 1992 preferoval i Václav Havel. 25 Ve světě první přímou volbu prezidenta zavedla 2. Francouzská republika roku Ovšem i zde byla připuštěna ingerence parlamentu tak, že když by v jednom kole nikdo nedosáhl absolutní většiny, zvolilo prezidenta Národní shromáždění z 5 nejúspěšnějších kandidátů. 26 Ovšem první francouzský prezident a jediný prezident 2. Francouzské republiky Karel Ludvík Napoleon Bonaparte získal v přímé volbě absolutní většinu asi 75 % hlasů. Tento způsob volby byl při volbě estonského prezidenta 1992, kdy lze dokumentovat rozdílnost preferencí občanů a poslanců. Dne v prvním kole od občanů Estonska získal 42,2 % hlasů Arnold Rüütel. Protože však nezískal nadpoloviční většinu, postoupil do druhého kola volby spolu s druhým nejúspěšnějším kandidátem Lennartem Merim, který získal jen 29,8 % hlasů. Ve druhém kole volil mezi nimi parlament (Státní shromáždění), kde Meri získal 59 hlasů (65,6 %) a Rüütel jen 34 hlasů (34,4 %). Tomáš Lebeda v roce 2008 uvedl, že ze 142 republik ve světě má téměř 75 % volenu hlavu státu přímo. 27 Růst počtu republik a v jejich rámci růst přímé volby prezidenta je historický demokratizační proces probíhající od 19. století dodnes. Většinou je ke zvolení potřeba absolutní většina hlasů. Vedle prosté (relativní) většiny jsou i případy, kdy ke zvolení stačí prostá většina, jen pokud přesáhne 45 či 40 % hlasů či odstup druhého kandidáta je 23 Návrh poslanců Cyrila Svobody, Karla Kühna, Miloslava Výborného, Zdeňka Koudelky a dalších na vydání ústavního zákona, kterým se mění Ústava ČR, tisk Poslanecké sněmovny 1109, 3. volební období. 24 HAUSMANINGER, Herbert. Spolkový prezident, spolková vláda a parlament v Rakousku. Právník 1990, no. 12, s (Příloha A, stručné poznámky k návrhu Ústavy předložené Občanským


text:
fórem). 25 KYSELA, Jan. Prezident republiky v ústavním systému ČR perspektiva ústavněprávní. In: Miloš Brunclík, Miroslav Novák (eds.). Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě. Praha: Dokořán, 2008, s LEBEDA, Tomáš. Volební pravidla pro prezidentské volby, Komparativní analýza 142 zemí. In: Miloš Brunclík, Miroslav Novák (eds.). Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě. Praha: Dokořán, 2008, s LEBEDA, Tomáš, op. cit. 2008, s
 47 větší než 10 % (Argentina) anebo je stanovena podmínka získání většiny v určitém počtu provincií daného státu (např. Keňa). 28 Je samozřejmě možné nastolit totalitu i za přímé volby prezidenta či poslanců. Ovšem to platí i opačně. Mezi nepřímo volené prezidenty u nás patří např. Klement Gottwald, Antonín Zápotocký a tak dále. Na Slovensku Jozef Tiso, v Rumunsku Nicolae Ceausescu. Rovněž na Kubě jsou členové i předseda Státní rady plnící úlohu kolektivní hlavy státu voleni nepřímo. Přímo zvolení poslanci schválili program vlády K. Gottwalda 10. březnu 1948, kterou jmenoval nepřímo volený prezident E. Beneš. Přímo volení poslanci Říšského sněmu ve své většině akceptovali nástup Hitlera k moci. Tedy demokracie může být nahrazena totalitou, ať jsou volby prezidenta či poslanců přímé, nebo nepřímé. Pokud však ve světě byly dříve republiky ojedinělé a dnes je jich 75 % proti menšině monarchií a v těchto republikách je nyní 75 % přímo volených prezidentů, jde o zřetelný civilizační vývoj. Stejně jako dřív nebyly přímo a všeobecně voleny parlamenty a nyní jsou. Zavedení přímé volby prezidenta se občas zpochybňuje tvrzením, že jsme parlamentní republikou, proto má být prezident volen parlamentem, jinak by musel být rozšířen rozsah jeho pravomocí. Ovšem srovnáme-li ústavní systémy, nenajdeme přímý vztah mezi formou vlády a způsobem ustavení hlavy státu. Tomáš Lebeda uvádí: přímá volba nemá k charakteru režimu jednoznačný kauzální vztah. V případě nepřímé volby Lebeda tvrdí: nepřímá volba prezidenta prakticky implikuje parlamentní režim. 29 Ale ani to není pravda, když sám Lebeda uvádí, že nepřímo volení prezidenti jsou i ve státech, kde neexistuje funkce předsedy vlády a jeho úkoly plní prezident (Jihoafrická republika, Nauru, Marshallovy ostrovy). 30 Rovněž Petr Javůrek odlišuje způsob volby a rozsah pravomocí, když uvádí: přímo volený prezident může mít (ale také nemusí) i dosti výrazné pravomoci. 31 Zajímavý je i příklad 2. Polské republiky, kdy ústavně silný prezident byl podle Dubnové ústavy z roku 1935 volen buď volitelským kolegiem skládajícím se z 50 poslanců, 25 senátorů a 5 virilistů (premiér, maršálci Sněmu a Senátu, předseda Nejvyššího soudu, generální inspektor ozbrojených sil) nebo mohl kandidáta navrhnout stávající prezident a pak se konalo 28 LEBEDA, Tomáš, op. cit. 2008, s LEBEDA, Tomáš, op. cit. 2008, s LEBEDA, Tomáš, op. cit. 2008, s JAVŮREK, Petr. Postavení prezidentů v politickém systému Polska, Litvy a Rumunska. In: Miloš Brunclík, Miroslav Novák (eds.). Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě. Praha: Dokořán, 2008, s
 48 potvrzující referendum. Tedy zvolení prezidenta mohlo být značně rozdílné, ale pravomoci stejné. I v roce 1989 nastal zajímavý příklad, kdy prezident Wojciech Jaruzelski byl zvolen


text:
nepřímo, ale měl velmi silné pravomoci. Ovšem vůči vládě aktivně nevystupoval. Naopak se později u přímo volených prezidentů jejich ústavní pravomoci zmenšovaly, zatímco někteří vůči vládě vystupovali velmi kontroverzně 32 (Lech Walesa, Lech Kczyński vůči vládě Donalda Tuska). Lubomír Kopeček na slovenském příkladu v době, kdy na Slovensku byla již zavedena přímá volba prezidenta a u nás ne, uvádí: Slovenský ústavní model je koncipován analogicky jako český. Zásadní vliv nemá ani odlišný způsob volby, i když lze samozřejmě diskutovat o tom, nakolik přímá volba postavení prezidenta reálně posiluje. 33 Dále uvádí: zavedení přímé volby slovenského prezidenta občany nesledovalo cíl posílení postavení slovenského prezidenta. 34 Rozsah práv orgánů nezávisí na způsobu jejich ustavení. V Evropě jsou prezidenti voleni přímo občany v mnoha parlamentních republikách a jejich pravomoci jsou slabší než u našeho, voleného parlamentem. Je to např. prezident irský. Parlamentem je volen v Evropské unii prezident v Maďarsku, Řecku, Lotyšsku, Estonsku. Pokud však v Estonsku parlament (Státní shromáždění) nezvolí prezidenta v třetí volbě, přechází tato pravomoc na Volební shromáždění, kde se kromě poslanců volby účastní i zástupci obcí. 35 V Evropě je více monarchií než republik s prezidentem voleným v Parlamentu. V Německu a Itálii se parlamenty podílí na volbě prezidenta spolu s delegacemi volitelů německých zemí a italských oblastí KUBÁT, Michal. Prezident v politickém systému Polska. In: Miloš Brunclík, Miroslav Novák (eds.). Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě. Praha: Dokořán 2008, s KOPEČEK, Lubomír. Prezident v politickém systému Slovenska nelehké hledání fungujícího modelu. In: Miloš Brunclík, Miroslav Novák (eds.). Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě. Praha: Dokořán, 2008, s KOPEČEK, Lubomír, op. cit. 2008, s Volební shromáždění zvolilo prezidenta 1996 (Lennart Meri na druhé funkční období. Poprvé v roce 1992 byl zvolen jiným systémem, kdy v prvním kole volili přímo občané a nedosáhl-li nikdo nadpoloviční většinu, volil prezidenta parlament ze dvou nejúspěšnějších kandidátů.), 2001 (Arnold Rüütel), 2006 (Toomas Hendrik Ilves). Dne byl zvolen Státním shromážděním estonský prezidenta T. H. Ilves na druhé funkční období. 79 Ústavy Republiky Estonsko z JAN FILIP: K některým otázkám parlamentní volby prezidenta republiky, sborník Postavení prezidenta v ústavním systému ČR, Masarykova univerzita, Mezinárodní politologický ústav Brno 2008, ISBN , s. 61 p Čl. 54 Základního zákona Spolkové republiky Německo z Čl. 83. Ústavy Italské republiky z
 49 Prezident americký je volen nepřímo skrze volitele, ale má velmi silné postavení. O USA se někdy uvádí, že prezident je volen v přímých volbách, není to však pravda. Jen není volen parlamentem. Voliči volí zvláštní volitele a ti teprve prezidenta. Obvykle je znám výsledek po zvolení volitelů, protože dopředu deklarují svou podporu určitému kandidátu a následně jsou právním obyčejem a v některých státech USA i psaným právem zavázáni tak skutečně učinit. Již se opakovaně stalo (1876, 1888, 2000), že zvolený kandidát získal více volitelů, byť měl méně hlasů voličů a v přímých volbách by neuspěl. Stalo se tak i r. 2000, kdy republikáni George Walkera Bushe získali méně hlasů voličů, ale více volitelů než


text:
demokraté. 37 Volitelé jsou většinou voleni za jednotlivé státy většinovým způsobem, kdy vítěz voleb získává všechny volitele za stát (mimo Maine a Nebrasku), a těsné vítězství republikánů na Floridě vedlo k tomu, že získali všechny volitele za Floridu. Na Floridě se volební bitva proměnila i v právní bitvu o správnost posouzení a započtení některých neplatných hlasů. Proto byl výsledek vyhlášení prezidentských voleb v USA v roce odložen. Floridský Nejvyšší soud nejprve nařídil přepočítávání hlasů v některých okresech, nakonec však Nejvyšší soud USA platnost voleb potvrdil. Ještě méně je známa skutečnost, že americká ústava fakticky předpokládala volby prezidenta parlamentem. Volitelé totiž mají na volbu prezidenta jen jeden pokus. Navíc se neschází jako jeden sbor, ale v rámci členských států americké federace a nemohou se tedy domluvit namístě. Pokud nezíská kandidát na prezidenta absolutní většinu všech volitelů napoprvé, přechází právo volby prezidenta na Sněmovnu reprezentantů, jež zvolí prezidenta ze tří (do účinnosti 12. dodatku ústavy z roku 1804 dokonce z 5) kandidátů, kteří od volitelů dostali nejvíce hlasů. Sněmovna reprezentantů volí prezidenta tak, že všichni poslanci za jeden stát mají jeden hlas a ten je dán tomu, kdo v rámci této poslanecké skupiny z daného státu dostane více hlasů. To, že se tento přechod volby na Sněmovnu reprezentantů uplatnil jen při volbě Thomase Jeffersona a Johna Quincy Adamse v únoru je 37 Bush získal jen 47,9% hlasů, ale 271 volitelů. Demokrat Albert Arnold Gore získal 48,4% hlasů, ale jen 266 volitelů. 38 Volby volitelů roku 1800 skončily ziskem 73 hlasů volitelů pro Jeffersona a stejný počet byl pro Aarona Burra. Třetí John Adams obdržel 65 hlasů. Následně byl zvolen Jefferson prezidentem Sněmovnou reprezentantů až v 36. volebním kole. SCHÄFER, Peter. Prezidenti USA. Praha 1995, ISBN , s Volby volitelů roku 1824 skončily ziskem 99 hlasů volitelů pro Andrewa Jacksona, 84 pro Adamse, 41 pro Williama H. Crawforda a 37 pro Henryho Claye. Následně byl v únoru 1825 zvolen Adams prezidentem Sněmovnou reprezentantů, kdy získal podporu 13 států, Jackson 7 a Crawford 4. PETER 49
 50 díky tomu, že první prezident George Washington neměl v první volbě ani ve druhé volbě protikandidáta a následně v USA vznikl systém dvou politických stran. 40 Kdyby bylo stran více, zpravidla by volitelé prezidenta nezvolili a volba by byla parlamentní. Americký systém je prezidentský, protože prezident plní i roli premiéra a má dominantní postavení v exekutivě, způsob jeho volby není určující. Obdobně přechází v případě nezvolení voliteli volba viceprezidenta na Senát, pokud nezíská nikdo absolutní většinu hlasů volitelů. Senátoři, volí jednotlivě podle osob, ne států, z 2 kandidátů, kteří získali největší počet hlasů. Pro zvolení je nutný zisk nadpoloviční většiny všech senátorů. 41 Že stupeň pravomocí a způsob volby spolu nesouvisí, 42 dokládají státy, které zavedly přímé volby prezidenta, aniž posílily jeho pravomoci. Příkladem je Slovensko, kde občané volí prezidenta od roku 1999, 43 kdy byly jeho pravomoci drobně změněny zavedením kontrasignace v oblasti vrchního velení nad ozbrojenými silami, amnestie a jmenování vedoucích diplomatických misí. Posílení pravomocí slovenského prezidenta se událo v roce 2011, kdy se nijak


text:
neměnila jeho volba. 44 Ve Francii generál Charles de Gaulle zavedl silné postavení prezidenta v roce 1958, jenž byl volen nepřímo zvláštní skupinou volitelů. Teprve o sedm let později došlo k přímé volbě francouzského prezidenta na základě ústavní změny z roku 1962, 45 aniž se měnily jeho pravomoci. I monarcha má různé pravomoci, byť mandát je dán nástupnickým právem. Švédský král je slabý, belgický král či lucemburský velkovévoda mají silnější postavení. To platí i pro jiné SCHÄFER: Prezidenti USA. Praha 1995, s. 79 (Schäfer zde nepřesně uvádí že se rozhodovalo podle států v Senátu ). 40 LEBEDA, Tomáš. Volební pravidla pro prezidentské volby, Komparativní analýza 142 zemí, in: Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě, Praha 2008, ISBN , s. 29. SCHÄFER, Peter. Prezidenti USA. Praha 1995, s. 19, dodatek z roku 1804 k Ústavě USA ze Původně se stal viceprezidentem ten, kdo měl druhý největší počet hlasů při volbě prezidenta. 42 To, že způsob volby a postavení prezidenta spolu přímo nesouvisí, uvádí i KYSELA, Jan. Přímá volba prezidenta republiky jako symptom krize legitimity ústavního systému? In: Postavení prezidenta v ústavním systému ČR. Brno: Masarykova univerzita, Mezinárodní politologický ústav, 2008, s. 58. Chybně však řadí prezidenta Portugalska mezi nepřímo volené, když je volen přímo čl. 121 Ústavy Republiky Portugalsko z Rovněž Petr Fiala a František Mikš poukázali na to, že postavení hlavy státu v politickém systému nelze vztáhnout do jednoduché příčinné souvislosti se způsobem volby FIALA, Petr, MIKŠ, František. Přímá volba prezidenta? Proglas 2000, no. 5 6, s HLOUŠEK, Vít, op. cit. 2008, s Čl. 101 ods. 2 Ústavy Slovenské republiky č. 460/1992 Sb. ve znění ústavního zákona č. 9/1999 Z.z. 44 Ústavní zákon č. 356/2011 Z. z. Prezident se fakticky stane dozorčím vlády, která ztratila parlamentní většinu. K naprosté většině svých pravomocí potřebuje taková vláda předchozí souhlas prezidenta. 45 Čl. 6 Ústavy Republiky Francie ze ve znění zákona z č Ústavní změna byla schválena referendem. 50
 51 orgány. Se zavedením přímé volby se nemusí měnit pravomoci prezidenta. Stejně jako nemusí mít způsob ustavení do funkce vliv na pravomoc hlavy státu, nemusí mít žádný vliv ani na její odpovědnost, ať již právní či politickou. 46 Přímá volba neoslabuje vliv politických stran jako takových. Jen v nich může vznikat více mocenských center, a to zvláště ve straně vládní okolo prezidenta a okolo premiéra. Příkladem je 5. Francouzská republika, kdy zavedením přímé volby chtěl Charles de Gaulle oslabit vliv politických stran, ale praxe ukazuje, že každý kandidát má za sebou silnou stranickou podporu a slovy Michela Perottiniho: prezidencializace zavedení přímé volby hlavy státu nevedly k oslabení politických stran Přímá volba dle změny z roku 2012 Volbu prezidenta vyhlašuje předseda Senátu, a není-li ho, předseda Poslanecké sněmovny. Volba se koná v mezidobí dnů před uplynutím funkčního období úřadujícího prezidenta. V případě uvolnění funkce prezidenta pak do 90 dnů. Navrhovat kandidáta může skupina nejméně 20 poslanců nebo 10 senátorů anebo občan s podporou petice alespoň s občany s volebním právem. Volba se koná systémem absolutní většiny. V prvním


text:
kole je zvolen kandidát, který získal nadpoloviční většinu odevzdaných platných hlasů. Není-li tomu tak, postupují do druhého kola dva nejúspěšnější a v případě rovnosti hlasů i více kandidátů např. získají-li kandidáti na 2. a 3. místě stejný počet hlasů. Druhé kolo se koná za 14 dnů po prvním. To je zbytečná odlišnost od většinového systému voleb senátorů. Není správné nedůvodně činit rozdíly v různých volbách, které se konají podle stejného systému, neboť to může mást voliče. Ve druhém kole je zvolen kandidát, který získal více hlasů. Je-li rovnost hlasů, vyhlásí se do 10 dnů nové volby. Odstoupí-li kandidát mezi prvním a druhým kolem či z jiného důvodu přestal být volitelný, postupuje místo něj kandidát na dalším místě. Tento způsob volby je mezi přímými volbami prezidentů v Evropě klasický. 46 KYSELA, Jan. Výkonná moc jako objekt změn Ústavy ČR. In: Vít Hloušek, Vojtěch Šimíček (eds.). Výkonná moc v ústavním systému České republiky. Brno: Masarykova univerzita, Mezinárodní politologický ústav, 2005, s. 64 p PEROTTINO, Michel. Prezident republiky ve Francii. In: Miloš Brunclík, Miroslav Novák (eds.). Postavení hlavy státu v parlamentních a poloprezidentských režimech: Česká republika v komparativní perspektivě. Praha: Dokořán, 2008, s
 52 3.1.1 Nedostatky ústavní změny Je možné zavést šestileté funkční období prezidenta, aby se volby konaly současně s částečnými volbami senátorů a střídavě s volbami krajskými anebo obecními, což zvýší volební účast a zlevní prezidentské volby. Při předčasném ukončení mandátu (úmrtí či abdikace prezidenta) by prezidenta mohl na zbytek funkčního období zvolit Parlament většinou přítomných poslanců a senátorů společně, přičemž ve druhém kole by ke zvolení stačila prostá většina přítomných. Návrh nezměnil působnost Ústavního soudu, který je oprávněn rozhodovat o opravném prostředku o ověření volby poslance či senátora. Vhodné by bylo, aby nově mohl rozhodovat o opravném prostředku vůči rozhodnutí o neplatnosti volby prezidenta republiky. Nicméně jde o formální věc. Neboť i po rozhodnutí Nejvyššího správního soudu v této věci se může na Ústavní soud kandidát, jehož volba byla Nejvyšším správním soudem prohlášena za neplatnou, obrátit formou ústavní stížnosti. Z povahy věci by jistě Ústavní soud rozhodoval o této ústavní stížnosti přednostně. Problém s registrací prezidentských kandidátů na podzim 2012 byl využíván odpůrci přímé volby k volání po zrušení přímé volby. Ovšem při první volbě senátorů roku 1996 došlo také k problémům při registraci kandidátů. Několik kandidátů bylo odmítnuto Ústřední volební komisí. Například Jaroslav Šabata nebyl registrován, protože své občanství doložil občanským průkazem a ne osvědčením o státním občanství. Počínání Ústřední volební komise, která neuznala občanský průkaz jako doklad o státním občanství pro účely voleb, bylo nesmyslné. Kupodivu tuto hloupost potvrdil Nejvyšší soud. Až Ústavní soud zrušil toto rozhodnutí na základě ústavní stížnosti Jaroslava Šabaty, kterou jsem v jeho zastoupení jako advokát podal. Šabata a další dva kandidáti se mohli senátních voleb účastnit díky rozhodnutí Ústavního soudu, který jejich ústavní stížnosti proti odmítnutí registrace projednal přednostně. V případě Jaroslava Šabaty byla ústavní stížnost podána a již Ústavní soud uskutečnil jednání a rozhodl. 48 Když chce, jedná Ústavní soud rychle. Rovněž roku 2009, kdy Ústavní soud odňal občanům právo volit ve