text:
6 As 47/2011 - 159 — Nejvyšší správní soud — Iudictum.cz
 6 As 47/2011 - 159
 275/2006 Sb.
 Nejvyšší správní soud rozhodl v senátě složeném z předsedkyně JUDr. Milady Tomkové a soudců JUDr. Bohuslava Hnízdila a JUDr. Kateřiny Šimáčkové v právní věci žalobce: P. Č., zastoupeného Mgr. Janem Koptišem, advokátem, se sídlem Na Sadech 2017/13, České Budějovice, proti žalované: Česká advokátní komora, se sídlem Národní 16, Praha 1, v řízení o žalobě proti rozhodnutí žalované ze dne 2. 7. 2010, č. j. 1666/10, a o návrhu žalobce na uložení povinnosti žalované uhradit všechny náklady řízení, v řízení o kasační stížnosti žalobce 1) ze dne 18. 9. 2010 proti výrokům I., II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, 2) ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6, a proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, 3) ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15, proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16, a proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, 4) ze dne 6. 5. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 4. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 49, 5) ze dne 21. 9. 2011, ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122,
 I. Věci vedené u Nejvyššího správního soudu pod sp. zn. 6 Ads 15/2011, sp. zn. 6 Ads 16/2011, sp. zn. 6 Ads 17/2011, sp. zn. 6 Ads 18/2011, sp. zn. 6 Ads 40/2011, sp. zn. 6 Ads 41/2011, sp. zn. 6 As 47/2011, sp. zn. 6 As 48/2011, a pod sp. zn. 6 As 49/2011, se spojují ke společnému projednání. Věc bude nadále vedena pod sp. zn. 6 Ads 15/2011.
 II. Kasační stížnost žalobce ze dne 18. 9. 2010 proti výroku I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, se odmítá.
 III. Kasační stížnost žalobce ze dne 18. 9. 2010 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, se zamítá.
 IV. Kasační stížnost žalobce ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6, se odmítá.
 V. Kasační stížnost žalobce ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, se zamítá.


text:
VI. Kasační stížnost žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15, se odmítá.
 VII. Řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16, se zastavuje.
 VIII. Kasační stížnost žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, se odmítá.
 IX. Řízení o kasační stížnost žalobce ze dne 6. 5. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 4. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 49, se zastavuje.
 X. Kasační stížnost žalobce ze dne 21. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku I. a III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, se zamítá.
 XI. Výrok II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, se ruší.
 XII. Kasační stížnost žalobce ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku I. a III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, se zamítá.
 XIII. Výrok II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, se ruší.
 XIV. V řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 18. 9. 2010 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, vv řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 21. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku I. a III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku I. a III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, se žalované právo na náhradu nákladů řízení nepřiznává.
 XV. V řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 18. 9. 2010 proti výroku I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6, v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15, v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15.

type: other


text:
12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16, v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, a v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 6. 5. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 4. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 49, žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení.
 XVI. V řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 21. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a v řízení o kasační stížnosti žalobce ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, žalobce nemá právo na náhradu nákladů řízení.
 XVII. Ustanovenému zástupci Mgr. Janu Koptišovi, advokátovi, se sídlem Na Sadech 2017/13, České Budějovice, se nepřiznává odměna za zastupování a náhrada hotových výdajů.
 Žalobce se žalobou ze dne 30. 7. 2010 domáhal přezkumu rozhodnutí žalované České advokátní komory ze dne 2. 7. 2010, č. j. 1660/10 (dále také „napadené rozhodnutí žalované“), kterým nebyl žalobci určen advokát k poskytnutí právních služeb podle ustanovení § 18 odst. 2 zákona č. 85/1996 Sb., o advokacii, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon o advokacii“), neboť žalobce dle žalované nedostatečně specifikoval rozhodnutí Nejvyššího správního soudu, vůči němuž hodlá podat ústavní stížnost, pro kterou žalobce požadoval určení advokáta. V petitu 2) žaloby žalobce dále požadoval „uhradit všechny náklady skončeného řízení“.
 Krajský soud v Brně rozhodl usnesením ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, přičemž výrokem I. nárok žalobce na zaplacení „všech nákladů skončeného řízení“ vyloučil k samostatnému projednání (věc byla zapsána pod sp. zn. 30 A 94/2010), neboť jej vyhodnotil jako uplatnění nároku na náhradu škody, a výrokem II. žalobu proti napadenému rozhodnutí žalované postoupil Městskému soudu v Praze.
 Podáním ze dne 18. 9. 2010 (zažurnalizovaným pouze do spisu 30 A 74/2010) žalobce uvedl, že náhradu nákladů řízení požaduje po žalované, přičemž dovozoval, že o náhradě nákladů řízení musí soud rozhodovat ex offo; nebyl proto důvod tento návrh vyloučit k samostatnému řízení, zvláště když se podle žalobce nejednalo o uplatnění náhrady škody. Dále nesouhlasil s postoupením věci městskému soudu, neboť napadené rozhodnutí žalované bylo vydáno předsedou žalované prostřednictvím pověřené úřední osoby se sídlem v Brně. Proto proti oběma výrokům usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, podal žalobce kasační stížnost.
 Usnesením ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6, Krajský soud v Brně vyzval žalobce, aby uvedl, vůči komu směřuje jeho návrh na uhrazení všech nákladů skončeného řízení ze dne 30. 7. 2010, přesnou částku, kterou požaduje uhradit a z jakého důvodu se domáhá uhrazení všech nákladů skončeného řízení.
 Usnesením ze dne 13. 10. 2010, č.


text:
j. 30 A 74/2010 - 15, Krajský soud v Brně vyzval žalobce k odstranění vad kasační stížnosti tak, že označí účastníky řízení o kasační stížnosti, uvede, z jakého důvodu kasační stížnost podal, zaplatí soudní poplatek za kasační stížnost a doloží, že je zastoupen advokátem.
 Podáním ze dne 24. 10. 2010 se žalobce domáhal opravy usnesením ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6, tak, že zde bude označen odpůrce - žalovaná. Dále pozměnil petit žaloby ze dne 30. 7. 2010 týkající se náhrady škody v tom směru, že „škrtá slovo skončeného“.
 Usnesením ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, Krajský soud v Brně odmítl podání žalobce týkající se jeho návrhu na přiznání náhrady skončeného řízení, protože žalobce dle názoru krajského soudu řádně nereagoval na výzvu krajského soudu ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6. Dále uvedl, že pokud by se žalobce domáhal náhrady škody, jednalo by se o nárok, který by správní soudy nemohly projednávat, neboť by šlo o soukromoprávní věc, o které rozhodují dle závěru krajského soudu soudy v občanském soudním řízení.
 Podáním ze dne 27. 11. 2010 žalobce podal kasační stížnost proti usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6 a ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, neboť byl přesvědčen o tom, že krajský soud postupoval nesprávně a nezákonně. Návrh na přiznání nákladů řízení neměl být dle žalobce vyloučen k samostatnému projednání, neboť se jím žalobce domáhal náhrady nákladů soudního řízení. Žalobce poukazoval na to, že krajský soud nereagoval na změnu petitu, kterou provedl podáním ze dne 24. 10. 2010. Krajský soud dle názoru žalobce učinil řadu chyb (zejm. vyloučení návrhu na přiznání nákladů řízení k samostatnému projednání), jejichž důsledky dopadly pouze na žalobce. Žalobce rovněž zpochybňoval zákonnost obsazení senátu 30A Krajského soudu v Brně. Žalobce se v neposlední řadě domáhal odnětí věci a přikázání rozhodování jinému senátu téhož soudu.
 Usnesením ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15 přiznal Krajský soud v Brně žalobci osvobození od soudních poplatků v řízení vedeném pod sp. zn. 30 A 94/2010. Usnesením z téhož dne č. j. 30 A 94/2010 - 16 Krajský soud v Brně žalobce dále vyzval, aby odstranil vady kasační stížnosti ze dne 27. 11. 2010 tak, že uvede, z jakého důvodu podal kasační stížnost, čeho se domáhá, a že doloží, že je zastoupen advokátem.
 Žalovaná se v řízení pod sp. zn. 30 A 74/2010 ke kasační stížnosti žalobce vyjádřila podáním ze dne 22. 12. 2010, ve kterém se s názorem krajského soudu plně ztotožnila. Vyloučení návrhu, kterým se žalobce domáhal náhrady nákladů skončeného řízení, k samostatnému projednání podle žalované plně odpovídá formulaci tohoto petitu, přičemž kasační stížnost proti tomuto výroku není dle žalované přípustná. Žalovaná ve vztahu k postoupení žaloby proti napadenému rozhodnutí žalované uvedla, že má jediné sídlo v Praze, tudíž místně příslušným soudem je Městský soud v Praze. Ohledně složení rozhodující senátu


text:
žalovaná poukázala na rozvrh práce a zejm. jeho poznámku ad 1) týkající se úseku správního soudnictví.
 Podáním ze dne 13. 1. 2011 žalobce brojil další kasační stížností proti usnesením Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15, ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16 a usnesení ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, s odůvodněním, že řízení před krajským soudem je zmatečné, neboť nežádal o osvobození od soudních poplatků, a protože soud vyzývá žalobce k věcem, které již v mezidobí učinil, přičemž uvádí žalobce v omyl.
 Podáním ze dne 11. 1. 2011 žalobce namítal neúčinnost doručení písemnosti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15; krajský soud o této námitce rozhodl usnesením ze dne 24. 1. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 38, tak, že návrh jako nedůvodný zamítl.
 Usnesením ze dne 20. 1. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 35 přiznal Krajský soud v Brně žalobci osvobození od soudních poplatků v řízení vedeném pod sp. zn. 30 A 74/2010.
 Žalovaná se v řízení vedeném před krajským soudem pod sp. zn. 30 A 94/2010 vyjádřila ke kasačním stížnostem žalobce přípisem ze dne 23. 2. 2011, v němž uvedla, že žalobcem napadená rozhodnutí se žalované netýkají a její stanovisko je tudíž bezvýznamné.
 Na vyjádření žalované ke kasačním stížnostem reagoval žalobce podáním ze dne 1. 3. 2011, ve kterém uvedl, že žalovaná ve svých vyjádřeních nereflektuje jeho podání, ani relevantní právní předpisy na věc dopadající.
 V přípisu ze dne 28. 2. 2011 žalobce rekapituloval obsah jeho předcházejících podání a kasačních stížností. Žalobce vzal zpět návrh ze dne 27. 11. 2010 na odnětí a přikázání věci jinému soudnímu senátu Krajského soudu v Brně a kasační stížnost ze dne 13. 1. 2011 směřující vůči usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16. Dále podal návrh na určení lhůty k provedení procesních úkonů u žádosti o ustanovení advokáta. O tomto návrhu rozhodl zamítavě Nejvyšší správní soud v usneseních ze dne 31. 3. 2011, č. j. Aprk 6/2011 - 43 a č. j. Aprk 7/2011 - 57.
 Podáním ze dne 28. 3. 2011 žalobce opětovně namítal neúčinnost doručení písemnosti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15; krajský soud o této námitce rozhodl usnesením ze dne 16. 5. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 76, tak, že návrh odmítl.
 Usneseními ze dne 3. 5. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 69, a ze dne 13. 4. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 49, Krajský soud v Brně ustanovil žalobci pro řízení o kasační stížnosti Mgr. Nikolu Živcovou, advokátku.
 Proti tomuto ustanovení žalobce brojil přípisem ze dne 6. 5. 2011, ve kterém dovozoval, že z důvodu nedostatku prostředků nemůže se soudem ustanovenou advokátkou komunikovat. Z důvodu nejasnosti tohoto podání Krajský soud v Brně vyzval žalobce usnesením ze


text:
dne 23. 6. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 73, čeho se jím domáhá.
 Žalobce (dále jen „stěžovatel“) prostřednictvím soudem ustanovené advokátky doplnil své kasační stížnosti přípisem ze dne 19. 7. 2011 tak, že kasační stížností se dovolává důvodů podle ustanovení § 103 odst. 1 písm. a), d), e) zákona č. 150/2002 Sb., soudní řád správní, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „s. ř. s.“). Stěžovatel poukázal na logický rozpor mezi jednotlivými usneseními krajského soudu; pokud krajský soud v řízení pod sp. zn. 30 A 74/2010 jako odpůrce označil žalovanou, není stěžovateli zřejmé, proč v řízení pod sp. zn. 30 A 94/2010 jako odpůrce nikoho neuvedl, a naopak se na upřesnění odpůrce dotazoval. Pokud měl krajský soud určité pochybnosti ohledně toho, vůči komu směřuje petit domáhající se náhrady nákladů řízení, měl k jejich odstranění vyzvat stěžovatele, a nikoli rozhodnout o vyloučení tohoto nároku. Ve vztahu k postoupení zbytku žaloby Městskému soudu v Praze stěžovatel odkazuje na Stanovisko občanskoprávního a obchodního kolegia Nejvyššího soudu ze dne 12. 11. 2008 týkající se určování obecného soudu státu ve věcech, v nichž za stát vystupuje Úřad pro zastupování státu ve věcech majetkových, podle kterého je stěžejní adresa příslušného územního pracoviště, a dovozuje, že prostřednictvím pobočky žalované se sídlem v Brně je založena příslušnost Krajského soudu v Brně. Stěžovatel dále argumentuje ustanovením § 40 odst. 1 zákona o advokacii, které zřizuje pobočku a stanovuje jí povinnosti. Ačkoli rozhodování o určení advokáta je dle zákona o advokacii svěřeno předsedovi žalované, je v ustanovení čl. 35a odst. 2 písm. b) Organizačního řádu stanoveno, že určování advokátů provádí pobočka v Brně, na což navazuje i vyhláška č. 275/2006 Sb., podle níž žádosti o určení advokáta mají žadatelé doručovat na pobočku žalované v Brně. Stěžovatel rovněž tvrdil, že veškerá komunikace v průběhu správního řízení probíhala pouze s pobočkou žalované v Brně. Za sídlo správního orgánu ve smyslu ustanovení § 7 odst. 2 s. ř. s. proto stěžovatel považoval sídlo pobočky žalované v Brně.
 Ve vztahu k řízení vedeném před krajským soudem pod sp. zn. 30 A 94/2010 stěžovatel uvedl, že podle jeho názoru již petit 2) v žalobě ze dne 30. 7. 2010 byl bezvadný, a že z něj bez jakýchkoli pochyb vyplývalo, že se domáhá po žalované uhradit náklady tohoto soudního řízení ve smyslu ustanovení § 60 s. ř. s. Výslovně tuto argumentaci uvedl v podáních ze dne 18. 9. 2010 a 24. 10. 2010. Neuvedení přesné výše částky nepředstavuje dle stěžovatele vadu petitu, neboť v době podání žaloby není možné výši nákladů řízení specifikovat. Stěžovatel se dále domnívá, že tu navíc nebyly podmínky pro odmítnutí podání podle ustanovení § 37 odst. 5 s. ř. s., neboť skutečnost, že na výzvu soudu nereagoval zcela přesně, nepředstavuje důvod pro odmítnutí tohoto podání, kterým se domáhal pouze náhrady nákladů probíhajícího soudního řízení, zvláště když veškeré jemu známé náležitosti návrhu doplnil ve svých podáních ze dne 18. 9. 2010 a 24. 10. 2010. Pokud krajský soud shledal vadu v označení žalovaného správního orgánu, měl stěžovatele v tomto směru řádně poučit,


text:
což dle stěžovatele krajský soud neudělal.
 Žalovaná na tuto argumentaci stěžovatele reagovala přípisem ze dne 4. 7. 2011, ve kterém uvedla, že jí není zjevné, kdo toto podání učinil – zda stěžovatel P. Č. osobně, nebo Mgr. Nikola Živcová, advokátka, která by však k takovému úkonu musela mít zmocnění, jež není žalované známo. Žalovaná rovněž odkázala na zákon o advokacii, ale na rozdíl od stěžovatele dovozovala, že zákon nezná pobočku žalované v Brně jako samostatný orgán, který by mohl o čemkoli samostatně rozhodovat; naopak otázka pověření konkrétní osoby vydáním rozhodnutí jménem žalované je věcí interního charakteru, která nemá na určení místní příslušnosti správních soudů dle žalované žádný vliv. Pobočka v Brně představuje pouze jedno z pracovišť žalované, nikoli označení orgánu žalované. I podle Organizačního řádu žalované pobočka v Brně zajišťuje pouze výkon administrativně technických prací; organizační řád navíc nemůže podle žalované založit jakémukoli orgánu pravomoc rozhodovat o něčem, co zákon o advokacii vyhrazuje pouze předsedovi žalované. Z dikce vyhl. č. 275/2006 Sb. žalovaná pouze dovozuje, že žadatelé o určení advokáta mají své žádosti zasílat na pobočku v Brně, nikoli kdo o této žádosti rozhodne. V posuzované věci proto rozhodoval jako orgán předseda žalované, který k tomu dle pověření určil JUDr. Irenu Schejbalovou (ředitelku pobočky žalované), přičemž sídlo žalované jako veřejnoprávní korporace a entity v právním smyslu je Národní 16, Praha 1, tudíž je závěr krajského soudu o tom, že místně příslušným je Městský soud v Praze, správný. Žalovaná rovněž dovozuje, že není nutné, aby zákon o advokacii konkrétně určil sídlo předsedy, neboť předseda žalované představuje pouze orgán veřejnoprávní korporace, přičemž tato instituce již své sídlo zákonem o advokacii stanovené má. Místní příslušnost dle žalované řeší autonomně s. ř. s., argumentace občanským soudním řádem a majetkovými spory proto nemůže na daný případ dopadat.
 Podáním ze dne 18. 7. 2011 stěžovatel vzal zpět všechny námitky vůči soudem ustanovené zástupkyni obsažené v přípise ze dne 6. 5. 2011.
 Podáním ze dne 29. 8. 2011 soudem ustanovená zástupkyně reagovala na přípis stěžovatele ze dne 6. 5. 2011 a na výzvu krajského soudu obsaženou v usnesení ze dne 23. 6. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 73, když uvedla, že se jedná o návrh podle ustanovení § 35 odst. 8 s. ř. s. na změnu ustanoveného zástupce, resp. návrh na zrušení ustanovení zástupce bez ustanovení jeho náhrady. Jakéhokoli advokáta stěžovatel považuje za podjatého, neboť žalovanou je Česká advokátní komora, která představuje stavovskou organizaci advokátů, tudíž podle stěžovatele existuje pochybnost, zda bude ustanovený advokát konat v jeho nejlepším zájmu. Stěžovatel navíc považuje ustanovení § 105 odst. 2 s. ř. s. zakotvující povinné zastoupení advokátem pro řízení o kasační stížnosti za rozporné s čl. 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod. Stěžovatel rovněž poukazuje na to, že ustanovený zástupce sídlí daleko od místa, kde se stěžovatel zdržuje; z důvodu nedostatku peněžních prostředků proto nemůže s ustanovenou advokátkou komunikovat.
 Usnesením ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, Krajský soud v Brně zrušil ustanovení Mgr. Nikoly Živcové, advokátky, v řízení vedeném pod


text:
sp. zn. 30 A 94/2010; nově ustanovil stěžovatelovi zástupce Mgr. Jana Koptiše, advokáta. Usnesením ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, Krajský soud v Brně zrušil ustanovení Mgr. Nikoly Živcové, advokátky, v řízení vedeném pod sp. zn. 30 A 74/2010; nově ustanovil stěžovatelovi zástupce Mgr. Jana Koptiše, advokáta. Tato usnesení nebyla krajským soudem osobně stěžovateli doručena, proto je doručil Nejvyšší správní soud [přípisy ze dne 2. 1. 2012].
 Podáními ze dne 21. 9. 2011, resp. 22. 9. 2011, podal stěžovatel prostřednictvím nově ustanoveného zástupce další kasační stížnosti proti výroku II usnesení ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, jímž byl stěžovateli ustanoven Mgr. Jan Koptiš. Soudem ustanovený zástupce stěžovatele dovozoval, že ustanovení dalšího advokáta bude opět stěžovatelem (v souladu s jeho předchozími podáními) napadeno s argumentací, že žaloba směřuje proti České advokátní komoře, tudíž advokát nemusí jednat v nejlepším zájmu stěžovatele, což má negativní vliv na ústavní práva stěžovatele. Advokát proto dovozuje, že již tímto faktem je narušena nezbytná důvěra mezi ním a stěžovatelem. Advokát dále tvrdil, že v minulosti měl se stěžovatelem zprostředkovaně konflikty, neboť stěžovatel si stěžoval na kolegy s ním spolupracující. Obsahově totožnými podáními adresovanými krajskému soudu advokát rovněž požadoval zrušení svého ustanovení.
 Podáním ze dne 20. 10. 2011 stěžovatel osobně uvedl, že argumentaci soudem ustanoveného advokáta považuje za lživou, a dokládal, že návrh ze dne 6. 5. 2011 vzal zpět. Poukazoval na to, že krajský soud mu neoznámil, že jeho rozhodnutími došlo ke změně advokáta, přičemž tvrdil, že je způsobilý vystupovat před soudem i bez zástupce.
 Podáním ze dne 10. 1. 2012 stěžovatel dovozoval zmatečnost v řízení před krajským soudem, neboť ten podle názoru stěžovatele nezákonně rozhodoval o ustanovení nového zástupce bez opory v podkladu. Stěžovatel s ustanovenou zástupkyní Mgr. Nikolou Živcovou nakonec souhlasil. Stěžovateli není znám obsah podání ze dne 29. 8. 2011, neboť jej neučinil, ani o něm nebyl nikým informován. Stěžovatel opakovaně zdůraznil, že původní námitky ze dne 6. 5. 2011 proti ustanovené zástupkyni Mgr. Nikole Živcové vzal zpět, na což krajský soud dle stěžovatele nijak nereagoval. Stěžovatel rovněž brojil proti tomu, že mu usnesení o ustanovení nového zástupce nebylo krajským soudem doručeno. Stěžovatel nesouhlasil ani s nově ustanoveným zástupcem Mgr. Janem Koptišem. Stěžovatel se proto domáhal zrušení usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122.
 Nejvyšší správní soud rozhodl výrokem I., že se devět označených řízení spojuje ke společnému projednání podle ustanovení § 39 odst. 1 s. ř. s. za použití ustanovení § 120 s. ř. s. Ve všech řízeních vedených před Nejvyšším správním soudem se totiž jedná o věci, které spolu úzce souvisejí, a soud je tohoto názoru, že společné projednání je z důvodu procesní ekonomie vhodnější; jedná se totiž o rozhodnutí téhož krajského soudu vydaná v soudních řízeních vedených u


text:
Krajského soudu v Brně, která byla vyvolána týmž podáním stěžovatele - žalobou ze dne 30. 7. 2010. Jejich samostatné posouzení by mohlo být podle přesvědčení Nejvyššího správního soudu spojeno se značnými procesními obtížemi a zmatečností, neboť jednotlivé kasační stížnosti na sebe úzce, jak bude dále náležitě vysvětleno, navazují.
 Nejvyšší správní soud zdůrazňuje, že za stěžejní otázku tohoto případu považuje to, který správní soud je místně příslušný k rozhodování o žalobách proti rozhodnutím České advokátní komory, k čemuž se podrobně vyjadřuje v odůvodnění výroku III. tohoto rozsudku. Nejvyšší správní soud se přitom k obdobným kasačním stížnostem stěžovatele již v minulosti vyjádřil, v téže právní věci není důvodu se od již vynesených názorů na místní příslušnost krajského soudu odchýlit - srov. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 5. 1. 2012, č. j. 2 As 141/2011 - 27.
 Nejvyšší správní soud ke svému postupu dále poznamenává, že nepřistoupil k samostatnému posouzení kasačních stížností ze dne 21. 9. 2011, ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012, jimiž stěžovatel, resp. soudem ustanovený zástupce, brojí proti rozhodnutím krajského soudu ohledně změny v zastupování stěžovatele, přičemž teprve následně by se vypořádal se zbylými kasačními stížnostmi stěžovatele. Takovýto postup by byl v rozporu se zásadou procesní ekonomie, navíc by vedl ke značným obtížím, neboť posouzení důvodnosti kasačních stížností ze dne 21. 9. 2011, ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 je úzce navázáno na posouzení i předcházejících rozhodnutí krajského soudu a na podání stěžovatele v dané věci - srov. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 23. 3. 2006, č. j. 8 Afs 144/2005 - 137. Nejvyšší správní soud proto přistoupil ke společnému rozhodnutí o všech kasačních stížnostech stěžovatele, přičemž považoval za splněnou podmínku podle ustanovení § 105 odst. 2 s. ř. s. ve vztahu ke všem kasačním stížnostem. Ve vztahu ke kasační stížnosti ze dne 18. 9. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, a ke kasační stížnosti ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, Nejvyšší správní soudu uzavírá, že za důvody předmětných kasační stížností považoval i ty, které uvedla Mgr. Nikola Živcová v podání ze dne 19. 7. 2011, neboť stěžovatel s její argumentací podle podání ze dne 10. 1. 2012 souhlasil (byť rozporoval její následné kroky v dané věci a požadoval její potrestání).
 Nejvyšší správní soud byl při posuzování splnění podmínek podle ustanovení § 105 odst. 2 s. ř. s. veden tím, aby umožnil co nejrychlejší řešení věci. V posuzovaném případě je žaloba datována dnem 30. 7. 2010, přičemž za současného stavu se řeší pouze procesní otázky řízení, nikoli to, zdali je napadené rozhodnutí žalované v souladu se zákonem či nikoli. Následná procesní aktivita stěžovatele totiž i přes značný časový úsek (postup krajského soudu zaměřený k odstranění vad kasační stížnosti trval přes rok) vedla k tomu, že ve vztahu k žalobě ze dne 30. 7. 2010 bylo podáno 5 kasačních


text:
stížností, přičemž ani jednou z nich není napadáno meritorní posouzení věci, neboť k tomu v důsledku postupu stěžovatele nebyl příslušnému soudu dán prostor.
 Nejvyšší správní soud si je vědom toho, že v případě „řetězení“ kasačních stížností zásadně nejprve samostatně posuzuje ty, jimiž jsou napadány rozhodnutí krajského soudu týkající se podmínek řízení (ustanovení advokáta, osvobození od soudních poplatků). Ve výjimečných případech, např. z důvodu procesní ekonomie (srov. výše citovaný rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 23. 3. 2006, č. j. 8 Afs 144/2005 - 137), však Nejvyšší správní soud kasační stížnosti směřující vůči meritorním a procesním rozhodnutím může posoudit společně. V posuzovaném případě přitom Nejvyšší správní soud shledal důvod pro jejich společné posouzení, neboť pokud by rozhodoval „samostatně“ o kasačních stížnostech ze dne 21. 9. 2011, ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 týkající se ustanovených advokátů, musel by se rovněž s ohledem na odůvodnění výroku V. a XI. tohoto rozsudku vypořádat s charakterem řízení vedeného před Krajským soudem v Brně pod sp. zn. 30 A 94/2010, což by bylo v řízení o kasační stížnosti týkající se pouze přezkumu rozhodnutí o ustanovení advokáta nanejvýš obtížné.
 Nejvyšší správní soud dále nemůže odhlédnout od charakteru postupu stěžovatele, který je Nejvyššímu správnímu soudu znám z dalších věcí vedených stěžovatelem před správními soudy (k datu rozhodování Nejvyššího správního soudu je stěžovatel evidován jako účastník přibližně 315 věcí před Nejvyšším správním soudem) a jenž se projevil i v tomto případě. Jakýkoli úkon správních soudů je totiž stěžovatelem napadán; dokonce i takové úkony, kterými je stěžovateli vyhověno. V posuzovaném případě např. stěžovatel nejprve požadoval ustanovit advokáta (podání ze dne 24. 1. 2011), jeho ustanovení následně urgoval podáním ze dne 28. 2. 2011. Poté, co byla stěžovateli ustanovena Mgr. Nikola Živcová, toto napadal podáním ze dne 6. 5. 2011, které následně vzal zpět přípisem ze dne 18. 7. 2011. S argumentací Mgr. Nikoly Živcové vyslovil v podání ze dne 10. 1. 2012 souhlas, přičemž zároveň žádal její potrestání.
 Za situace, kdy stěžovatel určitou věc chce, následnou reakci ze strany správních soudů však pro „nesprávnost, nezákonnost, zmatečnost a rozpornost“ napadá, by Nejvyšší správní soud musel vzhledem k výrokům XI. a XIII. tohoto rozsudku ustanovit advokáta sám, neboť řízení o kasační stížnosti po nabytí účinnosti zákona č. 303/2011 Sb. je plně soustředěno u tohoto soudu. Jelikož stěžovatel brojí - jak bylo výše popsáno - vůči jakémukoli úkonu správního soudu a protože najít advokáta, ke kterému by stěžovatel měl důvěru a s jehož ustanovením by souhlasil, je nanejvýš obtížné (přičemž stěžovatel správnímu soudu nikdy nesdělil, vůči kterému konkrétnímu advokátovi by měl důvěru, naopak v řízeních směřujících vůči žalované namítá paušální podjatost všech advokátů, kteří jsou ex lege členy žalované), přistoupil Nejvyšší správní soud k tomu, že spojil řízení týkající se přezkumu rozhodnutí Krajského soudu v Brně ve věci sp. zn. 30 A 74/2010 a 30 A 94/2010, neboť stěžovatel až do pravomocného rozhodnutí o kasačních stížnostech ze dne 21. 9. 2011, ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 je formálně zastoupen advokátem Mgr.


text:
Janem Koptišem, tudíž splňuje podmínku ustanovení § 105 odst. 2 s. ř. s., přičemž předchozí advokátka Mgr. Nikola Živcová doplnila kasační stížnosti stěžovatele týkající se merita věc (s čímž stěžovatel vyjádřil souhlas v podání ze dne 10. 1. 2012).
 Kasační stížnost ze dne 18. 9. 2010 proti výroku I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, je nepřípustná, neboť tímto výrokem krajský soud vyloučil věc k samostatnému projednání. Jedná se o rozhodnutí, kterým krajský soud upravil vedení předmětného řízení, kasační stížnost je tudíž proti němu ve smyslu ustanovení § 104 odst. 3 písm. b) s. ř. s. nepřípustná - srov. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 14. 7. 2004, č. j. 2 Afs 3/2003 - 46, ohledně přípustnosti kasační stížnosti vůči obdobnému procesnímu institutu v po době spojení věci.
 Nejvyšší správní soud přistoupil k posouzení kasační stížnosti ze dne 18. 9. 2010 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, v souladu s ustanovením § 109 odst. 3 a 4 s. ř. s., vázán jejím rozsahem a důvody kasační stížnosti, neboť ji shledal přípustnou ve smyslu ustanovení § 104 s. ř. s.
 Ve vztahu k výroku č. II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, a postoupení žaloby vůči napadenému rozhodnutí žalované Městskému soudu v Praze považuje Nejvyšší správní soud za stěžejní určit, který soud je místně příslušný k řízením o žalobách vůči České advokátní komoře.
 Česká advokátní komora vznikla na základě zákona o advokacii a představuje profesní zájmové sdružení, které bylo zákonem o advokacii svěřeno rozhodování o právech a povinnostech fyzických a právnických osob v oblasti veřejné správy. Česká advokátní komora jako celek představuje správní orgán ve smyslu ustanovení § 4 odst. 1 písm. a) s. ř. s. Za sídlo České advokátní komory pak ustanovení § 40 odst. 1 zákona o advokacii stanoví Prahu. Místně příslušným soudem rozhodujícím v řízení o žalobě vůči České advokátní komoře je proto soud, v jehož obvodu je sídlo žalovaného správního orgánu, tj. Městský soud v Praze, v souladu s ustanovením § 7 odst. 2 s. ř. s., neboť zákon o advokacii ani jiný právní předpis nestanoví z tohoto obecného pravidla výjimku. Ke stejnému závěru implicitně došel i Nejvyšší správní soud v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 11. 9. 2008, č. j. 6 Ads 19/2008 - 103, ve kterém přezkoumával rozhodnutí Městského soudu v Praze, jímž byla odmítnuta žaloba proti rozhodnutí České advokátní komory. Výslovně je tento závěr (dokonce mezi týmiž účastníky) vyjádřen v rozsudku Nejvyššího správního soudu ze dne 5. 1. 2012, č. j. 2 As 141/2011 - 27.
 K argumentaci stěžovatele judikaturou Nejvyššího soudu Nejvyšší správní soud uvádí, že v řízení před správními soudy nelze bez dalšího odkazovat na závěry učiněné Nejvyšším soudem ve stanovisku ze dne 12. 11. 2008, sp. zn. Cpjn 203/2008, neboť Nejvyšší soud se v citovaném stanovisku vyjádřil k otázce místní příslušnosti v řízení před


text:
civilními soudy podle zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů. Úprava místní příslušnosti je však pro správní soudnictví autonomně řešena v s. ř. s., resp. ve zvláštních předpisech, závěry civilních soudů ohledně místní příslušnosti proto nejsou ve správním soudnictví použitelné.
 Poukazuje-li stěžovatel na to, že napadené rozhodnutí žalované vyhotovovala pobočka v Brně, na což reaguje žalovaná tím, že v souladu se zákonem o advokacii rozhodoval předseda žalované se sídlem v Praze, Nejvyšší správní soud musí poukázat na to, že z hlediska určení místní příslušnosti podle ustanovení § 7 s. ř. s. je zcela irelevantní, který orgán v rámci České advokátní komory správní rozhodnutí vydal, resp. vyhotovil a doručoval. Za stěžejní Nejvyšší správní soud považuje to, že subjektem vystupujícím v soudním řízení před správními soudy je Česká advokátní komora jako celek. Česká advokátní komora tedy představuje správní orgán, podle jehož sídla v Praze je určována místní příslušnost správních soudů, konkrétně Městského soudu v Praze. Posouzení, který orgán či organizační součást správní rozhodnutí vydal, může mít případný vliv na posouzení zákonnosti takového aktu, nikoli na určení místní příslušnosti správních soudů. Zákon o advokacii zřídil jako jediný správní orgán ve smyslu s. ř. s. Českou advokátní komoru.
 Zákon o advokacii sice hovoří o pobočce v Brně a orgánech v po době sněmu, představenstva, předsedy Komory, kontrolní rady, kárné komise, odvolací kárné komise, zkušební komise, ale tím pouze vytváří jednotlivé orgány veřejnoprávní korporace (profesního sdružení), které případně vedou příslušné řízení jako funkčně příslušné organizační složky veřejnoprávní korporace ve smyslu ustanovení § 130 odst. 2 zákona č. 500/2004 Sb., správní řád, ve znění pozdějších předpisů. Tyto jednotlivé organizační složky však nepředstavují samostatný správní orgán ve smyslu ustanovení § 4 odst. 1 písm. a) s. ř. s., nýbrž jsou součástí správního orgánu - veřejnoprávní korporace České advokátní komory. Nemají proto samostatné sídlo ve smyslu ustanovení § 7 s. ř. s., pomocí něhož by bylo možno určit místní příslušnost jiného soudu než Městského soudu v Praze.
 Nejvyšší správní soud proto uzavírá, že příslušným soudem pro řízení o správních žalobách podle s. ř. s. směřujících vůči aktům České advokátní komory je Městský soud v Praze; přitom je lhostejné, která organizační složka této veřejnoprávní korporace vydala určitý akt, resp. která pobočka se stěžovatelem komunikovala.
 Poukazuje-li stěžovatel na údajný logický rozpor mezi výroky I. a II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, Nejvyšší správní soud je přesvědčen, že stěžovatelem vytýkané vady vyplývají z povahy věci a z toho, jak formuloval žalobu ze dne 30. 7. 2011. V petitu č. 1 stěžovatel výslovně hovoří o České advokátní komoře a požaduje zrušení rozhodnutí vydané Českou advokátní komorou - krajský soud proto správně vyvodil, že žalovanou je Česká advokátní komora. Naopak v petitu č. 2 požaduje bez bližšího určení uhradit nespecifikované náklady skončeného řízení. V případě osoby stěžovatele - jak je známo Nejvyššímu správnímu soudu z jeho soudní činnosti, neboť ke dni rozhodování byl stěžovatel účastník přibližně 315 řízení před tímto soudem - však z takto formulovaného petitu


text:
zdaleka není zřejmé, po kom a co stěžovatel požaduje, neboť stěžovatel běžně používaným termínům přiřazuje zcela odlišný význam. Za takové situace, kdy se se stejnými problémy ve vztahu ke stěžovateli potýkají krajské soudy (zejm. Krajský soud v Českých Budějovicích, Městský soud v Praze a Krajský soud v Brně), proto krajský soud petit č. 2 správně podle názoru Nejvyššího správního soudu vyloučil k samostatnému projednání.
 O tom, že stěžovatel ve skutečnosti požadoval něco jiného, než co odpovídá všeobecně přijímanému výkladu stěžovatelem použitých pojmů, svědčí v posuzovaném případě i jeho následná podání ze dne 18. 9. 2010 a 24. 10. 2010. Petit č. 2 v žalobě ze dne 30. 7. 2010 stěžovatel původně formuloval takovým způsobem, který by odůvodňoval závěr učiněný krajským soudem v usnesení ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, že se jím stěžovatel domáhá náhrady nákladů správního řízení, o níž však nemají pravomoc správní soudy rozhodovat. V následných podáních ze dne 18. 9. 2010 a 24. 10. 2010 však svůj petit modifikoval takovým způsobem, že požaduje náhradu nákladů tohoto probíhajícího soudního řízení přezkoumávajícího rozhodnutí žalované. Nejvyšší správní soud poukazuje na to, že shledává podstatný rozdíl v tom, zda účastník řízení požaduje náhradu nákladů probíhajícího soudního nebo proběhnuvšího správního řízení. Každý tento nárok upravují rozdílné předpisy a mohou mít pravomoc o něm rozhodovat odlišné soudy.
 Krajský soud v Brně proto neměl podle názoru Nejvyššího správního soudu jinou možnost, než-li petit na zaplacení „skončeného řízení“ vyloučit k samostatnému projednání. Pokud by krajský soud postupoval tak, jak stěžovatel navrhuje v podání ze dne 19. 7. 2011, tj. vyzval by stěžovatele k odstranění vad tohoto petitu, narazil by takovýto postup na to, že žaloba ze dne 30. 7. 2010 v petitu č. 1 jednoznačně směřuje vůči žalované. Stěžovatel by proto i takovouto výzvu mohl napadnout s argumentací, že v petitu č. 1 žaloby ze dne 30. 7. 2010 hovoří o žalované a že účastníkem řízení vedeném před Krajským soudem v Brně pod sp. zn. 30 A 74/2010 je tudíž Česká advokátní komora.
 Pokud stěžovatel žalobu ze dne 30. 7. 2010 koncipoval tak, že z části jednoznačně směřovala vůči žalované, z části proti neurčitému subjektu, postupoval krajský soud ve vztahu ke stěžovateli správně, pokud v záhlaví usnesení ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, označil jako žalovaný správní orgán Českou advokátní komoru, kterou musel krajský soud jako žalovanou označit ve vztahu k výroku II. tohoto usnesení, přičemž ve vztahu k výroku I. téhož usnesení konstatoval, že teprve bude další účastníky řízení zjišťovat. Proto krajský soud správně v řízení vedeném pod sp. zn. 30 A 94/2010 následně zjišťoval, vůči komu petit č. 2 žaloby ze dne 30. 7. 2010 směřuje.
 Kasační stížnost žalobce ze dne 18. 9. 2010 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, proto není důvodná a Nejvyšší správní soud ji v souladu s ustanovením § 110 odst. 1 in fine s. ř. s. zamítl.
 Kasační stížnost žalobce ze dne


text:
27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6, je nepřípustná, neboť tímto usnesením krajský soud vyzval stěžovatele k odstranění vad podání. Jedná se o rozhodnutí, kterým krajský soud upravil vedení předmětného řízení, kasační stížnost je tudíž proti němu ve smyslu ustanovení § 104 odst. 3 písm. b) s. ř. s. nepřípustná (srov. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 16. 4. 2008, č. j. 1 As 2/2008 - 47, ohledně přípustnosti kasační stížnosti vůči obdobnému procesnímu institutu v po době výzvy k zaplacení soudního poplatku) a Nejvyšší správní soud ji musel odmítnout podle ustanovení § 46 odst. 1 písm. d) s. ř. s. ve spojení s ustanovením § 120 s. ř. s.
 Kasační stížnost ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 7. 10. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 6, byla navíc podána opožděně, neboť lhůta pro podání kasační stížnosti podle ustanovení § 106 odst. 2 marně uplynula 2. 11. 2011, přičemž stěžovatel podal kasační stížnost k poštovní přepravě až 1. 12. 2011. Nejvyšší správní soud kasační stížnost ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně č. j. 30 A 94/2010 - 6 ze dne 7. 10. 2010 proto musel odmítnout i podle ustanovení § 46 odst. 1 písm. b) s. ř. s. za použití ustanovení § 120 s. ř. s.
 Nejvyšší správní soud přistoupil k posouzení kasační stížnosti ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, v souladu s ustanovením § 109 odst. 3 a 4 s. ř. s., vázán jejím rozsahem a důvody kasační stížnosti, neboť ji shledal přípustnou ve smyslu ustanovení § 104 s. ř. s.
 Jak Nejvyšší správní soud uvedl výše ohledně odůvodnění výroku č. III. tohoto rozsudku, krajský soud správně vyloučil k samostatnému projednání petit stěžovatele, jímž se neurčitě domáhal úhrady všech nákladů skončeného řízení, neboť z jeho dikce nebylo zjevné, co a po kom stěžovatel požaduje. Původní formulace tohoto petitu odůvodňuje závěr, že se stěžovatel domáhal náhrady proběhnuvšího správního řízení. Následně však stěžovatel tento petit podstatným způsobem změnil (viz. podání stěžovatele ze dne 24. 10. 2010), a to tak, že požaduje náhradu nákladů probíhajícího soudního řízení o jeho žalobě ze dne 30. 7. 2010 proti rozhodnutí žalované ze dne 2. 7. 2010, č. j. 1660/10, v souladu s ustanovením § 60 s. ř. s. V důsledku výroku I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9 (jenž správně reagoval na stěžovatelův nejasný petit 2) v žalobě ze dne 30. 7. 2010) a následné podstatné změně tohoto petitu ve spojení se změněnou argumentací stěžovatele došlo k tomu, že předmětem řízení vedeného před Krajským soudem v Brně pod sp. zn. 30 A 94/2010 je náhrada nákladů soudního řízení vedeného před Krajským soudem v Brně pod sp. zn. 30 A 74/2010. [53] Nárok na náhradu nákladů probíhajícího soudního řízení ale nemůže


text:
představovat samostatný předmět řízení. O náhradě nákladů řízení totiž správní soudy musejí ex offo rozhodovat podle ustanovení § 60 s. ř. s.
 Nejvyšší správní soud proto konstatuje, že usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, je nesprávné, neboť z následných podání stěžovatele ze dne 18. 9. 2010 a 24. 10. 2010 je zjevné, že se stěžovatel domáhá náhrady nákladů soudního řízení vedeného před Krajským soudem pod sp. zn. 30 A 74/2010 vůči žalované. Na druhou stranu Nejvyšší správní soud jej za dané situace nemohl zrušit, neboť by tím nepřispěl jakýmkoli způsobem k ochraně práv stěžovatele. O nákladech soudního řízení vedeného před Krajským soudem pod sp. zn. 30 A 74/2010 o žalobě proti rozhodnutí žalované ze dne 2. 7. 2010, č. j. 1660/10, totiž bude soudem rozhodováno v příslušném řízení, tj. v posuzovaném případě o nich rozhodne Městský soud v Praze, kterému byla žaloba ze dne 30. 7. 2010 postoupena výrokem II. usnesení Krajského soudu v Brně č. j. 30 A 74/2010 - 9 ze dne 27. 8. 2010.
 Nejvyšší správní soud nemůže odhlédnout od procesních důsledků a komplikací v případě, kdy by zrušil usnesení Krajského soudu v Brně č. j. 30 A 94/2010 - 10 ze dne 15. 11. 2010 a věc by vrátil krajskému soudu k dalšímu řízení. Jelikož nemůže probíhat samostatné soudní řízení, jehož předmětem by byl nárok na náhradu nákladů jiného soudního řízení (o nichž by navíc bylo ex offo rozhodováno v daném řízení podle ustanovení § 60 s. ř. s.), musel by krajský soud po kasačním zásahu Nejvyššího správního soudu takovéto řízení „spojit“ s hlavní věcí, kterou představuje žaloba ze dne 30. 7. 2010 proti rozhodnutí žalované ze dne 2. 7. 2010. Protože tato věc byla v mezidobí Krajským soudem v Brně správně postoupena Městskému soudu v Praze (srov. odůvodnění k výroku III. tohoto rozsudku), musel by tento návrh rovněž postoupit Městskému soudu v Praze, který by ho musel spojit s řízením u něj vedeným o hlavní věci.
 Protože by takovýto postup vedl pouze k dalším procesním komplikacím a protože na právní pozici stěžovatele by to ničeho nezměnilo - zvláště když o nákladech předmětného soudního řízení o hlavní věci by bylo i bez takového postupu Městským soudem v Praze rozhodováno a když Nejvyšší správní soud nemůže přezkoumávat výrok o vyloučení věci (k tomu srov. odůvodnění k výroku II. tohoto rozsudku) - nepovažuje Nejvyšší správní soud za vhodné a správné zrušit usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10.
 Nejvyšší správní soud kasační stížnost žalobce ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, proto v souladu s ustanovením § 110 odst. 1 in fine s. ř. s. zamítl.
 K výroku č. VI.:
 Ke kasační stížnosti žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15, jímž byl stěžovatel osvobozen


text:
od placení soudních poplatků, Nejvyšší správní soud uvádí následující. Nejvyšší správní soud ze spisu zjistil, že stěžovatel v rámci soudního řízení vedeného pod sp. zn. 30 A 94/2011 teprve až po vydání napadeného usnesení požádal o osvobození od soudních poplatků. Nejvyšší správní soud uvádí, že je mu z jeho soudní činnosti známo, že před Krajským soudem v Brně vede stěžovatel velké množství řízení, které jsou si časově velmi blízké, přičemž krajský soud mu na základě obdobného podkladu doloženého v tomto řízení osvobození od soudních poplatků přiznával.
 Stěžovatel namítá jako důvod kasační stížnosti zmatečnost řízení před krajským soudem a skutečnost, že krajský soud vydal rozhodnutí - usnesení o osvobození od soudních poplatků - aniž by k tomu měl podklad. Následně však sám stěžovatel podáním ze dne 14. 1. 2011 o osvobození od soudních poplatků požádal. Za takovéto situace dovozovat nezákonnost rozhodnutí o osvobození od soudních poplatků, když stěžovatel následným podáním o osvobození od soudních poplatků žádá, by bylo podle názoru Nejvyššího správního soudu nesprávné, neboť ačkoli stěžovatel proti osvobození od soudních poplatků brojí, sám o něj také žádá. Za takové situace Nejvyšší správní soud konstatuje, že postup stěžovatele je zjevně rozporný a že argumentace stěžovatele v kasační stížnosti ze dne 13. 1. 2011 jen nepřípadně cituje bez souvislosti s věcí jeden z pojmů procesního práva a je pouze účelová.
 S ohledem na skutečnost, že stěžovatel napadá osvobození od soudních poplatků, která sám následně požaduje, je kasační stížnost rozporná, nelogická a nevážně míněná, protože stěžovatel nesouhlasí s tím, co sám rovněž požaduje. Kasační stížností ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15, proto není s ohledem na výše uvedené řádně uplatněn jakýkoli důvod ve smyslu ustanovení § 103 odst. 1 s. ř. s., stěžovatel pouze uplatnil jiné důvody ve smyslu ustanovení § 104 odst. 4 s. ř. s. a Nejvyšší správní soud ji proto podle ustanovení § 46 odst. 1 písm. d) s. ř. s. ve spojení s ustanovením § 120 s. ř. s. odmítl.
 Kasační stížností ze dne 13. 1. 2011 stěžovatel dále brojil proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16, kterým byl vyzván k odstranění vad kasační stížnosti. Kasační stížnost proti tomuto usnesení je nepřípustná ve smyslu ustanovení § 104 odst. 3 písm. b) s. ř. s., neboť tímto usnesením se upravuje vedení řízení.
 Podáním ze dne 28. 2. 2011 stěžovatel však vzal kasační stížnost ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16, zpět.
 Protože s. ř. s. stojí na dispoziční zásadě, tj. správní soudy jsou vázány návrhem účastníka na zahájení řízení, je na místě v případě zpětvzetí návrhu směřujícího proti aktu, vůči němuž je takovéto podání nepřípustné, řízení o takovémto návrhu zastavit podle ustanovení § 47 písm. a) s. ř. s. namísto odmítnutí takového návrhu podle ustanovení § 46 odst. 1 s. ř. s.
 Jelikož stěžovatel podáním ze


text:
dne 28. 2. 2011 vzal kasační stížnost ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16, zpět, rozhodl Nejvyšší správní soud o zastavení řízení podle ustanovení § 47 písm. a) s. ř. s. za použití ustanovení § 120 s. ř. s.
 Kasační stížnost žalobce ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, je nepřípustná, neboť tímto usnesením krajský soud vyzval stěžovatele k odstranění vad kasační stížnosti. Jedná se o rozhodnutí, kterým krajský soud upravil vedení předmětného řízení, kasační stížnost je tudíž proti němu ve smyslu ustanovení § 104 odst. 3 písm. b) s. ř. s. nepřípustná (srov. rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne 16. 4. 2008, č. j. 1 As 2/2008 - 47, ohledně přípustnosti kasační stížnosti vůči obdobnému procesnímu institutu v po době výzvy k zaplacení soudního poplatku) a Nejvyšší správní soud ji musel odmítnout podle ustanovení § 46 odst. 1 písm. d) s. ř. s. ve spojení s ustanovením § 120 s. ř. s.
 Kasační stížnost ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, byla navíc podána opožděně, neboť lhůta pro podání kasační stížnosti podle ustanovení § 106 odst. 2 marně uplynula 22. 11. 2010, kdy byla výzva v souladu s ustanovením § 50 odst. 2 zákona č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, stěžovateli doručena 10. dnem po vyvěšení, tj. 8. 11. 2010, přičemž stěžovatel podal kasační stížnost k poštovní přepravě až 14. 1. 2011. Nejvyšší správní soud kasační stížnost ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, proto musel odmítnout i podle ustanovení § 46 odst. 1 písm. b) s. ř. s. za použití ustanovení § 120 s. ř. s.
 Podáním ze dne 6. 5. 2011 stěžovatel brojil proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 4. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 49, kterým byla stěžovateli ustanovena zástupkyně Mgr. Nikola Živcová. Podáním ze dne 18. 7. 2011 stěžovatel vzal tuto kasační stížnost zpět, Nejvyšší správní soud proto rozhodl o zastavení řízení o této kasační stížnosti podle ustanovení § 47 písm. a) s. ř. s. za použití ustanovení § 120 s. ř. s.
 Výrokem I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, bylo zrušeno ustanovení Mgr. Nikoly Živcové, advokátky, jako zástupkyně stěžovatele. Výrokem III. téhož usnesení jí byla krajským soudem přiznána odměna za 2 úkony právní služby. K zrušení ustanovení Mgr. Nikoly Živcové krajský soud přistoupil proto, že podáním ze dne 6. 5. 2011 proti tomuto ustanovení stěžovatel důrazně brojil. Následným podáním ze dne 18. 7. 2011 však stěžovatel veškeré své předchozí námitky proti jeho zastupování Mgr. Nikolou Živcovou vzal zpět, přičemž v přípise ze dne 20. 10. 2011 stěžovatel prohlásil, že


text:
je způsobilý vystupovat před soudem i bez zástupce. Na této argumentaci stěžovatel setrval i v dalším podání ze dne 10. 1. 2012.
 Nejvyšší správní soud shledává v postupu krajského soudu zmatečnost řízení ve smyslu ustanovení § 103 odst. 1 písm. c) s. ř. s. (k níž Nejvyšší správní soud přihlíží podle ustanovení § 109 odst. 4 s. ř. s. ex offo), neboť krajský soud zrušil ustanovení Mgr. Nikoly Živcové jako zástupce stěžovatele, ačkoli ten již od 18. 7. 2011 s jejím ustanovením souhlasil a jiného zástupce nepožadoval, tj. neexistoval tu návrh odůvodňující takovýto postup krajského soudu (srov. výrok XII. tohoto rozsudku). K obdobnému závěru dospěl Nejvyšší správní soud v rozsudku ze dne 21. 10. 2009, č. j. 4 Ads 135/2009 - 82. Nejvyšší správní soud však vzhledem k okolnostem případu neshledává vhodné výrok I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, rušit, neboť ve spojení s tím, že podle výroku XI. tohoto rozsudku ruší i výrok II. téhož usnesení, by „obživlo“ ustanovení Mgr. Nikoly Živcové jako zástupkyně stěžovatele. Ten však, ačkoli ji v podání ze dne 18. 7. 2011 a 10. 1. 2012 vyslovil důvěru, rovněž podle podání ze dne 10. 1. 2012 požaduje, aby ji soud udělil písemnou výtku pro neplnění úkolů zástupce odpovídajícím způsobem.
 Z těchto podání stěžovatele proto Nejvyššímu správnímu soudu vyplývá, že stěžovatel žádá potrestání Mgr. Nikoly Živcové, což odůvodňuje závěr, že se narušila nezbytná důvěra mezi stěžovatelem a Mgr. Nikolou Živcovou. Obnovení jejího ustanovení jako zástupkyně stěžovatele za situace, kdy stěžovatel vyjadřuje vůli a schopnost vystupovat v řízení osobně, kdy předmět řízení vedeného před krajským soudem pod sp. zn. 30 A 94/2010 nemůže samostatně obstát (srov. výrok V. tohoto rozsudku) a kdy stěžovatel požaduje její potrestání, by proto dle názoru Nejvyššího správního soudu nebylo vhodné ani možné, protože v řízení vedeném před krajským soudem pod sp. zn. 30 A 94/2010 nebude v důsledku výroku V. tohoto rozsudku pokračováno.
 Ve vztahu k výroku III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, konstatuje Nejvyšší správní soud přípustnost kasační stížnosti (srov. usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu č. j. 7 Afs 1/2007 - 64 ze dne 1. 6. 2010), neshledává však její důvodnost. Krajský soud přiznal Mgr. Nikole Živcové odměnu za dva úkony právní služby, kterými byly podle ustanovení § 11 odst. 1 písm. b), d) vyhlášky č. 177/1996 Sb., advokátního tarifu, ve znění pozdějších předpisů - převzetí a příprava zastoupení, doplnění kasační stížnosti. Za převzetí a přípravu zastoupení podle ustanovení § 11 odst. 1 písm. b) citované vyhlášky se přitom považuje i to, že se namísto porady s klientem konalo nahlížení do spisu, které Mgr. Nikola Živcová učinila dne 3. 5. 2011 (srov. usnesení Nejvyššího správního soudu ze dne 29. 4. 2008, č. j. 5 Azs 33/2008 - 40). Za druhý úkon právní služby krajský soud správně považoval doplnění kasační stížnosti ze dne 19. 7. 2011.
 Výrokem II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9.


text:
2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, byl stěžovateli pro řízení vedené před krajským soudem pod sp. zn. 30 A 94/2010 ustanoven nový zástupce Mgr. Jan Koptiš. K ustanovení nového zástupce namísto dosavadní zástupkyně Mgr. Nikoly Živcové krajský soud přistoupil proto, že podáním ze dne 6. 5. 2011 proti tomuto ustanovení stěžovatel důrazně brojil. Následným podáním ze dne 18. 7. 2011 však stěžovatel veškeré své předchozí námitky proti jeho zastupování Mgr. Nikolou Živcovou vzal zpět, přičemž v přípise ze dne 20. 10. 2011 stěžovatel prohlásil, že je způsobilý vystupovat před soudem i bez zástupce. Výhrady proti nově ustanovenému zástupci obsahovalo i podání stěžovatele ze dne 10. 1. 2012.
 Nejvyšší správní soud proto shledal v postupu krajského soudu zmatečnost řízení ve smyslu ustanovení § 103 odst. 1 písm. c) s. ř. s. (k níž Nejvyšší správní soud přihlíží podle ustanovení § 109 odst. 4 s. ř. s. ex offo), neboť krajský soud změnil stěžovateli zástupce, ačkoli ten již od 18. 7. 2011 s ustanovením Mgr. Nikoly Živcové souhlasil a jiného zástupce nepožadoval, tj. neexistoval tu návrh odůvodňující takovýto postup krajského soudu. K obdobnému závěru dospěl Nejvyšší správní soud v rozsudku ze dne 21. 10. 2009, č. j. 4 Ads 135/2009 - 82.
 Nejvyšší správní soud proto zrušil pouze výrok II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, neboť stěžovatel přípisem ze dne 20. 10. 2011 vyjádřil schopnost a úmysl vystupovat v řízení před krajským soudem osobně. Protože v řízení vedeném před krajským soudem pod sp. zn. 30 A 94/2010 nebude v důsledku výroku V. tohoto rozsudku pokračováno, přistoupil Nejvyšší správní soud pouze ke zrušení tohoto výroku, aniž by věc vrátil krajskému soudu k dalšímu řízení, neboť za dané procesní situace by to nebylo možné (k tomu srov. přiměřeně rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne ze dne 15. 9. 2004, č. j. 2 Ads 11/2004 - 38).
 Výrokem I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, bylo zrušeno ustanovení Mgr. Nikoly Živcové, advokátky, jako zástupkyně stěžovatele. Výrokem III. téhož usnesení jí byla krajským soudem přiznána odměna za 2 úkony právní služby. K zrušení ustanovení Mgr. Nikoly Živcové krajský soud přistoupil proto, že podáním ze dne 6. 5. 2011 proti tomuto ustanovení stěžovatel důrazně brojil. Následným podáním ze dne 18. 7. 2011 však stěžovatel veškeré své předchozí námitky proti jeho zastupování Mgr. Nikolou Živcovou vzal zpět, přičemž v přípise ze dne 20. 10. 2011 stěžovatel prohlásil, že je způsobilý vystupovat před soudem i bez zástupce. Na této argumentaci stěžovatel setrval i v dalším podání ze dne 10. 1. 2012.
 Nejvyšší správní soud shledává v postupu krajského soudu zmatečnost řízení ve smyslu ustanovení § 103 odst. 1 písm. c) s. ř. s. (k níž Nejvyšší správní soud přihlíží podle ustanovení § 109 odst. 4 s. ř. s. ex offo), neboť krajský soud zrušil ustanovení Mgr. Nikoly Živcové jako zástupce stěžovatele, ačkoli ten již od 18. 7. 2011 s jejím ustanovením souhlasil a jiného


text:
zástupce nepožadoval, tj. neexistoval tu návrh odůvodňující takovýto postup krajského soudu. K obdobnému závěru dospěl Nejvyšší správní soud v rozsudku ze dne 21. 10. 2009, č. j. 4 Ads 135/2009 - 82. Nejvyšší správní soud však vzhledem k okolnostem případu neshledává vhodné výrok I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, rušit, neboť ve spojení s tím, že podle výroku XIII. tohoto rozsudku ruší i výrok II. téhož usnesení, by „obživlo“ ustanovení Mgr. Nikoly Živcové jako zástupkyně stěžovatele. Ten však, ačkoli ji v podání ze dne 18. 7. 2011 a 10. 1. 2012 vyslovil důvěru, rovněž podle podání ze dne 10. 1. 2012 požaduje, aby ji soud udělil písemnou výtku pro neplnění úkolů zástupce odpovídajícím způsobem. Z těchto podání stěžovatele proto Nejvyššímu správnímu soudu vyplývá závěr, že stěžovatel žádá potrestání Mgr. Nikoly Živcové, což odůvodňuje závěr, že se narušila nezbytná důvěra mezi stěžovatelem a Mgr. Nikolou Živcovou. Obnovení jejího ustanovení jako zástupkyně stěžovatele za situace, kdy stěžovatel vyjadřuje vůli a schopnost vystupovat v řízení osobně, kdy v řízení před krajským soudem, který bude meritorně řešit po splnění procesních podmínek žalobu proti napadenému rozhodnutí žalované, není zastoupení advokátem povinné a kdy stěžovatel požaduje její potrestání, by proto dle názoru Nejvyššího správního soudu nebylo vhodné. Městský soud v Praze, který bude o žalobě proti napadenému rozhodnutí žalované rozhodovat, by s největší pravděpodobností proto musel přistoupit k opětovnému zrušení jejího ustanovení; takovýto postup by však byl v rozporu se zásadou hospodárnosti řízení a zatížil by správní soudy a stěžovatele další administrativou.
 Ve vztahu k výroku III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, konstatuje Nejvyšší správní soud přípustnost kasační stížnosti (srov. usnesení rozšířeného senátu Nejvyššího správního soudu ze dne 1. 6. 2010, č. j. 7 Afs 1/2007 - 64), neshledává však její důvodnost. Krajský soud přiznal Mgr. Nikole Živcové odměnu za dva úkony právní služby, kterými byly podle ustanovení § 11 odst. 1 písm. b), d) vyhlášky č. 177/1996 Sb., advokátního tarifu, ve znění pozdějších předpisů - převzetí a příprava zastoupení, doplnění kasační stížnosti. Za převzetí a přípravu zastoupení podle ustanovení § 11 odst. 1 písm. b) citované vyhlášky se přitom považuje i to, že se namísto porady s klientem konalo nahlížení do spisu, které Mgr. Nikola Živcová učinila dne 3. 5. 2011 (srov. usnesení Nejvyššího správního soudu ze dne 29. 4. 2008, č. j. 5 Azs 33/2008 - 40). Za druhý úkon právní služby krajský soud správně považoval doplnění kasační stížnosti ze dne 19. 7. 2011.
 Výrokem II. usnesení Krajského soudu v Brně č. j. 30 A 74/2010 - 122 ze dne 14. 9. 2011 byl stěžovateli pro řízení vedené před krajským soudem pod sp. zn. 30 A 74/2010 ustanoven nový zástupce Mgr. Jan Koptiš. K ustanovení nového zástupce namísto dosavadní Mgr. Nikoly Živcové krajský soud přistoupil proto, že podáním ze dne 6. 5. 2011 proti tomuto ustanovení stěžovatel důrazně brojil. Následným podáním ze dne 18. 7. 2011 však stěžovatel veškeré své


text:
předchozí námitky proti jeho zastupování Mgr. Nikolou Živcovou vzal zpět, přičemž v přípise ze dne 20. 10. 2011 stěžovatel prohlásil, že je způsobilý vystupovat před soudem i bez zástupce. Výhrady proti nově ustanovenému zástupci obsahovalo i podání stěžovatele ze dne 10. 1. 2012.
 Nejvyšší správní soud proto zrušil pouze výrok II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, neboť na něm není závislý žádný další výrok. Stěžovatel navíc následně přípisem ze dne 20. 10. 2011 vyjádřil schopnost a úmysl vystupovat v řízení před krajským soudem osobně. Protože v řízení před krajskými soudy na rozdíl od řízení před Nejvyšším správním soudem podle ustanovení § 105 odst. 2 s. ř. s. není zastoupení advokátem povinné a protože stěžovatel v řadě svých podání vyjadřuje vůli vystupovat v jím vedených řízeních osobně, přistoupil Nejvyšší správní soud pouze ke zrušení tohoto výroku, aniž by věc vrátil krajskému soudu k dalšímu řízení, neboť za dané procesní situace by to nebylo vhodné (k tomu srov. přiměřeně rozsudek Nejvyššího správního soudu ze dne ze dne 15. 9. 2004, č. j. 2 Ads 11/2004 - 38). Výsledkem tohoto rozsudku Nejvyššího správního soudu totiž je, že o žalobě ze dne 30. 7. 2010 bude na místo Krajského soudu v Brně rozhodovat Městský soud v Praze, tudíž Krajský soud v Brně by neměl možnost o zastoupení stěžovatele rozhodnout; navíc za situace, kdy stěžovatel na ustanovení zástupce netrvá a v řízení chce vystupovat osobně, by Krajský soud v Brně neměl ani o čem rozhodovat. Nejvyšší správní soud ze stejného důvodu nepřistoupil ani ke zrušení výroku, jímž bylo ukončeno zastupování stěžovatele Mgr. Nikolou Živcovou.
 O nákladech řízení o kasační stížnosti ze dne 18. 9. 2010 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, o kasační stížnosti ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 11. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 10, o kasační stížnosti ze dne 21. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku I. a III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, o kasační stížnosti ze dne 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku I. a III. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, rozhodl Nejvyšší správní soud podle ustanovení § 60 odst. 1, 7 s. ř. s. ve spojení s ustanovením § 120 s. ř. s. Stěžovatel neměl ve věci úspěch, nemá proto právo na náhradu nákladů řízení o kasační stížnosti ze zákona (§ 60 odst. 1 ve spojení s ustanovením § 120 s. ř. s.). Žalovaná měla ve věci úspěch, nevznikly jí však náklady řízení o kasační stížnosti přesahující rámec její běžné úřední činnosti. Soud jí proto právo na náhradu nákladů řízení nepřiznal (§ 60 odst. 7 s. ř. s.).
 O nákladech řízení ve vztahu ke kasační stížnosti ze dne 18. 9.


text:
2010 proti výroku I. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 27. 8. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 9, ke kasační stížnosti ze dne 27. 11. 2010 proti usnesení Krajského soudu v Brně č. j. 30 A 94/2010 - 6 ze dne 7. 10. 2010, ke kasační stížnosti ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 15, ke kasační stížnosti ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 15. 12. 2010, č. j. 30 A 94/2010 - 16, ke kasační stížnosti ze dne 13. 1. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 10. 2010, č. j. 30 A 74/2010 - 15, a ke kasační stížnosti ze dne 6. 5. 2011 proti usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 13. 4. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 49, rozhodl soud podle ustanovení § 60 odst. 3 s. ř. s. za použití ustanovení § 120 s. ř. s., neboť v případě odmítnutí návrhu nebo zastavení řízení o něm nemá žádný z účastníků právo na náhradu nákladů řízení.
 Protože Nejvyšší správní soud rozhodl pouze o zrušení výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, ale věc krajskému soudu z výše uvedených důvodů nevrátil, musel rozhodnout o nákladech řízení o kasační stížnosti ze dne 21. 9. 2011, 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012. Stěžovatel, který měl v tomto řízení úspěch, by měl právo na náhradu nákladu řízení (ustanovení § 60 odst. 1 s. ř. s. ve spojení s ustanovením § 120 s. ř. s.), neboť byl ve věci plně úspěšný. Protože však stěžovateli v řízení o kasační stížnosti ze dne 21. 9. 2011, 22. 9. 2011 a ze dne 10. 1. 2012 proti výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a výroku II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, žádné náklady řízení podle údajů obsažených ve spisu nevznikly a stěžovatel je ani neuplatňoval, rozhodl Nejvyšší správní soud tak, že stěžovatel nemá právo na náhradu nákladů v tomto řízení.
 Vzhledem k výrokům XI. a XIII. tohoto rozsudku Nejvyšší správní soud dále rozhodoval o odměně soudem ustanoveného zástupce Mgr. Jana Koptiše, advokáta, neboť ten byl výroky II. usnesení Krajského soudu v Brně ze dne 6. 9. 2011, č. j. 30 A 94/2010 - 89, a ze dne 14. 9. 2011, č. j. 30 A 74/2010 - 122, ustanoven stěžovateli jako jeho zástupce. Protože však advokát Mgr. Jan Koptiš nezačal hájit zájmy stěžovatele, ale proti svému ustanovení podal kasační stížnosti ze dne 21. 9. 2011 a 22. 9. 2011 a ve svých následujících podání pouze žádal o zrušení svého ustanovení s obdobnou argumentací jako v


text:
Judikát 4 Tdo 1077/2018
 Název judikátu: Ublížení na zdraví z nedbalosti
 Spisová značka: 4 Tdo 1077/2018
 ECLI: ECLI:CZ:NS:2018:4.TDO.1077.2018.1
 4 Tdo 1077/2018-27
 Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 18. 9. 2018 o dovolání nejvyššího státního zástupce podaného v neprospěch obviněného M. Š., proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 19. 4. 2018, sp. zn. 9 To 89/2018, v trestní věci vedené u Okresního soudu Plzeň-město pod sp. zn. 10 T 27/2015, takto:
 Podle § 265k odst. 1 tr. ř. se zrušuje rozsudek Krajského soudu v Plzni ze dne 19. 4. 2018, sp. zn. 9 To 89/2018.
 Podle § 265l odst. 1 tr. ř. se Krajskému soudu v Plzni přikazuje,aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
 Rozsudkem Okresního soudu Plzeň-město ze dne 3. 1. 2018, sp. zn. 10 T 27/2015, byl obviněný M. Š. uznán vinným ze spáchání přečinu ublížení na zdraví z nedbalosti podle § 148 odst. 1 tr. zákoníku, kterého se podle skutkové věty výroku o vině daného rozsudku dopustil tím, že (včetně pravopisných chyb a překlepů):
 „v P. dne 9.9.2014 v 17.30 hodin jako řidič osobního vozidla Volvo, při jízdě po vozovce J. ulice označené jako vedlejší, směrem ke křižovatce ulic M., J., v úmyslu přejet ulici M. a vjet na vozovku účelové komunikace k V. P., která ústí do ulice M. šikmo proti ulici J., maje povinnost jednak dát přednost v jízdě vozidlům jedoucím po vozovce M. ulice označené jako hlavní, jednak respektovat dopravní značení „Přikázaný směr jízdy vpravo“, nesledoval situaci v provozu na pozemní komunikaci, přičemž neviděl zleva přijíždějícího cyklistu K. R., jedoucího po vozovce M. ulice ve směru od náměstí M. H., vjel s vozidlem, které dávalo znamení o změně směru jízdy vpravo do křižovatky a vzápětí poté, co se zařadil na vozovku M. ulice ve směru přikázaného směru jízdy, téměř vozidlo zastavil, dal přednost třem protijedoucím vozidlům jedoucím směrem k náměstí M. H., poté dal znenadání znamení o změně směru jízdy vlevo a to v době, kdy byl cyklista vzdálen od zadní části automobilu maximálně 3,5 metru, počal odbočovat vlevo na účelovou komunikaci vedoucí k vodárně, tedy v době, kdy již byl zleva objížděn cyklistou K. R., čímž porušil jednak ustanovení § 4 písm. c) zákona č. 361/2000 Sb. o silničním provozu, ustanovení § 5 odst. 1 písm. b) citovaného zákona a též ustanovení § 21 odst. 1 zákona č. 361/2000 Sb. o silničním provozu, v důsledku čehož došlo k nárazu bicyklu řízeného K. R. do prostoru levé přední části vozidla řízeného M. Š., neboť K. R. nebyl schopen pro krátkou vzdálenost, kdy M. Š. na vozovce M. ulice začal odbočovat vlevo, střetu s jeho vozidlem zabránit, K. R. tak způsobil zranění spočívající v lehkém otřesu mozku a zlomenině člunkové kosti levé ruky s následným podstatným omezením při výkonu obvyklých životních úkonů po dobu delší než 7 dnů.“
 Za uvedené jednání byl obviněný M. Š. odsouzen podle § 148 odst. 1 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody v trvání 3 měsíců. Podle § 81 odst. 1 a § 82 odst.


text:
1 tr. zákoníku byl výkon tohoto trestu podmíněně odložen na zkušební dobu 18 měsíců.
 Podle § 228 odst. 1 tr. ř. byla obviněnému uložena povinnost zaplatit na náhradě škody poškozené Zdravotní pojišťovně Ministerstva vnitra České republiky, pobočka České Budějovice a Plzeň, se sídlem České Budějovice, Klaricova 19, částku 9.333 Kč a poškozenému K. R., trvale bytem A., T., částku 34.307 Kč.
 Podle § 229 odst. 2 tr. ř. byl poškozený K. R., trvale bytem A., T., odkázán se zbytkem svého nároku na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Proti rozsudku Okresního soudu Plzeň-město ze dne 3. 1. 2018, sp. zn. 10 T 27/2015, podali obviněný M. Š. a Okresní státní zástupce Plzeň-město odvolání, o kterých rozhodl Krajský soud v Plzni rozsudkem ze dne 19. 4. 2018, sp. zn. 9 To 89/2018, tak, že podle § 258 odst. 1 písm. b) a d) tr. ř. napadený rozsudek zrušil v celém rozsahu a podle § 259 odst. 3 písm. a) tr. ř. znovu rozhodl tak, že obviněného M. Š. podle § 226 písm. b) tr. ř. zprostil obžaloby ze shora popsaného žalovaného skutku, kvalifikovaného jako přečin ublížení na zdraví z nedbalosti dle § 148 odst. 1 tr. zákoníku.
 Podle § 229 odst. 3 tr. ř. byli poškození K. R., trvale bytem A., T., toho času bytem P., H. a Zdravotní pojišťovna ministerstva vnitra ČR odkázáni s uplatněnými nároky na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních. Odvolání Okresního státního zástupce Plzeň-město bylo jako nedůvodné podle § 256 tr. ř. zamítnuto.
 Proti rozsudku Krajského soudu v Plzni ze dne 19. 4. 2018, sp. zn. 9 To 89/2018, podal následně nejvyšší státní zástupce podle § 265d odst. 1 písm. a) tr. ř. jako osoba oprávněná, včas a za splnění všech dalších zákonem pro podání dovolání vyžadovaných náležitostí dovolání v neprospěch obviněného M. Š., ve kterém uplatnil dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. V dovolání zopakoval, že Okresní soud Plzeň-město vymezil skutek z majoritní části shodně s obžalobou státního zástupce Okresního státního zastupitelství Plzeň-město s tím rozdílem, že do popisu skutkových zjištění nezahrnul skutečnost, že obviněný poškozenému při vjezdu z ulice J. na ulici M. nedal přednost v jízdě, a naopak do něj zahrnul zjištění stran použití světelných znamení o změně směru jízdy a také přesně vymezil konkrétní povinnosti zákona č. 361/2000 Sb., o provozu na pozemních komunikacích a o změnách některých zákonů, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „zákon o silničním provozu“), které měl obviněný porušit. Šlo v pořadí již o třetí odsuzující rozsudek Okresního soudu Plzeň-město v této trestní věci. Obviněný M. Š. byl totiž uvedeným přečinem uznán vinným již rozsudkem ze dne 29. 1. 2016 a posléze rozsudkem ze dne 26. 8. 2016. Oba však Krajský soud v Plzni z podnětu podaných odvolání zrušil a věc vrátil nalézacímu soudu k novému projednání a rozhodnutí. Krajský soud v Plzni poté rozhodl rozsudkem ze dne 19. 4. 2018, sp. zn. 9 To 89/2018 tím způsobem, že obviněného obžaloby zprostil, jelikož dospěl k závěru, že obviněný neporušil důležitou povinnost


text:
uloženou mu podle zákona, jeho jednání proto nelze kvalifikovat jako přečin ublížení na zdraví z nedbalosti podle § 148 odst. 1 tr. zákoníku. S právním závěrem Krajského soudu v Plzni se však podle nejvyššího státního zástupce nelze v plném rozsahu ztotožnit.
 Pokud jde o výčet povinností eventuálně porušených řidičem v posuzované trestní věci, je namístě ztotožnit se se soudy obou stupňů v tom směru, že skutková zjištění neumožňují učinit spolehlivý závěr svědčící pro to, že obviněný M. Š. při vjíždění do křižovatky nedal přednost v jízdě poškozenému K. R. jedoucímu po hlavní komunikaci. Jinak řečeno ˗ a to i s přihlédnutím k závěrům znaleckého posudku znalce z oboru dopravy Ing. Tomáše Wirlanda, který hodnotil mj. možnost odvrácení střetu cyklistou při variantách s různými počátečními vzdálenostmi jízdního kola před střetem ˗ nelze dovodit, že by obviněný porušil také povinnost vymezenou v § 22 odst. 1 zákona o silničním provozu, jak se této změny v neprospěch obviněného domáhal státní zástupce Okresního státního zastupitelství v Plzni v podaném odvolání. Obdobně je možné shledat opodstatněným závěr odvolacího soudu, že obviněný fakticky neporušil příkaz uložený příkazovou značkou C 3a „přikázaný směr jízdy zde vpravo". V jeho případě tedy nelze dovozovat ani porušení povinnosti vymezené v § 4 písm. c) zákona o silničním provozu spočívající v tom, že se řádně neřídil dopravními značkami. Nejvyšší státní zástupce však konstatuje, že důvody, proč tomu tak není, vyplývají v zásadě z jiných okolností, než jaké zmiňuje Krajský soud v Plzni na straně 5 rozsudku.
 Příkazové značky se umísťují tam, kde příkaz začíná nebo končí. Ustanovení § 6 odst. 3 vyhlášky Ministerstva dopravy a spojů č. 30/2001 Sb. účinné do 31. 12. 2015 (a tedy v době, kdy k projednávanému jednání došlo), kterou se prováděla pravidla provozu na pozemních komunikacích a úprava a řízení provozu na pozemních komunikacích, přitom stanovila, že zákaz, omezení nebo příkaz vyplývající ze svislé dopravní značky končí ˗ s jistými výjimkami tam uvedenými, které se však dopravní značky C 3a netýkaly ˗ na vzdálenější hranici nejbližší křižovatky, pokud není dříve ukončen jinak (je v tomto směru vhodné doplnit, že od 1. 1. 2016 je účinná nová vyhláška č. 294/2015, která v § 3 odst. 3 stanoví, že zákaz, omezení nebo příkaz je ukončen nejbližší křižovatkou nebo příslušnou dopravní značkou). Podle § 2 písm. w) zákona o silničním provozu je křižovatkou místo, v němž se pozemní komunikace protínají nebo spojují; za křižovatku se však nepovažuje vyústění polní nebo lesní cesty nebo jiné účelové pozemní komunikace na jinou pozemní komunikaci. Podle § 2 písm. x) zákona o silničním provozu pak platí, že hranice křižovatky je místo vyznačené vodorovnou dopravní značkou „Příčná čára souvislá“, „Příčná čára souvislá se symbolem Dej přednost v jízdě!“ nebo „Příčná čára souvislá s nápisem STOP“; tam, kde taková dopravní značka není, pak tvoří hranici křižovatky kolmice k ose vozovky v místě, kde pro křižovatku začíná zakřivení okraje vozovky.
 Z uvedeného nejvyšší státní zástupce dovozuje, že není-li vyústění účelové komunikace od vodárny, na kterou chtěl se svým vozidlem obviněný odbočit, křižovatkou, v místě nehody se


text:
jednalo nutně o jednu křižovatku ve tvaru písmene „T“ s hlavní ulicí M. a vedlejší ulicí J. Šikmo proti ulici J. pak navazovala zmiňovaná účelová komunikace vedoucí k vodárně. Byla-li příkazová značka přikazující jízdu ve směru šipky umístěna před touto křižovatkou, přičemž příkaz podle výše uvedené vyhlášky skončil na vzdálenější hranici nejbližší křižovatky, touto nejbližší křižovatkou byla právě ona křižovatka tvaru „T" ulic M. a J. Opačný závěr založený např. na tom, že nejbližší křižovatkou je až první následující křižovatka za ní, by postrádal logiku. Fakticky by např. znemožňoval odbočení vozidel na jiné účelové komunikace z ulice M. do té doby, než by se v místě objevila další křižovatka.
 Pokud jde o hranici předmětné křižovatky, tu vyznačil znalec z oboru dopravy Ing. Tomáš Wirland na obrázku č. 19 na str. 32 vypracovaného znaleckého posudku. Porovnáním závěrů znaleckého posudku a tam umístěných fotografií je pak zřejmé, že k nehodě došlo až za hranicí křižovatky. Jinak řečeno, až za hranicí křižovatky se nacházelo místo, kde obviněný započal odbočovat k vodárně a kde došlo ke střetu motorového vozidla a jízdního kola. To, že k zahájení manévru odbočování obviněným došlo až za hranicí křižovatky, pak znalec zmiňuje např. i na str. 39 posudku. Současně poukazuje na atypickou trajektorii jízdy obviněného, kterou označuje za „něco na pomezí otáčení a odbočování“. S odkazem na přílohu č. 3 posudku pak dodává, že obviněný zahájil manévr v místech mimo přirozený koridor jízdy z ulice M., neboť nejzazší polohou pro realizaci odbočování je přibližně poloha reálného vozidla s bílou střechou nacházející se na leteckém snímku v příloze 3. Nicméně porovnáním obrázku č. 19 na str. 32 posudku a přílohy č. 3 je zřejmé, že i tato poloha, znalcem označená jako nejzazší místo k odbočení, leží těsně za hranicí křižovatky, tedy v místech, kde již příkaz uložený příkazovou značkou skončil. Shodně s odvolacím soudem je proto třeba dovodit názor, že příkaz uložený příkazovou značkou obviněný M. Š. neporušil.
 Pokud jde o průběh skutkového děje, první významnou okolností je moment, kdy obviněný vjížděl z vedlejší ulice na hlavní. Třebaže nebylo jednoznačně prokázáno, že by v tomto momentu poškozenému nedal přednost v jízdě, je nepochybné, že řízení motorového vozidla se plně nevěnoval, jelikož jak sám potvrdil, cyklistu údajně neviděl. Na tomto místě je rovněž vhodné zopakovat, že obviněný vjel na ulici M. v okamžiku, kdy věděl, že bezprostředně za hranicí křižovatky bude odbočovat vlevo na účelovou komunikaci vedoucí k vodárně. Poté, co obviněný vjel na hlavní komunikaci, poškozený K. R. vychýlil směr své jízdy doleva, jelikož očekával, že obviněný zrychlí na běžnou rychlost jako ostatní řidiči. Nepředpokládal, že obviněný bude odbočovat doleva. Šlo tedy o reakci na situaci, kdy nebylo poškozenému zřejmé, proč se automobil řízený obviněným pohybuje téměř krokem.
 V návaznosti na uvedené nejvyšší státní zástupce připomíná, že znalec hodnotil dvě varianty možnosti odvrácení střetu cyklistou, a to ve vazbě na počáteční vzdálenost bicyklu před místem střetu. Při variantě s počáteční vzdáleností 67,1 m, kterážto by znamenala, že obviněný při vjezdu z vedlejší ulice J. na hlavní ulici M. z technického


text:
hlediska dal poškozenému přednost v jízdě, mohl cyklista střetu zabránit či předejít tím způsobem, že by v reakci na najíždění vozidla na hlavní vozovku nerealizoval manévr předjíždění, ale postupně by zpomaloval a zachovával přímý směr jízdy. Došlo by tak k vyrovnání rychlosti s vozidlem obviněného při zachování bezpečného podélného odstupu. Naopak při variantě s počáteční vzdáleností 50,6 m, kterou by bylo namístě z technického hlediska označit již za nedání přednosti v jízdě cyklistovi, by k odvrácení střetu cyklistou vedl manévr, kdy by současně neintenzivně brzdil a vyhýbal vlevo, přičemž po následném snížení rychlosti a poodjetí vozidla by se vrátil zpět k pravému okraji vozovky.
 Vyjdeme-li ze závěru pro obviněného příznivějšího, tedy že jeho jednání nelze hodnotit jako nedání přednosti v jízdě, pak je na místě označit reakci poškozeného, tedy jeho vybočení směrem doleva, za nesprávnou. Nicméně je zapotřebí dodat, že poškozený tak reagoval v momentě, kdy mohl vzdálenost od vozidla obviněného, jehož velmi pomalou jízdou po vjetí do křižovatky byl překvapen, pouze odhadovat. Nemohl ani vědět, že řidič vozidla bude odbočovat vlevo (koneckonců totéž by se týkalo i varianty druhé, neboť ani v tom případě by poškozenému v okamžiku volby reakce na aktuální dopravní situaci z ničeho neplynulo, že obviněný hodlá odbočovat vlevo). Ačkoli je při první variantě hovořeno o manévru předjížděn, poškozený prvoplánově neměl v úmyslu vozidlo předjet. Předpokládal, že automobil zrychlí a pojede dál, současně mu však nebylo známo, proč nezrychluje. V další fázi skutkového děje zapnul obviněný ukazatel směru doleva a aniž by věnoval pozornost provozu za sebou, manévrem, který znalec označil za „něco na pomezí otáčení a odbočování“, odbočil doleva a srazil poškozeného cyklistu. Obviněný cyklistu zřejmě neviděl, ačkoli ho vidět měl a mohl. Jak potvrdil znalec Ing. Tomáš Wirland, dříve, tedy před zapnutím ukazatele směru, poškozený nemohl z ničeho usuzovat, že obviněný bude odbočovat vlevo. Po zapnutí ukazatele pak na jakoukoli reakci k zabránění střetu neměl dostatek času ani prostoru. Skutková zjištění tedy zjevně nasvědčují tomu, že obviněný neviděl poškozeného hned ve dvou klíčových momentech své jízdy. Jednak ještě v okamžiku, kdy z vedlejší ulice J. vjížděl na ulici M., a podruhé pak před zahájením manévru odbočení vlevo na účelovou komunikaci k vodárně. Vzhledem k tomu, že měl faktickou možnost poškozeného vidět, je evidentní, že kontrolu pohledem vedle vozidla a za něj řádně neprovedl. Porušil proto, a to způsobem zásadním, především povinnosti vyplývající z § 5 odst. 1 písm. b) a § 21 odst. 1 zákona o silničním provozu. S přihlédnutím k tomu, že nikterak výjimečným následkem porušení těchto povinností jsou zpravidla dopravní nehody s vážnými následky na majetku či zdraví osob, je namístě označit je za důležité povinnosti uložené zákonem.
 Krajský soud v Plzni dále dovodil absenci znaku porušení důležité povinnosti ze spoluzavinění poškozeného, které označil dokonce za zásadní pro vznik nehody. Nejvyšší státní zástupce k této problematice odkázal ve svém dovolání na usnesení velkého senátu Nejvyššího soudu ze dne 17. 2. 2016, sp. zn. 15 Tdo 944/2015, publikované pod č. 32/2016 Sb. rozh. tr. Podle závěrů vtělených do zmíněného rozhodnutí je třeba při


text:
zkoumání naplnění znaku porušení důležité povinnosti pachatelem v konkrétně posuzovaném případě hodnotit kauzální význam jednání poškozeného. Závěr, zda je aplikace uvedeného zákonného znaku při kvalifikaci skutku pachatele odůvodněna, je třeba učinit s přihlédnutím k posouzení vlivu jednání osoby, u níž konkrétní účinek (a tím tedy následek jako znak objektivní stránky) upravený příslušným ustanovením trestního zákoníku, jehož aplikace přichází s ohledem na konkrétní zjištění posuzovaného skutku v úvahu, nastal.
 V posuzované věci byl s ohledem na konkrétní okolnosti zjištěné v místě nehodového děje kauzální význam jednání poškozeného pro vznik dopravní nehody a škodlivého následku na jeho zdraví v porovnání s kauzálním významem jednání obviněného podstatně menší. Jednání poškozeného bylo vyvoláno jednáním obviněného, který jízdu křižovatkou a posléze odbočení na účelovou komunikaci evidentně podcenil. V okamžiku, kdy obviněný do křižovatky vjel a pohyboval se v podstatě krokem, poškozený nemohl rozlišit, zda byla správnou reakce přibrzďovat a držet se při pravém kraji vozovky (tak by podle znalce mohl zabránit střetu, pokud bylo vycházeno ze vzdálenosti bicyklu od místa střetu 67,1 m) nebo byla odpovídající reakce přibrzďovat a vybočovat doleva ke středu (tak by podle znalce mohl zabránit střetu, pokud bylo vycházeno ze vzdálenosti bicyklu od místa střetu 50,6 m). Poškozený se proto rozhodl o vyhnutí obviněnému po levé straně. Je současně pravdou, že obviněný s automobilem fakticky nestál a zejména tedy z hlediska § 16 zákona o silničním provozu se o objíždění jednat nemohlo. Nicméně i pokud by manévr poškozeného šel označit za předjíždění, podstatné je, že tato jeho reakce byla vyvolána chováním obviněného. Předjíždění přitom bylo zahájeno a realizováno ještě v místech, kde to zakázáno nebylo. Ačkoli cyklista může podle § 57 odst. 4 zákona o silničním provozu v jistých situacích předjíždět či objíždět motorová vozidla i zprava, zcela jistě není vyloučeno, aby motorové vozidlo předjel i zleva tak, jak to činí jíní účastníci silničního provozu. Závěr Krajského soudu v Plzni prezentovaný na stranách 6-7 rozsudku proto považuje nejvyšší státní zástupce za nesprávný.
 Podstatným pro vznik nehody tedy bylo porušení důležitých povinností vyplývající z § 5 odst. 1 písm. b) a § 21 odst. 1 zákona o silničním provozu řidičem automobilu, jinak řečeno to, že obviněný se řádně nevěnoval provozu, v okamžiku odbočování vlevo ani předtím se nepřesvědčil o situaci za sebou, a v návaznosti na to ohrozil účastníka silničního provozu jedoucího za ním, resp. ublížil mu na zdraví. Z uvedených důvodů proto nejvyšší státní zástupce navrhl, aby Nejvyšší soud v neveřejném zasedání, k jehož konání může přistoupit s ohledem na § 265r odst. 1 písm. b) tr. ř. podle § 265k odst. 1, 2 tr. ř. za podmínky uvedené v § 265p odst. 1 tr. ř. zrušil rozsudek Krajského soudu v Plzni ze dne 19. 4. 2018, sp. zn. 9 To 89/2018 a rovněž všechna případná další rozhodnutí na zrušené rozhodnutí obsahově navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu a dále, aby podle § 265l odst. 1 tr. ř. přikázal Krajskému soudu v Plzni, aby věc znovu v potřebném rozsahu projednal a rozhodl. Pokud by Nejvyšší soud


text:
shledal, že je v posuzované věci nutno rozhodnout jiným způsobem, než předpokládaným v § 265r odst. 1 písm. b) tr. ř., vyjádřil i pro tento případ souhlas s projednáním věci v neveřejném zasedání.
 Opis dovolání nejvyššího státního zástupce byl soudem prvního stupně za podmínek stanovených v § 265h odst. 2 tr. ř. zaslán k vyjádření obviněnému M. Š., který se prostřednictvím své obhájkyně dne 24. 7. 2018 vyjádřil. Ve svém vyjádření namítl, že provedené důkazy nedávaly podklad pro závěr, že by nedal poškozenému přednost. Z výpovědi poškozeného vyplývá, že přemýšlel o tom, jaký manévr hodlá obviněný uskutečnit, neboť vnímal jeho jízdu jako pomalou. Za situace, kdy sledoval jeho jízdu, nemusel přemýšlet o žádných složitých manévrech, mohl pokračovat ve své jízdě po pravé straně silnice a nevolit neslučitelný manévr jako na motocyklu. Obviněný nemohl předpokládat, že cyklista pojede ke středu vozovky, a to zejména při znalosti, že cyklisté mají povinnost jezdit při pravém okraji. Tvrzení, že obviněný jel pomalu, prokazatelně nikoli na pravé straně vozovky nutně vede k závěru o špatně zvolené technice jízdy poškozeným. Věc byla velmi obtížně prokazována a odvolací soud podrobně a precizně zvažoval a posuzoval výsledky provedených důkazů s pečlivostí oprostit se od hypotéz, co mohl či nemohl ten který účastník v dané situaci dovozovat. Obviněný pak odkazuje na obsah podaných odvolání a považuje závěry odvolacího soudu za zcela odpovídající výsledkům provedeného dokazování. Závěrem proto činí návrh, aby Nejvyšší soud dovolání podané nejvyšším státním zástupcem jako neopodstatněné odmítl.
 V doplnění svého vyjádření k dovolání nejvyššího státního zástupce ze dne 1. 8. 2018 uvedl, že jej překvapila argumentace obsažená v dovolání, že poškozenému neposkytl první pomoc, když jej osobně odvezl na vyšetření do nemocnice. Dále uvedl, že okresní soud i státní zastupitelství, ačkoliv již několikrát svá vyjádření a rozhodnutí změnily, konečně souhlasí se skutečnostmi, že cyklistovi byla dána přednost v jízdě při najíždění na hlavní silnici a že nedošlo k porušení příkazové značky přikázaného směru vpravo. Dále je ovšem dovolání nejvyššího státního zástupce plné subjektivních domněnek a jednostranného pohledu na věc, když veškeré skutečnosti posuzuje výhradně v neprospěch obviněného. Uvádí, že nejen on, ale taktéž poškozený cyklista by měl zachovávat pravidla silničního provozu, uvedená v § 4 písm. a), b) zákona o silničním provozu, tedy chovat se ohleduplně a ukázněně tak, aby svým jednáním neohrožoval život, zdraví nebo majetek jiných osob ani svůj vlastní, své chování přizpůsobit dopravně technickému stavu pozemní komunikace, a rovněž povinnost řídit se pravidly silničního provozu. Není pravdou, že by se dostatečně nevěnoval řízení, ale naopak, cyklista se nevěnoval dostatečně provozu před ním a ani nepřizpůsobil svou jízdu situaci na komunikaci, která byla v té době v rekonstrukci. Celá výpověď poškozeného je tomu důkazem, když uvádí, že viděl vozidlo, jak se napojilo na hlavní komunikaci a opravdu pomalu se pohybovalo vpřed. V tomto okamžiku cyklista nijak na vozidlo nereagoval. Začal se přibližovat a mírně brzdit a jak je zvyklý z motorky, najel si ke středu vozovky. Bohužel jak sám uvádí, má špatný odhad vzdálenosti, ale uvedl, že začal intenzivně brzdit, když byl vzdálený několik