text:
odděleně od běžného rozpočtového hospodaření organizace. O stavu a pohybu prostředků fondu sestavuje se samostatný pololetní výkaz. Účtování se provádí podle metodických pokynů vydaných Státním statistickým úřadem. Prostředky fondu rozpočtových organizací jsou uloženy na zvláštním zúročitelném účtu u Státní banky čs. nebo u Státní spořitelny.
 (3) Do fondu se převádí po uplynutí čtvrtletí poměrný díl příspěvku [§ 4 písm. a)], který poskytuje organizace do pobídkového fondu. Na požádání závodního výboru ROH lze poskytnout předem zálohu až do výše čtvrtletního příspěvku. Podíly z příjmů nad schválený rozpočet a z úspor na neinvestičních výdajích se převádějí do fondu až podle výsledku hospodaření za celý rok (provede se v bankovním dodatku, u národních výborů nejpozději při finančním vypořádání za minulý rok); na tyto podíly lze během roku poskytnout po uplynutí čtvrtletí zálohu, která může činit nejvýše jednu polovinu těchto podílů za uplynulé čtvrtletí; při úhradě výdajů z prostředků fondu musí organizace dbát toho, že až do schválení výsledků hospodaření jde v těchto případech pouze o zálohový podíl, který může se snížit, popř. nemusí být vůbec přiznán. U příjmů získaných ze zakázkové činnosti, prováděné nad rámec běžné činnosti, je možno podíl do pobídkového fondu převést ihned po získání tohoto mimořádného příjmu.
 (4) Výši provedených převodů a oprávněnost zdrojů získaných pro fond za celý rok přezkoumá orgán příslušný k prověřování ročních účetních výkazů; na základě prověrky rozhodne příslušný nadřízený orgán o konečné výši přídělu do fondu. U národních výborů přezkoumá oprávněnost a rozhoduje o konečné výši přídělu do fondu národní výbor ve své pravomoci současně se schválením závěrečného účtu a finančního vypořádání, a to i pokud jde o jím řízené organizace.
 (1) O zdrojích pobídkových fondů v příspěvkových organizacích platí ustanovení § 4 písm. a), d) až g).
 (2) Zdroji pobídkových fondů jsou dále podíly na zlepšeném hospodářském výsledku proti příspěvku na provoz nebo proti stanovenému odvodu až do výše 60 % prostředků, které jim zůstanou po odečtení úspor na příspěvku na výdaje CO; zbývající část těchto prostředků převedou tyto organizace do svého rezervního fondu. Výši provedených převodů a oprávněnost zdrojů získaných pro pobídkový fond za celý rok přezkoumá orgán příslušný k prověřování ročních účetních výkazů; na základě prověrky rozhodne nadřízený orgán o konečné výši přídělu do fondu. U organizací řízených národními výbory může řídící národní výbor při schvalování závěrečného účtu a finančního vypořádání tento podíl v souvislosti s neplněním úkolů přiměřeně snížit nebo nepřiznat.
 (3) Pro použití prostředků pobídkových fondů v příspěvkových organizacích platí ustanovení § 6 a § 7 odst. 1 věta druhá.
 (4) Příspěvkové organizace mohou si ve Státní bance čs. nebo ve Státní spořitelně zřídit zvláštní účet pro pobídkový fond.
 (1) Prostředky fondu kulturních a sociálních potřeb a pobídkového fondu (dále jen "fond") slouží všem pracovníkům příslušné hospodářské, rozpočtové nebo příspěvkové organizace (dále jen "organizace"). Rozpočet fondu schvaluje a o použití prostředků fondu rozhoduje členská schůze úsekové, dílenské nebo základní organizace ROH nebo konference delegátů základní organizace ROH. Schválený rozpočet se stává součástí kolektivní smlouvy nebo dohody o spolupráci.
 (2) Příkaz pro použití prostředků fondu podpisuje oprávněný funkcionář příslušného odborového orgánu


text:
(závodního výboru ROH, podnikového výboru, popř. oborové komise nebo koordinační porady předsedů ZV ROH) a oprávněný pracovník organizace.
 (3) Převody správy a vlastnictví majetku pořízeného z těchto fondů provádějí organizace vždy v dohodě s odborovými orgány. *)
 (4) Půjčky z prostředků fondu se poskytují na základě písemné smlouvy. Poskytuje-li se úročitelná půjčka, úroková sazba nesmí překročit úroveň obvyklých sazeb Státní spořitelny pro půjčky obyvatelstvu.
 (5) Částky fondu určené k financování zařízení investiční povahy se stanoví v dohodě mezi vedením organizace a základní organizací ROH. Tyto prostředky lze použít jen na účely stanovené kolektivní smlouvou nebo dohodou o spolupráci.
 (6) Při organizačních změnách se převede na přejímající organizaci, u níž je fond, poměrná část prostředků fondu, jaká odpovídá převáděnému mzdovému fondu (popř. podle počtu převzatých pracovníků) podle stavu ke dni účinnosti této změny.
 (7) Hospodaření s prostředky fondu podléhá kontrole státních orgánů i orgánů ROH.
 Ustanovení části 2 o pobídkových fondech se nevztahují na útvary ozbrojených sil v oboru působnosti ministerstva národní obrany a ministerstva vnitra a na útvary železničního vojska v oboru působnosti ministerstva dopravy. Působnost části 2 vyhlášky pro ostatní útvary ministerstva národní obrany a ministerstva vnitra stanoví příslušný resortní ministr v dohodě s příslušným ústředním výborem odborového svazu.
 I. Vyhláška č. 2/1967 Sb., o pobídkových fondech a financování některých výdajů v rozpočtových a příspěvkových organizacích, se mění takto:
 1. Zrušuje se ustanovení § 1 až 6 a § 10;
 "Ministerstvo financí může ze závažných důvodů povolit výjimky z ustanovení této vyhlášky."
 II. Vyhláška č. 48/1967 Sb., o fondu kulturních a sociálních potřeb a financování některých činností státních hospodářských organizací, se mění takto:
 1. V § 1
 a) odstavec 1 zní:
 "Pokud se v této vyhlášce hovoří o podniku, jde o podnik, pro který platí ustanovení části druhé vládního nařízení č. 100/1966 Sb., o plánovitém řízení národního hospodářství;"
 b) odstavec 3 se zrušuje;
 2. zrušuje se část první;
 "Ministerstvo financí může ze závažných důvodů povolit výjimky z této vyhlášky."
 Ministerstvo financí může povolit výjimky z ustanovení § 4, 7 až 10 této vyhlášky.
 Tato vyhláška nabývá účinnosti dnem vyhlášení. Ustanovení § 4 písm. a) a § 7 odst. 2 první, druhá a třetí věta nabývají účinnosti dnem 1. ledna 1969; do té doby se použije ustanovení § 2 odst. 1 písm. a) a § 5 odst. 5 věta druhá vyhlášky č. 2/1967 Sb.
 **) Podle opatření vlády k vládnímu nařízení č. 100/1966 Sb., o plánovitém řízení národního hospodářství, ve znění vládních nařízení č. 83/1967 Sb. a č. 16/1968 Sb., schváleného usnesením vlády ze dne 14. února 1968 č. 33 (Ústřední věstník částka 2 z 29. 2. 1968 poř. č. 3) činí minimální příděl fondu kulturních a sociálních potřeb z hrubého důchodu nebo zisku 0,8 % ročního objemu zdrojů fondu pracujících od počátku roku.
 *) Zdrojem fondu nejsou příjmy získané podle vyhlášky č. 39/1966 Sb., o vedlejší hospodářské činnosti na některých školách poskytujících střední a vyšší vzdělání a v některých školských zařízeních, dále příjmy získané podle směrnic č. 30 pro činnost vysokých škol a jejich účelových zařízení podle § 5

type: other


text:
odst. 2 zákona o vysokých školách (Věstník MŠK sešit 17 ze dne 20. června 1966), jakož i příjmy získané za volný prodej výrobků školních dílen na školách řízených národními výbory (Věstník MŠK sešit 16/1966 - zásady pro volný prodej výrobků školních dílen na školách řízených NV).
 **) Tento příspěvek se rozpočtuje.
 ***) Podíl do pobídkového fondu z uspořených neinvestičních prostředků, jakož i podíl z nadplánových příjmů se poskytuje jako výdaj z provozních prostředků (viz rozpočtovou skladbu na běžný rok). Tyto podíly se však nerozpočtují.
 +) Podíl do pobídkového fondu z uspořených neinvestičních prostředků, jakož i podíl z nadplánových příjmů se poskytuje jako výdaj z provozních prostředků. Tyto podíly se však nerozpočtují.
 ++) Např. vyhl. č. 103/1966 Sb., o financování neinvestičních potřeb rozvoje vědy a techniky a obdobných činností.
 *) Peněžní odměny z pobídkového fondu nemohou být přiznány pracovníkům, kterým byla přiznána odměna z téhož titulu podle jiných předpisů.
 *) § 16 vyhlášky č. 104/1966 Sb., o správě národního majetku.


text:
Zbytečná hysterie kolem spotřebitelských úvěrů | epravo.cz
 ID: 74167upozornění pro uživatele
 V minulých dnech se v českých médiích objevila zpráva o tom, že občané využívají „mezeru“ v zákoně o spotřebitelském úvěru a způsobují prodejcům obrovské ztráty tím, že vrací ve čtrnáctidenní lhůtě zboží, které pořídili na spotřebitelský úvěr.[1] Novináři se zde předháněli v informacích o tom, jak spotřebitelé pořídí elektroniku na spotřebitelský úvěr a následně dle ustanovení zákona č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru odstupují hromadně od smluv s tím, že zboží vrací. V celé věci je ovšem jeden problém. Nejedná se totiž o nic nového a navíc se celá věc netýká zákona o spotřebitelském úvěru. Cílem tohoto krátkého pojednání je ozřejmit, jak je to ve skutečnosti s touto „mezerou v zákoně o spotřebitelském úvěru“.
 Odstoupení od smlouvy je ve své podstatě a ve své základní funkci institutem sankčním: připadá zpravidla v úvahu tehdy, když se některá ze smluvních stran nějakým způsobem proti svému závazku ze smlouvy prohřeší. Odstoupení je jednostranný, z povahy věci adresovaný (adresný) právní úkon, adresovaný druhé smluvní straně. Odstoupení od smlouvy vyvolává tedy právní účinky v okamžiku, kdy tento projev vůle došel do dispoziční sféry svého adresáta.[2]
 V ustanovení § 11 zákona o spotřebitelském úvěru je opravdu stanoveno, že spotřebitel může od smlouvy, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr, odstoupit bez uvedení důvodů ve lhůtě 14 dnů ode dne uzavření této smlouvy. Spotřebitel je navíc na rozdíl od současné úpravy v ust. § 53 odst. 6 OZ více chráněn, když lhůta pro odstoupení je považována za zachovanou, je-li odstoupení odesláno věřiteli v listinné podobě nebo na jiném trvalém nosiči dat, nejpozději v poslední den lhůty.
 Pro banky a věřitele je důležité doplnit že došlo-li k odstoupení výše uvedeným způsobem, je spotřebitel povinen bez zbytečného odkladu, nejpozději do 30 dnů ode dne odeslání odstoupení, zaplatit věřiteli jistinu. O zboží pořízeném na splátky se v této souvislosti vůbec nehovoří (o vázaném úvěru viz dále).
 V tomto případě je spotřebitel povinen zaplatit věřiteli úrok ve výši, na kterou by věřiteli vznikl nárok, pokud by k odstoupení od smlouvy nedošlo, a to za období ode dne, kdy byl spotřebitelský úvěr čerpán, do dne, kdy je jistina splacena. V případě odstoupení spotřebitele od této smlouvy nemá věřitel právo požadovat po spotřebiteli žádné další plnění, s výjimkou náhrady nevratných poplatků zaplacených věřitelem orgánům veřejné správy nebo jiným osobám pověřeným výkonem veřejné správy.
 Skutečným problémem pro banky a věřitele není vracení zboží, které není ve smyslu výše uvedeného možné, ale situace, kdy úvěr je poskytnut, peněžní prostředky jsou již v dispoziční sféře spotřebitele a spotřebitel odstoupí od smlouvy. Věřitel je v takové situaci nucen požadovat po spotřebiteli vydání bezdůvodného obohacení, což mu samozřejmě přináší náklady a hlavně nejisté výsledky v dnešní socio-ekonomické situaci.
 Odstoupením od úvěrové smlouvy dle ust. § 11 zákona o spotřebitelském úvěru tedy nevzniká samozřejmě spotřebiteli vrátit zboží zakoupené na splátky.
 Odstoupení od kupní smlouvy u zboží zakoupeného na splátky
 Nový zákon o spotřebitelském úvěru cílil na jinou situaci, a sice zrušení úvěrové smlouvy v případě zrušení kupní smlouvy u


text:
zboží pořízeného na splátky. Dle dřívější právní úpravy byly totiž reklamační nároky spotřebitele velmi omezené. Při odstoupení od kupní smlouvy nebylo totiž snadné odstoupit zároveň od smlouvy o spotřebitelském úvěru, na jejímž základě bylo zboží pořízeno. Ze strany věřitelů byly totiž stanovovány různé poplatky. Na tuto situaci pamatuje nově zákon o spotřebitelském úvěru v ust. § 14 o smlouvě o vázaném spotřebitelském úvěru.
 Zákon o spotřebitelském úvěru rozumí smlouvou o vázaném spotřebitelském úvěru takovou smlouvu, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr a která je závislá na smlouvě o koupi zboží nebo poskytnutí služby. Má se za to, že smlouva, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr, je závislá na smlouvě o koupi zboží nebo služby, pokud je smlouva, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr určena výhradně k financování koupě určitého zboží nebo poskytnutí určité služby a:
 prodávající nebo poskytovatel služby je zároveň věřitelem
 věřitel využije služeb prodávajícího nebo poskytovatele služeb v souvislosti s uzavřením nebo přípravou smlouvy, ve které se sjednává spotřebitelský úvěr
 Z výše uvedeného výčtu v ust. § 14 zákona o spotřebitelském úvěru může na první pohled vyvstat interpretační problém, kdy je otázkou, zda musí mít smlouva o vázaném úvěru splněny všechny tři prvky kumulativně, či alternativně. Je ovšem jasné, že postačí splnění pouze jedné z podmínek (věřitel = prodejce, či věřitel používá prodejce jako zástupce, anebo úvěrované zboží je uvedeno ve smlouvě).
 V případě smluv o vázaném úvěru existuje mezi koupí zboží nebo služeb a úvěrovou smlouvou, uzavřenou pro tento účel, vzájemná závislost. Proto uplatní-li spotřebitel podle práva Společenství své právo odstoupit od kupní smlouvy, neměl by být nadále vázán smlouvou o vázaném úvěru. Tím by neměla být dotčena vnitrostátní právní úprava smlouvy o vázaném úvěru v případech, kdy byla kupní smlouva zrušena nebo kdy spotřebitel uplatnil své právo odstoupit od smlouvy podle vnitrostátního práva. Rovněž by neměla být dotčena práva spotřebitele podle vnitrostátních předpisů, z nichž vyplývá, že ve vztahu mezi spotřebitelem a dodavatelem zboží či poskytovatelem služeb nemůže být přijat žádný závazek ani nemůže být uskutečněna žádná platba, pokud spotřebitel nepodepsal úvěrovou smlouvu za účelem financování koupě daného zboží nebo služeb.[3]
 Zákon o spotřebitelském úvěru nyní přichází s novinkou, která v ustanovení § 14 odst. 3 stanoví, že jestliže spotřebitel odstoupil od smlouvy o koupi zboží nebo poskytnutí služby, kde cena zboží nebo služby je plně nebo částečně hrazena spotřebitelským úvěrem, zaniká též smlouva o vázaném úvěru. Zánik smlouvy o vázaném spotřebitelském úvěru navíc nesmí být spojován s uplatněním jakýchkoliv sankcí ze strany věřitele nebo třetí osoby.
 Ani na základě tohoto ustanovení tedy není možné „vracet“ zboží pořízené na splátky.
 V novinových článcích vyvolaná hysterie u bank a věřitelů nemá ve smyslu výše uvedeného opodstatnění. Spotřebitel není dle zákona č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru oprávněn odstoupit od kupní smlouvy zboží pořízeného na splátky do čtrnácti dnů a taková „mezera“ v zákoně o spotřebitelském úvěru není. Odstoupit lze pouze od samotné smlouvy o spotřebitelském úvěru, kdy zanikají pouze doplňkové služby (pojištění) a nikoli samotná kupní smlouva zboží pořízeného na splátky.
 Nárok na „vrácení zboží“ může spotřebitel


text:
uplatnit pouze v případech, které jsou stanoveny v občanském zákoníku, ať už jsou to reklamační nároky[4], či ust. § 53 odst. 5 OZ, které se týká nákupu zboží v e-shopech. Zákon o spotřebitelském úvěru má spíše jiné „mezery“, ale o těch zase jindy ...
 autor je advokátním koncipientem a doktorandem PF UP Olomouc
 [1] Viz například TESAŘOVÁ, P. Češi vymysleli trik: vrací zboží koupené na úvěr,17. 5. 2011 Lidovky.cz, či HORÁČEK, F. Díra v zákoně umožňuje vracet zboží na splátky, lidé toho zneužívají, 17. 5. 2011 Idnes.cz
 [2] ZUKLÍNOVÁ, Michaela. In: ELIÁŠ K. a kol. (ed.) Občanský zákoník – Velký akademický komentář. Praha: Linde Praha a.s., 2008, s. 293.
 [3] Preambule směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/48/ES ze dne 23. dubna 2008 [online]. [cit. 18. května 200]. Dostupné >>> zde
 [4] A takovém případě zaniká smlouva o spotřebitelském úvěru dle ust. § 14 odst. 3 zák. č. 145/2010 Sb., o spotřebitelském úvěru.


text:
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 7 Tdo 772/2008 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
 Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 7 Tdo 772/2008
 Nejvyšší soud projednal v neveřejném zasedání dne 16. 7. 2008 dovolání, která podali nejvyšší státní zástupkyně v neprospěch obviněného a obviněný A. S. proti rozsudku Vrchního soudu v Praze ze dne 6. 3. 2008, sp. zn. 2 To 10/2008, v trestní věci vedené u Krajského soudu v Hradci Králové pod sp. zn. 1 T 6/2007, a rozhodl t a k t o :
 Podle § 265j tr. ř. se dovolání nejvyšší státní zástupkyně a obviněného z a m í t a j í .
 Rozsudkem Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 18. 12. 2007, sp. zn. 1 T 6/2007, byl obviněný A. S. uznán vinným trestným činem znásilnění podle § 241 odst. 1, 3 písm. a), b) tr. zák. a odsouzen podle § 241 odst. 3 tr. zák. k trestu odnětí svobody na osm a půl roku, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 3 tr. zák. zařazen do věznice s dozorem.
 O odvolání obviněného bylo rozhodnuto rozsudkem Vrchního soudu v Praze ze dne 6. 3. 2008, sp. zn. 2 To 10/2008. Podle § 258 odst. 1 písm. d) tr. ř. byl rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové zrušen a podle § 259 odst. 3 tr. ř. bylo znovu rozhodnuto tak, že obviněný byl uznán vinným trestným činem znásilnění podle § 241 odst. 1, 3 písm. b) tr. zák. a odsouzen podle § 241 odst. 3 tr. zák. k trestu odnětí svobody na šest let, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 3 tr. zák. zařazen do věznice s dozorem.
 Proti rozsudku Vrchního soudu v Praze podali v zákonné lhůtě dovolání nejvyšší státní zástupkyně a prostřednictvím obhájce také obviněný.
 Nejvyšší státní zástupkyně podala dovolání v neprospěch obviněného. S odkazem na důvod dovolání uvedený v § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. projevila nesouhlas s tím, že Vrchní soud v Praze neposoudil psychickou újmu, kterou v důsledku činu obviněného utrpěla poškozená, jako těžkou újmu na zdraví ve smyslu § 89 odst. 7 písm. ch) tr. zák. a že neposoudil skutek shodně s Krajským soudem v Hradci Králové jako trestný čin znásilnění též podle § 241 odst. 3 písm. a) tr. zák. Nejvyšší státní zástupkyně se dovoláním domáhala toho, aby Nejvyšší soud zrušil napadený rozsudek a aby přikázal Vrchnímu soudu v Praze věc v potřebném rozsahu znovu projednat a rozhodnout.
 Obviněný napadl odsuzující část rozsudku Vrchního soudu v Praze. Odkázal na důvod dovolání uvedený v § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. V rámci tohoto dovolacího důvodu namítl, že skutek měl být správně posouzen jako trestný čin pohlavního zneužívání podle § 242 odst. 1 tr. zák., a nikoli jako trestný čin znásilnění podle § 241 tr. zák. Obviněný se dovoláním domáhal toho, aby Nejvyšší soud zrušil napadený rozsudek, aby zrušil také další obsahově navazující rozhodnutí a aby přikázal nové projednání a rozhodnutí věci.
 Nejvyšší soud přezkoumal podle § 265i odst. 3 tr. ř. napadený rozsudek


text:
i předcházející řízení a shledal, že žádné z podaných dovolání není důvodné.
 Jako trestný čin znásilnění podle § 241 odst. 1, 3 písm. b) tr. zák. posoudil Vrchní soud v Praze skutek, který podle jeho zjištění a předtím i podle zjištění Krajského soudu v Hradci Králové spočíval v tom, že obviněný dne 23. 8. 2007 po 21,00 hod. v obývacím pokoji svého bytu v P., K., ve stavu opilosti svlékl poškozenou K. P. donaha, přinutil ji, aby si lehla na postel, osahával ji na prsou a přirození, požadoval po ní soulož, a když se poškozená pokusila uniknout a křikem přivolat pomoc jeho dětí, které spaly ve vedlejší místnosti, rukou jí zacpal ústa, přikázal jí, aby byla zticha, proti její vůli na ni nalehl, vykonal s ní soulož, a přestože poškozená plakala, přikázal jí, aby mu sála pohlavní úd, jinak že se soulož bude opakovat, poté poškozenou pustil a umožnil jí, aby se šla umýt a aby opustila jeho byt.
 Důvodem, pro který Krajský soud v Hradci Králové posoudil skutek jako trestný čin znásilnění také podle § 241 odst. 3 písm. a) tr. zák., bylo jeho zjištění, že v důsledku jednání obviněného se u poškozené rozvinula přechodná duševní porucha ve formě poruchy přizpůsobení na udávané prožité trauma F 43.2 dle mezinárodní klasifikace nemocí MKN-10 projevující se zejména poruchami spánku a nočními děsy, zvýšeným psychomotorickým neklidem a úzkostnou anticipací vlastního ohrožení, kterou trpěla až do doby rozhodnutí. Podle Krajského soudu v Hradci Králové šlo o těžkou újmu na zdraví ve smyslu § 89 odst. 7 písm. ch) tr. zák. S tím se Vrchní soud v Praze neztotožnil a naopak konstatoval, že psychická porucha, která se u poškozené skutečně rozvinula, nebyla tak vážná, aby měla charakter těžké újmy na zdraví podle citovaného ustanovení.
 Nejvyšší soud považuje za nutné především uvést, že oba soudy správně považovaly zjištěný skutek za trestný čin znásilnění (§ 241 tr. zák.), a nikoli za trestný čin pohlavního zneužívání (§ 242 tr. zák.).
 Trestného činu znásilnění podle § 241 odst. 1 tr. zák. (nehledě na přísnější právní kvalifikaci) se dopustí ten, kdo násilím nebo pohrůžkou bezprostředního násilí donutí jiného k souloži nebo k jinému obdobnému pohlavnímu styku.
 Trestného činu pohlavního zneužívání podle § 242 odst. 1 tr. zák. se dopustí ten, kdo vykoná soulož s osobou mladší než patnáct let nebo kdo takové osoby jiným způsobem pohlavně zneužije.
 Základní rozdíl mezi oběma trestnými činy spočívá v tom, že v případě trestného činu znásilnění podle § 241 odst. 1 tr. zák. je násilí nebo pohrůžka bezprostředním násilím prostředkem, jímž pachatel na jiné osobě dosáhne soulože nebo jiného způsobu pohlavního styku a jímž překoná odpor této osoby, zatímco v případě trestného činu pohlavního zneužívání podle § 242 odst. 1 tr. zák. pachatel jedná bez použití násilí a pohrůžky bezprostředním násilím, přičemž k pohlavnímu styku může dojít i ze strany poškozené osoby dobrovolně.
 Úvaze, že v posuzovaném případě šlo o trestný čin pohlavního zneužívání podle § 242 odst. 1 tr. zák., brání zjištění, že obviněný si pohlavní styk na poškozené vynutil jednáním, které


text:
mělo povahu násilí. Násilím byla ta část jednání, při němž obviněný poškozené zacpal ústa, aby nemohla křičet, a zalehl ji vahou svého těla. Lze sice připustit, že šlo o násilí poněkud menší intenzity, avšak bylo to násilí přiměřené tomu, že směřovalo proti dívce ve věku necelých dvanácti let, a tomu, jaký odpor byla objektivně schopna klást obviněnému jako dvaatřicetiletému muži. Proto je právní posouzení skutku jako trestného činu znásilnění podle § 241 odst. 1 tr. zák. správné. Zákonu odpovídá také to, že skutek byl posouzen i podle § 241 odst. 3 písm. b) tr. zák., neboť obviněný spáchal čin na osobě mladší než patnáct let.
 Námitku, že šlo o trestný čin pohlavního zneužívání podle § 242 odst. 1 tr. zák., obviněný založil na nesouhlasu s tím, že za podklad uvedených zjištění soudy vzaly svědeckou výpověď poškozené. V tomto směru se obviněný ocitl mimo mezi dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., jímž je nesprávné právní posouzení skutku nebo jiné nesprávné hmotně právní posouzení. Z tohoto ustanovení vyplývá, že právním posouzením skutku se rozumí jeho hmotně právní posouzení. Podstatou právního posouzení skutku jako posouzení hmotně právního je aplikace hmotného práva, tj. trestního zákona, na skutkový stav, který zjistily soudy prvního a druhého stupně. Významné je, že předmětem právního posouzení je skutek, tak jak byl zjištěn soudy, a nikoli tak jak se jeho zjištění domáhá dovolatel. V dovolání je možné namítat, že skutek, který zjistily soudy, nemá znaky trestného činu, jímž byl obviněný uznán vinným. Lze tedy vytýkat p r á v n í vady v kvalifikaci skutkového stavu, který zjistily soudy. Dovolacím důvodem nejsou s k u t k o v é námitky, tj. takové námitky, jimiž se dovolatel snaží dosáhnout jiného hodnocení důkazů oproti tomu, jak je hodnotily soudy, tím i změny ve skutkových zjištěních soudů a jejich nahrazení jinou verzí skutkového stavu, kterou sám prosazuje. Mimo dovolací důvod jsou námitky proti tomu, jak soudy v rámci postupu podle § 2 odst. 6 tr. ř. hodnotily důkazy, jaká skutková zjištění z nich vyvodily, jak postupovaly při provádění důkazů, v jakém rozsahu provedly dokazování apod. Dovolání je mimořádný opravný prostředek určený k nápravě závažných právních vad pravomocných rozhodnutí, a nikoli k tomu, aby skutková zjištění soudů prvního a druhého stupně byla přezkoumávána ještě třetí instancí. Nejvyšší soud se z podnětu dovolání podaného s odkazem na ustanovení § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. zabývá otázkou právního posouzení skutku zásadně ve vztahu k tomu skutkovému stavu, který zjistily soudy prvního a druhého stupně. O dovolacím důvodu lze uvažovat pouze v případě extrémního rozporu mezi důkazy a skutkovými zjištěními soudů. Takový rozpor je dán zejména tehdy, jestliže skutková zjištění soudů nemají vůbec žádnou vazbu na obsah provedených důkazů, jestliže skutková zjištění soudů nevyplývají z důkazů při žádném z logických způsobů, které při jejich hodnocení přicházejí v úvahu, jestliže skutková zjištění soudů jsou jednoznačným opakem toho, co je obsahem důkazů, apod. V posuzovaném případě o extrémní rozpor mezi skutkovými zjištěními, která se stala podkladem pravomocného výroku o vině, a


text:
provedenými důkazy nejde, neboť tato zjištění mají logické zakotvení ve svědecké výpovědi poškozené a v dalších byť jen nepřímých důkazech, které věrohodnost svědecké výpovědi poškozené podporují, jak to podrobně vyložily oba soudy v odůvodnění svých rozsudků. Hodnocení těchto důkazů nijak nevybočilo z rámce zásad volného hodnocení důkazů podle § 2 odst. 6 tr. ř. Nejvyšší soud tudíž z podnětu dovolání obviněného přezkoumal správnost právního posouzení skutku ve vztahu ke skutkovému stavu, který zjistil Vrchní soud v Praze a před ním i Krajský soud v Hradci Králové, a nijak nepřihlížel k té části dovolání, v níž obviněný mimo rámec zákonného dovolacího důvodu uplatnil námitky směřující proti skutkovému základu napadeného rozsudku.
 Pokud újmu, kterou poškozená utrpěla na duševním zdraví, Vrchní soud v Praze nepovažoval za těžkou újmu na zdraví podle § 89 odst. 7 písm. ch) tr. zák., lze tento závěr akceptovat. Proto je správné i to, že Vrchní soud v Praze neposoudil skutek podle § 241 odst. 3 písm. a) tr. zák.
 Podle § 89 odst. 7 písm. ch) tr. zák. se těžkou újmou na zdraví rozumí jen vážná porucha zdraví nebo vážné onemocnění, jde-li o delší dobu trvající poruchu zdraví. Delší dobou ve smyslu citovaného ustanovení je podle ustálené soudní praxe doba alespoň šesti týdnů. Posuzovaná újma, kterou může být i porucha duševního zdraví, musí mít po celou tuto dobu charakter vážné poruchy zdraví nebo vážného onemocnění.
 Nejvyšší soud nemíní bagatelizovat zásah, který posuzovaný skutek znamenal pro duševní zdraví poškozené, nicméně musí konstatovat, že to, co bylo ohledně poruchy zdraví poškozené zjištěno, neodpovídá těžké újmě na zdraví podle § 89 odst. 7 písm. ch) tr. zák.
 Znalecký posudek z oboru zdravotnictví, odvětví psychiatrie se specializací psychiatrie včetně pedopsychiatrie, který zpracovala MUDr. E. Č., vyzněl ve výslovný závěr, že poškozená netrpí posttraumatickou stresovou poruchou dle MKN-10 (mezinárodní klasifikace nemocí). Podle závěrů znaleckého posudku, který byl vypracován dne 28. 10. 2007, tedy prakticky dva měsíce po spáchání činu, poškozená trpí poruchou přizpůsobivosti na situaci F 43.2. dle MKN-10 s občasně se vtírajícími myšlenkami s tématem prožitého traumatu, s vyhýbáním se místu traumatu, se zvýšenou potřebou přítomnosti druhé osoby, se zvýšenou potřebou kontaktu s rodiči a s odmítáním hovořit o prožité události. Ze znaleckého posudku vyplývá, že pokud se u poškozené manifestovala silná úzkost, poruchy spánku s nočními děsy, zvýšený psychomotorický neklid, strach z obviněného a úzkostná anticipace vlastního ohrožení, vztahoval se tento stav, diagnostikovaný jako akutní reakce na stres F 43.0 dle MKN-10, jen ke stádiu bezprostředně po prožité události, a nikoli již k době, kdy byl znalecký posudek podáván. To ostatně koresponduje i s obsahem znaleckého posudku, v němž znalkyně ve spojitosti s vlastním vyšetřením poškozené odkázala na její vyjádření, podle něhož „chce na událost zapomenout, pokouší se na to nemyslet, občas si na událost vzpomene, sny se jí o tom už nezdají, někdy se jí myšlenky o události ještě vtírají (ve škole, když se nudí, někdy ve městě nebo když jde spát) .... a obviněného, když je nyní ve vězení, se nebojí“. Znalkyně v posudku připustila, že porucha přizpůsobivosti může


text:
přejít do posttraumatické stresové poruchy, avšak dodala, že u poškozené se to nejeví pravděpodobné.
 V hlavním líčení, které se konalo ve dnech 17. 12. a 18. 12. 2007, Krajský soud v Hradci Králové jako svědky vyslechl mimo jiné rodiče poškozené, přičemž jejich výslech zaměřil také na objasnění jejího současného zdravotního stavu. Svědek J. P., otec poškozené, na otázku, jaký je stav jeho dcery v současné době, jestliže je to stejná dívka jako předtím, nebo se něco změnilo, odpověděl, že už je v takovém stavu, jako byla předtím, občas se v noci probudí, něco se jí zdá, ale co, to neřekla. Svědkyně R. P., matka poškozené, na otázku, jak na ni v současné době poškozená působí, odpověděla, že dřív nebyla tak mazlivá, jako je teď, je hodně mazlivá, víc vnímá, co se stalo. Na otázku, jak poškozená spí, svědkyně odpověděla, že sama v pokojíčku neusne a že s ní musí spát. Na otázku, zda (míněno rodiče) vyhledali nějaké odborné vyšetření, svědkyně odpověděla, že byla v pedagogicko - psychologické poradně, kde řekli, že poškozená je v pořádku, že to nemusí a že po psychické stránce je docela v pořádku. Na otázku, zda když jde do školy nebo ven, se poškozená chová jinak, nebo stejně, svědkyně odpověděla, že je to stejné, vrací se to k normálu. Obsah svědeckých výpovědí rodičů poškozené rozhodně neukazuje na to, že by se zdravotní stav poškozené v době konání hlavního líčení nějak podstatně zhoršil oproti době, kdy byl podán znalecký posudek MUDr. E. Č., zejména ne v tom smyslu, že by se obnovil stav akutní reakce na stres manifestovaný podle znaleckého posudku bezprostředně po prožitém traumatu silnou úzkostí, poruchami spánku s nočními děsy, zvýšeným psychomotorickým neklidem, strachem z obviněného a úzkostnou anticipací vlastního ohrožení. Podle zjištění Krajského soudu v Hradci Králové, přejatého z obžaloby do skutkové části výroku o vině trestným činem znásilnění kvalifikovaným i podle § 241 odst. 3 písm. a) tr. zák., tento stav trval ještě v době konání hlavního líčení, což bylo důvodem, pro který Krajský soud v Hradci Králové považoval poruchu duševního zdraví poškozené za těžkou újmu na zdraví. Pokud se znalkyně v hlavním líčení v rámci svého výslechu, při němž jinak stvrdila svůj písemný posudek, k věci vyjádřila v návaznosti na svědecké výpovědi rodičů poškozené, učinila tak nikoli poté, co by byla osobně přítomna té části hlavního líčení, kdy byli jako svědci vyslechnuti rodiče poškozené, nýbrž poté, co jí byl obsah svědeckých výpovědí rodičů poškozené reprodukován prostřednictvím otázek předsedkyně senátu Krajského soudu v Hradci Králové a státního zástupce způsobem, který vůbec neodpovídal skutečnému obsahu výpovědí svědků. Otázka předsedkyně senátu obsahovala sdělení, že podle otce poškozená „ještě v současné době nemůže spát, probudí se, zdají se jí sny, které ona nějakým způsobem nekomentuje, ale tyhle noční můry se u ní objevují i v současné době“. Přitom otec poškozené na otázku, jaký je současný stav dcery, odpověděl slovy: „Už je v takovém stavu, jako byla předtím. Občas se v noci probudí, něco se jí zdá, ale co, to neřekla“. Skutečný obsah výpovědi svědka byl tedy


text:
v otázce, kterou předsedkyně senátu položila znalkyni, významným způsobem posunut tak, jako by svědek označil poruchy spánku poškozené jednak za „noční můry“ a jednak za trvalý stav. Svědek však uvedené projevy popsal jen jako občasné a celkový stav poškozené charakterizoval přirovnáním ke stavu před činem. Státní zástupce v hlavním líčení formuloval otázku na znalkyni tak, že do ní zahrnul jen tu část svědecké výpovědi matky poškozené, v níž byla zmínka o tom, že poškozená nechce sama usínat, přičemž jeho dotaz zněl, zda to lze považovat za příznaky té poruchy přizpůsobivosti, kterou znalkyně u poškozené diagnostikovala. To znalkyně ve své odpovědi potvrdila, aniž by byla seznámena s tím, že matka poškozené ve své svědecké výpovědi celkový stav poškozené charakterizovala tak, že se vrací k normálu, a s tím, že svědkyně podle své výpovědi navštívila s poškozenou pedagogicko – psychologickou poradnu se závěrem, že poškozená je po psychické stránce docela v pořádku. Kromě toho se ta část výpovědi znalkyně, v níž v souvislosti s usínáním poškozené potvrdila diagnózu uvedenou v písemném znaleckém posudku, evidentně netýkala stavu bezprostředně po činu, tj. stavu akutní reakce na stres F 43.0 dle MKN-10 manifestovaného silnou úzkostí, poruchami spánku s nočními děsy, zvýšeným psychomotorickým neklidem, strachem z obviněného a anticipací vlastního ohrožení, nýbrž stavu, v němž se porucha přizpůsobivosti projevuje občasně se vtírajícími myšlenkami s tématem prožitého traumatu, vyhýbáním se místu traumatu, zvýšenou potřebou přítomnosti druhé osoby, zvýšenou potřebou fyzického kontaktu s rodiči, akcentací fobického prožívání.
 Základním pochybením, pro které nemohl rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové obstát, bylo to, že tento soud při mechanickém převzetí obžaloby nesprávně ztotožnil příznaky akutní reakce na stres, která byla u poškozené přítomna jen bezprostředně po prožitém traumatu, s příznaky poruchy přizpůsobivosti F 43.2 dle MKN-10, jako by akutní reakce na stres trvala po celou dobu trvání poruchy přizpůsobivosti. Obžaloba a shodně s ní i rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové považovaly znaky těžké újmy na zdraví za naplněné tím, že poškozená trpěla poruchami spánku s nočními děsy, zvýšeným psychomotorickým neklidem a úzkostnou anticipací vlastního ohrožení. Šlo však o příznaky, které se podle znaleckého posudku jako akutní reakce na stres vztahovaly ke stádiu bezprostředně po činu, to znamená k určité fázi poruchy přizpůsobivosti s tím, že dále se porucha přizpůsobivosti rozvinula do stádia projevujícího se již jinak, a to občasně se vtírajícími myšlenkami s tématem prožitého traumatu, vyhýbáním se místu traumatu, zvýšenou potřebou přítomnosti druhé osoby, zvýšenou potřebou fyzického kontaktu s rodiči a akcentací fobického prožívání. V této podobě nebyla porucha duševního zdraví poškozené tak vážná, aby šlo o těžkou újmu na zdraví podle § 89 odst. 7 písm. ch) tr. zák., jak správně usoudil Vrchní soud v Praze bez ohledu na to, že podle vyjádření znalkyně tyto příznaky uvedené poruchy trvaly v době konání hlavního líčení. Pro úplnost lze jen dodat, že o těchto příznacích poruchy přizpůsobivosti, do nichž se transformovala její počáteční fáze akutní reakce na stres, státní zástupce v obžalobě a Krajský soud v Hradci Králové ve svém rozsudku ani netvrdili, že jsou těžkou újmou na zdraví.
 Námitky


text:
nejvyšší státní zástupkyně, jimiž zpochybnila věrohodnost svědeckých výpovědí rodičů poškozené v tom smyslu, že pro ně bylo jednodušší tvrdit, že dcera je v pořádku, místo toho, aby jí zajišťovali doporučenou psychoterapii, jsou v podstatě bezpředmětné. Nijak se totiž nedotýkají toho, že příznaky, které podle obžaloby a podle rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové opodstatňovaly kvalifikaci poruchy duševního zdraví poškozené jako těžké újmy na zdraví, se vztahovaly jen ke stádiu bezprostředně po prožitém traumatu (akutní reakce na stres) a rozhodně neměly žádnou vazbu k dalším fázím vývoje zdravotního stavu poškozené, zejména ne v době konání hlavního líčení.
 Odkaz nejvyšší státní zástupkyně na rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 24. 3. 2005, sp. zn. 5 Tdo 251/2005, který považovala za rozhodnutí v obdobné věci, není přiléhavý. V uvedené věci Nejvyšší soud posuzoval případ, v němž poškozená utrpěla posttraumatickou stresovou poruchu, která je mnohem závažnější než porucha přizpůsobivosti. V projednávané věci znalkyně posttraumatickou stresovou poruchu u poškozené K. P. ve svém posudku výslovně vyloučila. V každé z obou věcí byly tedy posuzovány podstatně odlišné poruchy duševního zdraví.
 Ze všech těchto důvodů Nejvyšší soud dospěl k závěru, že v podaných dovoláních není podklad k tomu, aby z jejich podnětu na napadeném rozsudku Vrchního soudu v Praze cokoli měnil, a proto nedůvodná dovolání nejvyšší státní zástupkyně a obviněného podle § 265j tr. ř. zamítl. V souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. c) tr. ř. Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání, neboť měl k tomuto postupu souhlas nejvyšší státní zástupkyně a obviněného.


text:
Princip privatizace v České republice
 Pro pochopení fenoménu „squeeze out po česku“ je třeba podívat se do nedávné historie. Česká republika (resp. tehdy ještě Československá socialistická republika) patřila mezi bývalé „komunistické“ státy tzv. východního bloku. Koncem roku 1989 zde po více než 40 letech totalitního vládnutí došlo k dohodě o předání státní moci. Jak přesně tato dohoda vypadala je otázkou pro historiky, avšak je jisté, že byla vynucena spíše vnějšími vlivy (rozpadem vojenských a hospodářských struktur bývalých států východního bloku), než přeměnou české společnosti zevnitř. Pouze narychlo zde vznikly nové politické strany, jejichž členové se rekrutovali i z bývalé komunistické strany. Proces předání moci proběhl hladce a je proto označován jako „sametová revoluce“. Po demokratických volbách se nové strany ujaly vlády.
 V první polovině 90-tých let se v rámci přechodu hospodářství ze socialistického na tržní uskutečnila v České republice tzv. kupónová privatizace. Kupónová privatizace byla výsledkem politického rozhodnutí o dekoncentraci vlastnictví většiny velkých státních podniků mezi obyvatelstvo prostřednictvím rozdělení akcií. Politici přislíbili občanům účast na očekávaném hospodářském rozvoji a v důsledku toho se téměř všichni plnoletí občané za symbolický poplatek stali akcionáři v podnicích, které tvořily nejdůležitější část české ekonomiky. Akcie privatizovaných podniků se poté začaly volně obchodovat na burze, kde je kupovali domácí i zahraniční portfolioví investoři.
 Od samého počátku byla doba následující kupónovou privatizaci příliš často provázena nepoctivými praktikami. Český stát se po skončení kupónové privatizace takřka vůbec nepostaral o ochranu majetku občanů uloženého v akciích, nýbrž mlčky přihlížel tzv. tunelování. Tunelování je český výraz, který příliš jemně označuje vykrádání privatizovaných společností a investičních fondů řídícími orgány a většinovými vlastníky. Hlavně ze začátku bylo tunelování v České republice běžným jevem, což bylo popsáno nejen v domácím tisku (MF Dnes, Právo), odborných publikacích, ale i v zahraničních médiích (The Economist, The Financial Times). Nepřehlédnutelné bylo napojení politické reprezentace na ony nešvary. Přes politické sliby o účasti českých občanů na hospodářském rozvoji České republiky, výsledkem kupónové privatizace byla rychlá akumulace kapitálu v rukou nevelkého počtu majoritních akcionářů s důsledkem, že o několik let později se na jedné straně objevila masa občanů s často bezcennými podíly ve vytunelovaných firmách a investičních fondech a na druhé straně nevelký počet velmi bohatých postkomunistických magnátů. Mnoho privatizovaných podniků ale počáteční tunelování přežilo a spolu s nimi zbyli i menšinoví akcionáři, kteří se ze své investice mohli těšit, neboť „jejich“ podniky prosperovaly.
 Zhruba 10 let po kupónové privatizaci přednesl v Parlamentu České republiky Vladimír Doležal, poslanec za ODS, návrh, aby byli menšinoví akcionáři svého majetku v akciích opět zbaveni. Žádal, aby většinoví akcionáři s podílem nejméně 90 % na základním kapitálu akciové společnosti (tzv. hlavní akcionáři) získali právo převést na sebe akcie menšinových akcionářů bez jejich souhlasu. Poslanecký návrh se vztahoval na společnosti s kótovanými i nekótovanými akciemi (na veřejné i soukromé společnosti) a byl odůvodněn tím, že jde o adaptaci českého práva na komunitární právo. V parlamentní rozpravě poslanec Doležal uvedl: „Chci jen upozornit, že se jedná o úpravu obchodního zákoníku, která vyplývá z Třinácté směrnice Evropské unie, a je to jedna z věcí,


text:
která stejně dříve nebo později nás čeká, takže je výhodné ji zapracovat hned.“ Pravda to není.
 V Poslanecké sněmovně Parlamentu České republiky získal návrh poslance Doležala v různé míře podporu všech politických stran a byl přijat velkou většinou. Vyvlastňovací zákon podepsal i prezident republiky Václav Klaus, dříve označovaný jako „architekt“ kupónové privatizace, který se v první polovině 90-tých let jako ministr financí zasazoval o dekoncentraci státního majetku mezi obyvatelstvo. V České republice tak vznikl právní předpis (§ 183i až § 183n obch. zák.), který dává hlavním akcionářům s podílem nejméně 90 % na základním kapitálu právo, aby si akcie ostatních akcionářů přisvojili za cenu, kterou doloží znaleckým posudkem znalce, kterého si sami vyberou a zaplatí (akceptace ceny menšinovými akcionáři není potřebná).
 V případě společností, ve kterých ke dni účinnosti zákona od 1. 7. 2005 existoval hlavní akcionář, který nabyl svůj podíl dříve, bylo právo vykonat „squeeze out po česku“ omezeno na 3 měsíce od 1. 7. 2005. To způsobilo, že v prvních 3 měsících od účinnosti zákona došlo k hromadnému vyvlastnění menšinových akcionářů ve více než dvou stech společnostech takřka současně, za ceny, které menšinoví akcionáři ani žádný nezávislý orgán neodsouhlasili. U společností, ve kterých ke dni účinnosti zákona hlavní akcionář nebyl, bylo právo vykonat „squeeze out po česku“ omezeno na 3 měsíce od získání 90 % podílu. Časové omezení bylo později zrušeno – viz. aktualita ze dne 1. 7. 2008.
 Hned po přijetí zákona „squeeze out po česku“ podali někteří čeští občané ke Komisi Evropských společenství stížnosti na Českou republiku pro porušení komunitárního práva. Na základě těchto stížností zahájila Komise řízení s Českou republikou.
 Prostřednictvím zákona „squeeze out po česku“ byly v České republice statisíce českých a zahraničních portfoliových investorů ošizeny o částky, které se pohybují řádově v desítkách miliard českých korun (v přepočtu: miliardách amerických dolarů). Dosud byli o svůj majetek připraveni akcionáři 300 českých společností. Tento výčet nezahrnuje akcionáře, kteří pozbyli svůj majetek už dříve na základě práva hlavního akcionáře uskutečnit tzv. nepravý squeeze out - převod jmění na hlavního akcionáře dle § 220p obchodního zákoníku, který byl v České republice zaveden už v roce 2001 a je obdobné „kvality“ jako § 183i až § 183n obchodního zákoníku. Prostřednictvím pravého či nepravého „squeeze out po česku“ a předtím aplikovaných tunelovacích praktik byly v České republice nepoctivým způsobem o majetek připraveny milióny menšinových akcionářů – téměř všichni „kupónoví akcionáři“ a k tomu mnoho domácích a zahraničních portfoliových investorů, kteří koupili v dobré víře akcie na burze.
 Lze shrnout, že na základě kupónové privatizace se téměř všichni dospělí občané České republiky stali akcionáři, protože jim byla slíbena účast na hospodářském rozvoji České republiky. Následně byl českým občanům jejich akciový majetek zase odňat ve prospěch postkomunistických magnátů. K postkomunistickému „přerozdělení majetku“ došlo nejprve prostřednictvím tunelování, které český stát toleroval, a následně prostřednictvím zákona „squeeze out po česku“, na němž se vděčně přiživily i zahraniční koncerny. Na to doplatili nejen českým státem oklamaní občané - kupónoví akcionáři, ale také portfolioví investoři, kteří si koupili akcie na burze, kde se s nimi


text:
před provedením „squeeze out po česku“ volně obchodovalo.
 Když se po přijetí zákona „squeeze out po česku“ ukázaly jeho devastující účinky, veřejně nad nimi projevily lítost všechny parlamentní strany. Krokodýlí slzy ronili poslanci všech politických stran např. v diskuzi odvysílané dne 3. 9. 2006 na televizní stanici ČT 1. Politické špičky parlamentní strany ODS, jejímž je členem i iniciátor předmětného zákona Vladimír Doležal, se omlouvali i v jiných médiích, a to včetně současného předsedy vlády České republiky Miroslava Topolánka - např. v časopise Týden. Přes tyto veřejné deklarace neudělali poslanci žádné z parlamentních stran pro nápravu jimi způsobeného skandálního stavu nic, nýbrž právě naopak. Dalším společným počinem zákonodárců bylo, že rabování majetku menšinových akcionářů ještě víc ulehčili a k tomu okradeným akcionářům znemožnili bránit se proti tomu v soudním řízení, ve kterém by se měla přezkoumávat správnost poskytnuté ceny za akcie (viz. aktualita ze dne 1. 7. 2008). Nejvyšší soud se sice tento lapsus zákonodárců snaží výkladem zachránit, ale to zákonodárce nezbavuje jejich odpovědnosti. Z tohoto faktu a dalších indicií, které budou dále popsány, vyplývá, že zákon „squeeze out po česku“ není jakousi legislativní chybou „zástupců lidu“, jak bylo jimi veřejně tvrzeno, nýbrž že jde o nikde oficiálně deklarovaný záměr připravit statisíce menšinových akcionářů o majetek!
 Ani skoro 20 let po skončení totalitního režimu nenašla soudní moc v České republice svou nezávislost a neosvobodila se od politického vlivu. Po česko-slovenské „sametové revoluci“ došlo v obecném soudnictví jen k malé personální obměně, takže i jiné staré zvyky soudců, zejména příklon k přepjatému formalismu a malá ochota postavit se na ochranu soukromého vlastnictví, změnu systému přežily. Poučný je v tomto směru příspěvek: http://blog.aktualne.centrum.cz/blogy/klara-samkova-vesela-.php?itemid=2713.
 Z těchto důvodů je nutno chápat fenomén zákona „squeeze out po česku“ jako společné jednání české státní moci, která se zcela nestandardně chová jako ochotný vykonavatel zájmů postkomunistických magnátů a kapitálově silných zahraničních koncernů.
 Na provedení zákona „squeeze out po česku“ si stěžovalo několik členů Senátu České republiky, kteří využili svého práva podat k Ústavnímu soudu návrh na jeho zrušení. Rozhodnutí Ústavního soudu na sebe nechalo čekat nepřiměřeně dlouho, téměř dva a půl roku. V tomto čase došlo k dalšímu počtu případů „squeeze out po česku“. Dne 27. 3. 2008 byl návrh senátorů Ústavním soudem zamítnut. Podle některých odborných komentátorů je rozhodnutí Ústavního soudu projevem nevyzrálé legislativní kultury, neboť „squeeze out po česku“ je závažný legislativní exces a projev arogance zákonodárce. Podle některých mediálních ohlasů Ústavní soud svým rozhodnutím pošlapal právo.
 Ústavní soudci a jejich asistenti nebrali v úvahu řadu argumentů navrhovatelů, aniž by byli schopni tyto argumenty přesvědčivě vyvrátit. Postup soudu lze označit jako „vyzobávání rozinek z dortu“. Z široké škály dřívějších rozhodnutí, právní literatury a názorů autorit se v rozhodnutí poukazuje jen na ty, které se hodí k odůvodnění zamítavého rozhodnutí. Jde o samozřejmě nesprávný postup, který je však na soudech v České republice natolik častý, že se na něj poukazuje v odborné literatuře.
 Ústavní soud mezi jiným ve svém rozhodnutí tvrdí, že úroveň ochrany majetku v podobě akciového vlastnictví nemůže mít takovou ochranu jako vlastnictví jiné.


text:
Ovšem ochrana vlastnictví nemůže být redukována jen na vlastníky domů a polí. V moderní společnosti je většina aktiv (věcí) vlastněna prostřednictvím akcií či obchodních podílů a názor Ústavního soudu šmahem vylučuje ze standardní ochrany tuto převážnou část všech aktiv. To jistě nemohlo být úmyslem tvůrců Ústavy České republiky a Listiny základních práv a svobod. Právo na pokojné užívání majetku je fundamentálním lidským právem, které umožňuje efektivní realizaci jiných základních práv. Jestliže je toto právo porušeno, je to východiskem pro porušování dalších práv, protože bez majetkových prostředků se nositelé práv nemohou účinně bránit proti porušování těchto dalších práv.
 Vlastnictví hodnot, včetně vlastnictví akcií, rozšiřuje prostor osobní svobody. Přes 6 milionů občanů České republiky uvěřilo slibům českých politiků, že akcie, které získají v kuponové privatizaci, resp. příjmy z nich, rozšíří prostor jejich osobní svobody. Nestalo se tak, protože rozhodnutím Poslanecké sněmovny, Senátu a podpisem prezidenta republiky byl majetek původních držitelů investičních kupónů následně vydán napospas rabování, proti němuž téměř není obrany.


text:
4 VSPH 892/2015-B-27
 KSHK 40 INS 6303/2014 4 VSPH 892/2015-B-27
 Vrchní soud v Praze jako soud odvolací rozhodl v senátě složeném z předsedy JUDr. Ing. Jaroslava Zelenky, Ph.D. a soudců JUDr. Alexandry Jiříčkové a Mgr. Markéty Hudečkové v insolvenčním řízení dlužníka Jaroslava anonymizovano , anonymizovano , bytem Nad Potokem 80, 550 01 Broumov, o odvolání Radovana anonymizovano , nar. 6.3.1995, bytem tamtéž, proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové č.j. KSHK 40 INS 6303/2014-B-10 ze dne 12. listopadu 2014 ve znění usnesení č.j. KSHK 40 INS 6303/2014-B-21 ze dne 5. května 2015
 Usnesení Krajského soudu v Hradci Králové č.j. KSHK 40 INS 6303/2014-B-10 ze dne 12. listopadu 2014 ve znění usnesení č.j. KSHK 40 INS 6303/2014-B-21 ze dne 5. května 2015 se z r u š u j e a věc se v r a c í tomuto soudu k dalšímu řízení.
 Ve výroku uvedeným usnesením ze dne 12.11.2014 (B-10) Krajský soud v Hradci Králové schválil oddlužení Jaroslava anonymizovano (dále jen dlužník) plněním splátkového kalendáře (bod I. výroku), uložil dlužníku, aby do zaplacení částky 4.350,-Kč na dlužném výživném pro zletilého syna Radovana anonymizovano (dále jen odvolatel) platil prostřednictvím insolvenčního správce Mgr. Pavla Bureše (dále jen správce) k rukám odvolatele vždy k 25. dni v měsíci z příjmů, které získá po schválení oddlužení, částku ve stejném rozsahu, v jakém mohou být při výkonu rozhodnutí nebo exekuci uspokojeny přednostní pohledávky (bod II. výroku), uložil dlužníku, aby po dobu následujících 5 let platil odvolateli prostřednictvím správce vždy k 25. dni v měsíci ze svých příjmů běžné výživné ve výši 2.000,-Kč měsíčně (bod III. výroku), a aby po splnění povinnosti stanovené v bodě II. výroku usnesení po dobu následujících 5 let (nejdéle do úplného zaplacení všech svých pohledávek) platil nezajištěným věřitelům prostřednictvím správce vždy k 25. dni v měsíci ze svých příjmů, které získá po schválení oddlužení, částku ve stejném rozsahu v jakém mohou být při výkonu rozhodnutí nebo exekuci uspokojeny přednostní pohledávky (po snížení o zaplacené běžné výživné) v poměru uvedeném v bodu IV. výroku, dále soud I. stupně určil, že první splátka připadá na den 25.12.2014 ze mzdy dlužníka, již pobírá u CEDIMA Meziměstí, s.r.o., IČO 27469891, Tovární 85, 549 81 Meziměstí a ze stálé měsíční platby ve výši 2.000,-Kč na základě smlouvy ze dne 25.7.2014, uzavřené mezi dlužníkem a panem Pavlem anonymizovano , anonymizovano , Horní Teplice 1, 549 57 Teplice nad Metují (bod V. výroku; dále jen dárce), uložil plátci mzdy provádět ze mzdy dlužníka nebo z jiných jeho příjmů srážky v rozsahu, v jakém mohou být při výkonu rozhodnutí nebo exekuci uspokojeny přednostní pohledávky, a takto sraženou částku vyplácet k rukám správce (bod VI. výroku), uložil dlužníku poukazovat měsíčně po dobu následujících 5 let (nejdéle do úplného zaplacení všech svých pohledávek) k rukám správce částku 2.000,-Kč, kterou pobírá na základě smlouvy uzavřené dne 25.7.2014 s dárcem (bod VII. výroku ve znění opravného usnesení ze dne 5.5.2015; B-21), stanovil odměnu správce ve výši 750,-Kč + DPH měsíčně a náhradu hotových výdajů ve výši 150,-Kč + DPH měsíčně pro dobu trvání


text:
oddlužení ve formě splátkového kalendáře (bod VIII. výroku), v bodech IX.-XII. výroku uložil správci a dlužníku v nich uvedené povinnosti, věřitelům uložil povinnost sdělit správci bankovní spojení pro účely výplaty oprávněných částek (bod. XIII. výroku).
 V odůvodnění usnesení soud I. stupně zejména uvedl, že usnesením ze dne 12.6.2014 (A-9) zjistil úpadek dlužníka, povolil jej řešit oddlužením a ustanovil správce. Dne 15.8.2014 se konalo přezkumné jednání. Všechny pohledávky byly zjištěny v celém rozsahu jako nezajištěné. Na schůzi věřitelů se žádný věřitel nedostavil, ani neprojevil vůli hlasovat prostřednictvím hlasovacího lístku, proto rozhodl o způsobu oddlužení splátkovým kalendářem soud za situace, kdy nebyly zjištěny žádné skutečnosti, které by tomu bránily. Uvedl, že v rámci oddlužení plněním splátkového kalendáře budou nezajištění věřitelé uspokojováni po dobu 5 let z příjmů dlužníka získaných po schválení oddlužení a z finančního plnění na základě darovací smlouvy ve výši 2.000,-Kč měsíčně v rozsahu, v jakém mohou být při výkonu rozhodnutí nebo při exekuci uspokojeny přednostní pohledávky v poměru podle výše jejich zjištěných pohledávek. První splátku stanovil na den 25.12.2014 a uvedl, že je pravděpodobnost uspokojení věřitelů v 31 % z celkového objemu přihlášených pohledávek ve výši 652.992,87 Kč.
 Jen proti bodu II. výroku usnesení Krajského soudu v Hradci Králové se včas odvolal odvolatel a požadoval, aby jej odvolací soud změnil tak, že dlužníkovi uloží povinnost zaplatit odvolateli na dlužném výživném částku 48.350,-Kč, prostřednictvím správce k rukám odvolatele vždy k 25. dni v měsíci z příjmů, které získá po schválení oddlužení, ve stejném rozsahu, v jakém mohou být při výkonu rozhodnutí nebo exekuci uspokojeny přednostní pohledávky. Odvolání odůvodnil tím, že informoval správce o tom, že po dovršení zletilosti nedostával od dlužníka finanční prostředky na výživu, podle rozhodnutí soudu měl obdržet za tři měsíce (srpen, září, říjen 2014) částku 6.000,-Kč, dosud obdržel 1.650,-Kč a dlužné výživné za toto období činí 4.350,-Kč. Dále byl správce informován prostřednictvím matky odvolatele, že za předešlé období (říjen 2012-srpen 2014) dluží dlužník na výživném částku 46.000 Kč a celkem dluží na výživném 48.350,-Kč. Uvedl, že jím citovaná sdělení byla zveřejněna v insolvenčním rejstříku dne 31.10.2014. Dalším opomenutým dluhem na výživném, pokud by nebylo uhrazeno, by bylo výživné za listopad 2014 a v takovém případě by dluh vůči odvolateli dosahoval částky 50.350,-Kč. Pro případ, že by nebyl odvolatel shledán oprávněnou osobou k podání odvolání navrhl, aby byl bod II. výroku opraven opravným usnesením tak, že částka na dlužném výživném je ve výši 48.350,-Kč.
 V doplnění odvolání ze dne 14.12.2014 (B-16) odvolatel uvedl, že se s dlužníkem dohodl tak, že dluh na výživném činí částku 30.350,-Kč.
 Dlužník se vyjádřil k nedoplatku na výživném podáním ze dne 12.1.2015 (B-20), vysvětlil vznik svého dluhu vůči odvolateli a uznal nedoplatek na výživném ve výši 30.350,-Kč.
 Správce ve vyjádření k odvolání ze dne 3.12.2014 (B-13), 23.12.2014 (B-19) a 27.4.2015 (B-22) uvedl, že podle obsahu podání odvolatele ze dne 14.12.2014 (B-16) by měl činit nedoplatek na výživném odvolatele částku 30.350,-Kč, na tento dluh správce poukázal částku 4.350,-Kč plus běžné výživné na měsíc listopad 2014 ve výši 2.000,-Kč, proto by měl být nedoplatek na


text:
výživném ve výši 26.000,-Kč (48.350,-Kč minus 18.000 Kč minus 4.350,-Kč). Správce dále soudu sdělil, že je na účtu majetkové podstaty deponována částka 26.000,-Kč, již bude možno vyplatit po rozhodnutí soudu o podaném odvolání.
 Odvolací soud se v prvé řadě zabýval tím, zda odvolatel je účastníkem řízení a zda uvedené rozhodnutí může napadnout odvoláním, a dospěl k závěru, že odvolatel je osobou oprávněnou k podání odvolání jen proti bodu II. výroku usnesení, proti němuž se lze odvolat.
 Vyšel přitom z § 15 IZ, dle něhož nejde-li o přihlášeného věřitele, jsou jiné osoby uplatňující své právo v insolvenčním řízení účastníky tohoto řízení jen po dobu, po kterou insolvenční soud o tomto jejich právu jedná a rozhoduje, a z § 406 odst. 4 IZ, dle něhož odvolání proti rozhodnutí o schválení oddlužení může podat pouze věřitel, který hlasoval proti přijetí schváleného způsobu oddlužení, nebo věřitel, jehož námitkám uplatněným podle § 403 odst. 2 IZ insolvenční soud nevyhověl; proti rozhodnutí o schválení oddlužení plněním splátkového kalendáře může podat odvolání také dlužník, jehož žádosti o stanovení jiné výše měsíčních splátek insolvenční soud nevyhověl, nebo věřitel, který nesouhlasí se stanovením jiné výše měsíčních splátek a který proti tomu hlasoval.
 V daném případě uplatňuje odvolatel vůči dlužníkovi právo na zaplacení dlužného výživného, jde tedy o nepřihlášeného věřitele s pohledávkou postavenou na roveň pohledávkám za podstatou (§ 169 odst. 1 písm. e/ IZ). Z uvedeného tak plyne, že odvolatel je (jako jiná osoba) účastníkem řízení ve smyslu definice uvedené § 15 IZ.
 Odvolatel se neúčastnil schůze věřitelů, na níž mělo být rozhodnuto o způsobu řešení úpadku dlužníka zpeněžením majetkové podstaty nebo plněním splátkového kalendáře, a proti přijetí schváleného způsobu oddlužení nehlasoval. Z uvedeného je tedy zřejmé i to, že odvolatel nemá legitimaci k podání odvolání proti bodu I. výroku usnesení o schválení oddlužení plněním splátkového kalendáře. Pokud jde o bod II. výroku usnesení, jímž byla stanovena výše výživného odvolatele jakožto přednostní pohledávky, jež by měla být uspokojena v rámci schváleného oddlužení plněním splátkového kalendáře, je situace odlišná, neboť tímto výrokem bylo dotčeno subjektivní právo odvolatele uplatněné vůči dlužníkovi, a odvolání proti němu proto přípustné je.
 Podle § 398 odst. 1 IZ lze oddlužení provést zpeněžením majetkové podstaty nebo plněním splátkového kalendáře, podle § 402 odst. 1, 3 a 5 téhož zákona hlasují o způsobu oddlužení nezajištění věřitelé na schůzi věřitelů prostou většinou hlasů počítanou podle výše jejich pohledávek, přičemž jestliže ani jeden ze způsobů oddlužení prostou většinu hlasů nezajištěných věřitelů nezíská, rozhodne o způsobu oddlužení insolvenční soud v rozhodnutí o schválení oddlužení podle § 406 IZ.
 Z požadavků vymezujících postup při vydání rozhodnutí o schválení oddlužení a jeho obsah (viz zejména § 404 a § 406 IZ) je zřejmé, že musí být způsobem zákonem předepsaným odůvodněno, tj. musí odpovídat požadavkům uvedeným v § 157 odst. 2 ve spojení s § 167 odst. 2 o.s.ř., proto z něj musí být patrné, z jakých konkrétních skutkových a právních závěrů soud při rozhodování o schválení oddlužení včetně jeho způsobu jeho provedení vycházel a na jakém podkladě tyto závěry učinil.
 V posuzované


text:
věci odvolatel nesouhlasil s výší dlužného výživného uvedenou v napadeném bodě II. výroku a dovolával se své předchozí komunikace se správcem s tvrzením, že tento dluh je podstatně vyšší (48.350,-Kč). V průběhu odvolacího řízení pak soudu sdělil, že učinil dohodu s dlužníkem o nesporné výši nedoplatku na výživném v částce 30.350,-Kč.
 Jak plyne z odůvodnění napadeného usnesení, jež odvolací soud shora citoval, soud I. stupně v něm nijak nevysvětlil, na základě jakých svých skutkových zjištění dospěl právě k částce 4.350,-Kč představující dlužné výživné. Protože se soud I. stupně s touto okolností žádným způsobem v odůvodnění nevypořádal a tím požadavkům vymezujícím postup soudu při vydání rozhodnutí o schválení oddlužení a povinnosti rozhodnutí náležitě odůvodnit nedostál, je jeho rozhodnutí-pokud jde o napadený bod II. výroku-nepřezkoumatelné.
 Ačkoliv došlo v průběhu odvolacího řízení ke shodě mezi odvolatelem a dlužníkem o výši dlužného výživného (30.350,-Kč), nelze přehlédnout, že oddlužení bylo schváleno na základě předpokladu, že míra uspokojení nezajištěných věřitelů bude činit jen 31 % hodnoty jejich pohledávek za přispění dárce ve výši 2.000,-Kč měsíčně za situace, kdy soud I. stupně kalkuloval s jinou (nižší) výší dlužního výživného (4.350,-Kč). Odvoláním napadený bod II. výroku tak má přímý dopad do poměrů celého oddlužení plněním splátkového kalendáře, jež bylo schváleno na hranici své ekonomické přípustnosti (§ 395 odst. 1 písm. b/ IZ).
 Na základě těchto zjištění a veden názory vyjádřenými shora postupoval odvolací soud dle § 219a odst. 1 písm. a), b) a § 221 odst. 1 písm. a) o.s.ř. a usnesení soudu I. stupně v napadeném bodu II. výroku, jakož i ve všech ostatních bodech, jež jsou na něm závislé, zrušil a věc vrátil tomuto soudu k dalšímu řízení, v němž soud I. stupně přezkoumatelným způsobem postaví najisto výši dlužného výživného a znovu posoudí ekonomickou nabídku dlužníka pro oddlužení. Pokud by se jeho ekonomická nabídka stala nedostatečnou, neopomene o tom soud I. stupně dlužníka poučit a poskytne mu přiměřenou lhůtu k navýšení jeho příjmů; teprve lze o příp. schválení (nebo neschválení) oddlužení znovu rozhodnout.


text:
DV 29/2007 - Pavel Verner
 diskuze (338) | archiv | tiráž | vyhledávání:
 Návrat do plenek
 Elefen Bozsko
 Karel Helmich
 Victor Neuwe
 Zdeněk Smíšek
 Katka Vrzáňová
 Určitě sem klikněte
 Zhruba před patnácti roky, zrovna mi vyšla povídková kniha Červenobílá kobra, notovali jsme si v PEN klubu se spisovatelem I.K. o kráse prozatérství. Jak přirozené je prozaicky žít, a tedy i psát, malovat, a hudbu skládat, to když se řeč stočila na komponujícího prozaika Janáčka. K takovému závěru jsme došli, že po osmnáctém roce věku by už muž neměl psát básničky, protože poezie je projevem nedospělosti, pubertálního putování světem, dojemného hledání a chytání v žitě, samčí slabosti, je to larvální stadium muže a fňukání Ratkinovo. Chlap píše do řádků, ponechávaje verše chlapcům.
 Věděl jsem tehdy, o čem mluvím, protože poezie byla mi zápalem plic, jímž do té doby jsem onemocněl dvakrát. A dvakrát mě můj mozek přinutil psát básničky, ve dvou přílivech, ve dvou tsunami nedospělosti. Poprvé na dvanáctiletce v České Kamenici, ve čtyřiašedesátém, v batolecím čase Divokého vína, které mě pohostilo. Trvalo to rok a nestýskalo se mi v příštích letech.
 Podruhé se verše dostavily na přelomu 1986/87 v hlídačské boudě na krčském nákladovém nádraží, kde jsme se Zdeňkem Leblem hlídali stavební dílce, které stejně bez jeřábu nešly ukrást. Potřeba psát básničky mi přerušila práci na mém prvním románu Dranciáš, arogantně, nevysvětlitelně, na tu pneumonii nezabírala žádná antibiotika, musel jsem to vymarodit, vypsat se, už trochu se studem chlapa na prahu čtyřicítky.
 Pak šel nový čas a já nevěřil v recidivu, poněvadž jak mužský stárne, brousí se mu city a počne každé ráno vykašlávat prózu z průdušek a naopak zavírat okna před poetickým průvanem. Však stejně se to vrátilo, pamatuji na ten den, kdy se u mne v redakci zastavil Ludvík Hess a vrátil mi do paměti Divoké víno, však tenhle zápal plic se vleče a odolává lékům, mé básničky nechtějí být hledány a proto přicházejí samy, nečekaně, když to v mém prozaicky poskládaném životě nejméně potřebuji. Už jsem si na tu nemoc zvykl. Proč asi?
 Nebýt Divokého vína, neopustily by moje básničky můj psací stůl. Moje naivní prozaická pýcha nedovolí mi považovat se za básníka, ostatně na to nemám právo. Pokud mě za básníka považuje někdo jiný, je příliš laskavý.
 Jsem starý muž a nerad si připouštím, že právě odporem ke stárnutí otvírá se možná můj mozek potřetí básničkám. To aby mi vrátily paměť a v marné cestě zavezly mě do věku, kdy psát verše bylo biologicky nutné. Jednoho dne navrátí mě na této pouti znovu do plenek, kdy jsem ještě neznal písmenka. Potom - a to svatosvatě slibuji - budete mít od mých básniček navždy pokoj.
 (pár týdnů po třetím zápalu plic)
 Ostatní tvorba Pavla Vernera publikovaná v Divokém víně:
 DV 41/2009: Hajku pro pána z Hájku, Země Gauguinova
 DV 40/2009: §37, Otčenáš, Překlady
 DV 39/2009: Kalendář, Hrobníkův nekrolog
 DV 37/2008: §36, Srdce na dlani
 DV 36/2008: Kouř (za Sašou Berkovou) a další
 DV 34/2008: §32, §33, První básník, Vzpomínka
 DV 33/2008: § 29, § 30, § 31


text:
DV 32/2007: úryvek z knihy Jak nezabít manžela, §3, §16 a další
 DV 31/2007: §10, §12, §14, §17
 DV 30/2007: Rekonvalescence, Duše a další
 DV 28/2007: Týden, Oběd v přírodě
 DV 27/2007: Epitaf
 DV 26/2007: Stařec a víla, Kosočtverec, Marnost
 DV 25/2006: Holátko, Sladkokyselá a další
 DV 24/2006: Moje milá má vnoučátko, Laima 2 a další
 DV 21/2006: Neřesti, Jednonoční skořicová a další
 DV 20/2006: Štědrovečerní šibenice
 DV 19/2005: V ilegalitě, Nabídka a další
 DV 18/2005: Příliš starý, Příliš mladá
 DV 13/2004: Maličký ignorant
 DV 12/2004: Privilegium, Rekviem
 DV 11/2004: Země Gauguinova
 DV 11/2004: Iškariotský blues, O kalibru básnění
 DV 9/2004: Marnotratnost, Tajný sen a další
 DV 8/2004: Exodus, Zázrak nasycení
 DV 7/2003: Latiník, Madona 8. března
 DV 6/2003: Agrafa pro Já
 DV 6/2003: Minuta před Kainem, Po sousedsku
 DV 5/2003: (Byl jeden dědeček ze Soči...), (Byl jeden dědeček z Londýna...) a další
 DV 4/2003: Pár slov na omluvu, První příběh a další
 Divoké víno 29/2007 vyšlo 19. května 2007 /// ISSN 1214-6099 /// samozvaný šéfredaktor: Ludvík Hess, 104 00 Praha 15, Hájek 88, Pod oborou /// e-mail: redakce@divokevino.cz /// správce www.divokevino.cz: Lukáš Drbohlav www.newmediaservice.cz /// příští číslo Divokého vína vyjde 19. července 2007


text:
Směrnice Evropského parlamentu A Rady 98/26/ES ze dne 19. května 1998 o neodvolatelnosti zúčtování v platebních systémech a v systémech vypořádání obchodů s cennými papíry
 Úřední věstník L 166 , 11/06/1998 S. 0045 - 0050
 Směrnice Evropského parlamentu A Rady 98/26/ES
 ze dne 19. května 1998
 o neodvolatelnosti zúčtování v platebních systémech a v systémech vypořádání obchodů s cennými papíry
 v souladu s postupem stanoveným v článku 189b Smlouvy [4],
 (1) vzhledem k tomu, že Lamfalussyho zpráva z roku 1990 guvernérům centrálních bank skupiny G-10 ukázala závažné systémové riziko vlastní platebním systémům, které fungují na základě několika právních typů vzájemného započtení (nettingu), zejména mnohostranného vzájemného započtení; že omezení právních rizik spojených s účastí v systémech zúčtování jednotlivých plateb v reálném čase má klíčový význam s přihlédnutím k zrychlujícímu se rozvoji těchto systémů;
 (2) vzhledem k tomu, že je také nanejvýše důležité omezit riziko spojené s účastí v systémech vypořádání obchodů s cennými papíry, zejména tam, kde je úzké spojení mezi těmito systémy a platebními systémy;
 (3) vzhledem k tomu, že účelem této směrnice je přispět k účinnému a nákladově efektivnímu systému zúčtování přeshraničních plateb a vypořádání obchodů s cennými papíry ve Společenství, který posílí volný pohyb kapitálu na vnitřním trhu; že tím tato směrnice sleduje pokrok dosažený ve vytváření vnitřního trhu, zejména ve směru svobody podnikání a liberalizace pohybu kapitálu, se zřetelem na uskutečnění hospodářské a měnové unie;
 (4) vzhledem k tomu, že je žádoucí, aby právní předpisy členských států měly za cíl minimalizovat narušení systému, způsobené úpadkovým řízením proti účastníkovi tohoto systému;
 (5) vzhledem k tomu, že návrh směrnice o reorganizaci a likvidaci úvěrových institucí, předložený v roce 1985 a doplněný dne 8. února 1988, Rada dosud projednává; že Úmluva o úpadkovém řízení, navržená dne 23. listopadu 1995 členskými státy, na zasedání v Radě, výslovně vylučuje pojišťovací instituce, úvěrové instituce a investiční podniky;
 (6) vzhledem k tomu, že účelem této směrnice je zahrnout domácí i přeshraniční platební systémy a systémy vypořádání obchodů s cennými papíry; že se tato směrnice vztahuje na systémy Společenství a na zajištění poskytnuté jejich účastníky ze Společenství i ze třetích zemí v souvislosti s jejich účastí v těchto systémech;
 (7) vzhledem k tomu, že členské státy mohou uplatnit ustanovení této směrnice na své vnitrostátní instituce, které se přímo účastní v systémech třetích zemí, a na zajištění poskytnuté v souvislosti s účastí v těchto systémech;
 (8) vzhledem k tomu, že členským státům by mělo být dovoleno označit systém, jehož hlavní činností je vypořádání obchodů s cennými papíry, jako systém, na který se vztahuje tato směrnice, i když tento systém v omezeném rozsahu zahrnuje i vypořádání obchodů s komoditními derivativy;
 (9) vzhledem k tomu, že omezení systémového rizika vyžaduje zejména neodvolatelnost zúčtování a vypořádání a vynutitelnost zajištění; že zajištěním se rozumějí veškeré prostředky poskytnuté účastníkem jiným účastníkům v platebních systémech nebo v systémech vypořádání obchodů s cennými papíry k zajištění práv a povinností vyplývajících z tohoto systému, včetně dohod o zpětném odkupu, zástavních práv ze zákona a fiduciárních převodů; že úprava druhů zajištění, které lze použít, vnitrostátními


text:
předpisy by neměla být ovlivněna definicí zajištění v této směrnici;
 (10) vzhledem k tomu, že tato směrnice tím, že zahrnuje zajištění poskytované v souvislosti s operacemi centrálních bank členských států jako takových včetně operací měnové politiky, napomáhá Evropskému měnovému institutu v jeho úkolu podporovat účinnost mechanismů přeshraničních plateb vzhledem k přípravě třetí etapy hospodářské a měnové unie a přispívá k vytvoření nezbytného právního rámce, v němž může budoucí Evropská centrální banka rozvíjet svou politiku;
 (11) vzhledem k tomu, že převodní příkazy a vzájemné započtení by měly být právně vymahatelné ve všech členských státech a závazné pro třetí osoby;
 (12) vzhledem k tomu, že pravidla o neodvolatelnosti vzájemného započtení by neměla bránit systémovému ověřování před provedením vyrovnání, zda příkazy, které byly zadány do systému, odpovídají pravidlům systému a zda umožňují provedení zúčtování v daném systému;
 (13) vzhledem k tomu, že nic v této směrnici by nemělo bránit účastníkovi nebo třetí osobě ve výkonu jakéhokoli práva nebo uplatnění nároku vyplývajícího z uzavřené transakce, které mají ze zákona za účelem vymáhání nebo odškodnění v souvislosti s převodním příkazem, jenž byl dán do systému, například v případě podvodu nebo technické chyby, pokud to nevede ke zrušení vzájemného započtení ani k odvolání převodního příkazu v systému;
 (14) vzhledem k tomu, že je nezbytné zajistit, aby převodní příkazy nemohly být odvolávány po okamžiku vymezeném pravidly systému;
 (15) vzhledem k tomu, že je nutné, aby členský stát okamžitě vyrozuměl ostatní členské státy o zahájení úpadkového řízení proti účastníkovi systému;
 (16) vzhledem k tomu, že úpadkové řízení by nemělo mít zpětný účinek na práva a povinnosti účastníků systému;
 (17) vzhledem k tomu, že v případě zahájení úpadkového řízení proti účastníkovi systému má tato směrnice dále za cíl určit, které úpadkové právo se vztahuje na práva a povinnosti dotyčného účastníka vyplývající z jeho účasti v systému;
 (18) vzhledem k tomu, že zajištění by nemělo být dotčeno použitím předpisů o úpadku na účastníka v platební neschopnosti, který zajištění poskytl;
 (19) vzhledem k tomu, že čl. 9 odst. 2 by se měl vztahovat pouze na registr, účet nebo systém centralizované evidence, který prokazuje existenci vlastnických práv k cenným papírům nebo práv na dodání nebo převod těchto cenných papírů;
 (20) vzhledem k tomu, že čl. 9 odst. 2 má za cíl zajistit, že má-li účastník, centrální banka členského státu nebo budoucí Evropská centrální banka platné a účinné zajištění podle právních předpisů členského státu, kde je umístěn příslušný rejstřík, účet nebo systém centralizované evidence, měla by být platnost a vymahatelnost zajištění vůči tomuto systému (a jeho provozovateli) a vůči každé jiné osobě, která uplatňuje nárok přímo nebo nepřímo jeho prostřednictvím, stanovena výlučně podle právních předpisů uvedeného členského státu;
 (21) vzhledem k tomu, že čl. 9 odst. 2 nemá za cíl předjímat výkon a účinek právních předpisů členského státu, podle jehož práva jsou cenné papíry vydány, nebo právních předpisů členského státu, kde cenné papíry mohou být jinak umístěny (včetně právních předpisů týkajících se vzniku, vlastnictví nebo převodu těchto cenných papírů nebo práv s nimi spojených, a to bez omezení), a neměl by být vykládán


text:
tak, že jakékoli zajištění bude přímo vymahatelné nebo uznáno v kterémkoli členském státě jinak než podle právních předpisů uvedeného členského státu;
 (22) vzhledem k tomu, že je žádoucí, aby členské státy usilovaly o vytvoření dostatečných vazeb mezi všemi systémy vypořádání obchodů s cennými papíry, na které se tato směrnice vztahuje, s cílem podporovat co nejvyšší průhlednost a právní jistotu u operací týkajících se cenných papírů;
 (23) vzhledem k tomu, že přijetí této směrnice představuje nejvhodnější prostředek dosažení výše uvedených cílů a nepřekračuje to, co je k jejich dosažení nezbytné,
 ODDÍL I OBLAST PŮSOBNOSTI A DEFINICE
 Ustanovení této směrnice se vztahují na:
 a) každý systém, jak je vymezen v čl. 2 písm. a), který podléhá právním předpisům některého členského státu a který je provozován v jakékoli měně, v ECU nebo v různých měnách, které systém navzájem převádí;
 b) každého účastníka takového systému;
 c) zajištění poskytnutá v souvislosti
 - s účastí v systému nebo
 - s operacemi centrálních bank členských států při plnění funkcí centrálních bank.
 a) "systémem" rozumí formální dohoda:
 - mezi třemi nebo více účastníky, nepočítaje v to případného zúčtovatele, případnou ústřední protistranu, případnou clearingovou instituci nebo případného nepřímého účastníka, se společnými pravidly a standardizovaným postupem provádění převodních příkazů mezi účastníky,
 - která se řídí právem členského státu, jež si účastníci zvolili; účastníci si však mohou zvolit pouze právo toho členského státu, v němž alespoň jeden z nich má své ústředí,
 - označená za systém, aniž jsou dotčeny jiné obecně použitelné přísnější podmínky stanovené vnitrostátními právními předpisy a oznámená Komisi členským státem, jehož právem se dohoda řídí, poté, co se členský stát ujistí o přiměřenosti pravidel systému.
 Za podmínek uvedených v prvním pododstavci může členský stát označit za systém formální dohodu, která spočívá v provádění převodních příkazů, jak jsou vymezeny v písm. i) druhé odrážce, a která v omezeném rozsahu vykonává příkazy týkající se jiných finančních nástrojů, pokud daný členský stát uzná, že toto označení je oprávněné z důvodů systémového rizika.
 Členský stát také může v jednotlivých případech označit za systém formální dohodu mezi dvěma účastníky, nepočítaje v to případného zúčtovatele, případnou ústřední protistranu, případnou clearingovou instituci nebo případného nepřímého účastníka, shledá-li, že je toto označení oprávněné z důvodů systémového rizika;
 b) "institucí" rozumí:
 - úvěrová instituce, jak je vymezena v čl. 1 první odrážce směrnice 77/780/EHS [5], včetně institucí vyjmenovaných v čl. 2 odst. 2 zmíněné směrnice, nebo
 - investiční podnik, jak je vymezen v čl. 1 bodu 2 směrnice 93/22/EHS [6], s výjimkou institucí vyjmenovaných v čl. 2 odst. 2 písm. a) až k) výše uvedené směrnice nebo
 - veřejné orgány a podniky s veřejnou zárukou nebo
 - jakýkoli podnik, jehož ústředí se nachází mimo Společenství a jehož činnost odpovídá činnosti úvěrových institucí nebo investičních podniků Společenství, jak jsou vymezeny v první a druhé odrážce,
 který se účastní systému a který odpovídá za plnění finančních závazků vyplývajících z převodních příkazů v rámci tohoto systému.
 Podléhá-li systém dohledu podle vnitrostátních právních předpisů a provádí-li pouze převodní příkazy, jak jsou vymezeny v písm. i) druhé odrážce, a platby vyplývající z


text:
těchto příkazů, může členský stát rozhodnout, že podniky, které se účastní v tomto systému a nesou odpovědnost za plnění finančních závazků vyplývajících z převodních příkazů v rámci tohoto systému, budou pokládány za instituce, pokud alespoň tři účastníci příslušného systému spadají do kategorií uvedených v prvním pododstavci a pokud je toto rozhodnutí oprávněné z důvodů systémového rizika;
 c) "ústřední protistranou" rozumí subjekt, který je prostředníkem mezi institucemi v systému a který funguje jako výlučná protistrana těchto institucí, pokud se jedná o jejich převodní příkazy;
 d) "zúčtovatelem" rozumí subjekt, který vede institucím a/nebo ústřední protistraně účastnícím se na systému účty pro zúčtování, jejichž prostřednictvím jsou převodní příkazy zúčtovány v rámci těchto systémů, a případně poskytuje těmto institucím a/nebo ústřední protistraně úvěr za účelem zúčtování;
 e) "clearingovou institucí" rozumí subjekt odpovědný za zápočet vzájemných pohledávek a závazků institucí, případné ústřední protistrany a/nebo případného zúčtovatele;
 f) "účastníkem" rozumí instituce, ústřední protistrana, zúčtovatel nebo clearingová instituce.
 Podle pravidel systému může být týž účastník zároveň též ústřední protistranou, zúčtovatelem nebo clearingovou institucí anebo provádět část těchto úkolů nebo všechny.
 Členský stát se může rozhodnout, že pro účely této směrnice je nepřímý účastník pokládán za účastníka, je-li to oprávněné z důvodů systémového rizika a pokud systém umožňuje postavení nepřímého účastníka;
 g) "nepřímým účastníkem" rozumí úvěrová instituce, jak je vymezena v písm. b) první odrážce, se smluvním vztahem k instituci účastnící se systému, který provádí převodní příkazy, jak jsou vymezeny v písm. i) první odrážce, přičemž tento vztah umožňuje uvedené úvěrové instituci provádět převodní příkazy prostřednictvím systému;
 h) "cennými papíry" rozumějí veškeré nástroje uvedené v části B přílohy směrnice 93/22/EHS;
 i) "převodním příkazem" rozumí:
 - pokyn účastníka, aby určitá peněžní částka byla dána k dispozici příjemci pomocí účetního záznamu v účetnictví úvěrové instituce, centrální banky nebo zúčtovatele, anebo jiný pokyn, který vede k převzetí nebo plnění platební povinnosti vymezené pravidly systému, nebo
 - pokyn účastníka k převodu vlastnického práva k jednomu nebo více cenným papírům nebo k převodu nároku na ně prostřednictvím účetního záznamu v rejstříku nebo jinak;
 j) "úpadkovým řízením" rozumí opatření na základě právních předpisů členského státu nebo třetí země směřující k likvidaci účastníka nebo k jeho reorganizaci, přičemž toto opatření zahrnuje zastavení nebo omezení převodů plateb;
 k) "vzájemným započtením" (nettingem) rozumí přepočtení pohledávek a závazků vyplývajících z převodních příkazů, které účastník nebo účastníci vydají ve prospěch jednoho nebo více účastníků nebo je od nich obdrží, na jednu čistou pohledávku nebo čistý závazek s tím důsledkem, že lze požadovat pouze čistou pohledávku a dlužit pouze čistý závazek;
 l) "účtem pro zúčtování" rozumí účet u centrální banky, zúčtovatele nebo ústřední protistrany, který je využíván k držení prostředků a cenných papírů a k zúčtování a vypořádání transakcí mezi účastníky systému;
 m) "zajištěním" (kolaterálem) rozumějí veškerá realizovatelná aktiva poskytnutá jako zástava (včetně peněžních prostředků poskytnutých do zástavy), dohoda o zpětném odkupu nebo podobná dohoda anebo jako jiné zajištění za účelem zajištění práv a závazků případně vznikajících v souvislosti se systémem, anebo realizovatelná aktiva poskytnutá centrálními bankami členských států nebo budoucí Evropskou centrální bankou.
 ODDÍL II VZÁJEMNÉ ZAPOČTENÍ A PŘEVODNÍ


text:
PŘÍKAZY
 1. Převodní příkazy a vzájemné započtení jsou právně vymahatelné a jsou i v případě úpadkového řízení proti účastníku závazné pro třetí osoby za předpokladu, že převodní příkazy byly vloženy do systému před okamžikem zahájení úpadkového řízení, jak je vymezeno v čl. 6 odst. 1.
 Jsou-li výjimečně převodní příkazy vloženy do systému po okamžiku zahájení úpadkového řízení a provedeny v den zahájení úpadkového řízení, jsou právně vymahatelné a závazné pro třetí osoby pouze tehdy, jestliže po provedení zúčtování mohou zúčtovatel, ústřední protistrana nebo clearingová instituce doložit, že jim zahájení úpadkového řízení nebylo ani nemohlo být známo.
 2. Žádný právní předpis, žádná pravidla nebo praxe upravující prohlášení smluv a transakcí uzavřených před okamžikem zahájení úpadkového řízení, jak je vymezeno v čl. 6 odst. 1, za neplatné, nesmějí vést ke zpětným procesům v rámci vzájemného započtení.
 3. Okamžik vstupu převodního příkazu do systému vymezí pravidla daného systému. Stanoví-li vnitrostátní právní předpisy upravující systém podmínky ohledně okamžiku vstupu, musí být pravidla systému v souladu s těmito podmínkami.
 Členské státy mohou stanovit, že zahájení úpadkového řízení proti účastníku neovlivní použití peněžních prostředků nebo cenných papírů, které jsou k dispozici na účtu pro zúčtování tohoto účastníka, ke splnění povinností tohoto účastníka v systému v den zahájení úpadkového řízení. Členské státy mohou také stanovit, že úvěr účastníka vzniklý v souvislosti se systémem může být použit proti dostupnému stávajícímu zajištění ke splnění závazků tohoto účastníka v systému.
 Účastník systému nebo třetí osoba nesmějí převodní příkaz odvolat od okamžiku vymezeného pravidly systému.
 ODDÍL III USTANOVENÍ TÝKAJÍCÍ SE ÚPADKOVÉHO ŘÍZENÍ
 1. Pro účely této směrnice se okamžikem zahájení úpadkového řízení rozumí okamžik, kdy příslušný soudní nebo správní orgán vydá rozhodnutí.
 2. Po vydání rozhodnutí podle odstavce 1 o něm příslušný soudní nebo správní orgán okamžitě vyrozumí příslušný orgán určený členským státem.
 3. Členský stát uvedený v odstavci 2 okamžitě uvědomí ostatní členské státy.
 Úpadkové řízení nemá zpětný účinek na práva a povinnosti účastníka vyplývající z jeho účasti v systému, nebo v souvislosti s ní, v době před okamžikem zahájení tohoto řízení, jak je vymezen v čl. 6 odst. 1.
 Je-li zahájeno úpadkové řízení proti účastníkovi systému, určuje práva a povinnosti vyplývající z účasti v systému, nebo v souvislosti s ní, právo, jímž se tento systém řídí.
 ODDÍL IV OCHRANA PRÁV DRŽITELŮ ZAJIŠTĚNÍ PŘED NÁSLEDKY PLATEBNÍ NESCHOPNOSTI POSKYTOVATELE ZAJIŠTĚNÍ
 - účastníka na zajištění poskytnuté v souvislosti se systémem a
 - centrálních bank členských států nebo budoucí Evropské centrální banky na zajištění, které jim bylo poskytnuto,
 nejsou ovlivněna úpadkovým řízením proti účastníkovi ani proti protistraně centrálních bank členských států nebo budoucí Evropské centrální banky, kteří poskytli zajištění. Zajištění může být realizováno k uspokojení těchto práv.
 2. Jsou-li cenné papíry (včetně práv s nimi spojených) poskytnuty jako zajištění účastníkům a/nebo centrálním bankám členských států nebo budoucí Evropské centrální bance, jak je uvedeno v odstavci 1, a právo těchto bank (nebo právo zmocněnce, zástupce nebo třetí osoby jednající jejich jménem) k cenným papírům je zaneseno v registru, na účtu nebo v systému centralizované evidence nacházejícím se v některém členském státě, vztahují se na


text:
určení práv těchto subjektů jako držitelů zajištění ve vztahu k těmto cenným papírům právní předpisy uvedeného členského státu.
 ODDÍL V ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
 Členské státy určí systémy, které spadají do oblasti působnosti této směrnice, oznámí je Komisi a sdělí jí, které orgány byly určeny v souladu s čl. 6 odst. 2.
 Systém oznámí členskému státu, jehož právními předpisy se řídí, účastníky systému, včetně případných nepřímých účastníků, i jakékoli změny účastníků.
 Kromě oznamovací povinnosti uvedené v druhém pododstavci mohou členské státy podrobit systémy spadající do jejich pravomoci dohledu nebo schvalování.
 Kdokoli prokáže právní zájem, může požádat, aby jej určitá instituce informovala o systémech, v nichž je účastníkem, a aby mu poskytla informace o hlavních pravidlech fungování těchto systémů.
 1. Členské státy uvedou v účinnost právní a správní předpisy nezbytné pro dosažení souladu s touto směrnicí do 11. prosince 1999. Neprodleně o nich uvědomí Komisi.
 2. Členské státy sdělí Komisi znění vnitrostátních právních předpisů, které přijmou v oblasti působnosti této směrnice. V tomto sdělení zašlou členské státy tabulku vykazující shodu ustanovení stávajících nebo přijímaných vnitrostátních předpisů s jednotlivými články této směrnice.
 Nejpozději do tří let ode dne uvedeného v čl. 11 odst. 1 předloží Komise Evropskému parlamentu a Radě zprávu o uplatňování této směrnice, případně doplněnou návrhy změn.
 V Bruselu dne 19. května 1998.
 [1] Úř. věst. C 207, 18.7.1996, s. 13 a Úř. věst. C 259, 26.8.1997, s. 6.
 [2] Stanovisko ze dne 21. listopadu 1996.
 [3] Úř. věst. C 56, 24.2.1997, s. 1.
 [4] Stanovisko Evropského parlamentu ze dne 9. dubna 1997 (Úř. věst. C 132, 28.4.1997, s. 74), společný postoj Rady ze dne 13. října 1997 (Úř. věst. C 375, 10.12.1997, s. 34) a rozhodnutí Evropského parlamentu ze dne 29. ledna 1998 (Úř. věst. C 56, 23. 2. 1998). Rozhodnutí Rady ze dne 27. dubna 1998.
 [5] První směrnice Rady 77/780/EHS ze dne 12. prosince 1997 o koordinaci právních a správních předpisů týkajících se přístupu k činnosti úvěrových institucí a jejího výkonu (Úř. věst. L 322, 17.12.1977, s. 30). Směrnice naposledy pozměněná směrnicí 96/16/ES (Úř. věst. L 66, 16.3.1996, s. 15).
 [6] Směrnice Rady 93/22/EHS ze dne 10. května 1993 o investičních službách v oblasti cenných papírů (Úř. věst. L 141, 11.6.1993, s. 27). Směrnice naposledy pozměněná směrnicí 97/9/ES (Úř. věst. L 84, 26.3.1997, s. 22.)


text:
služeb poskytovaných společností NET service solution, s.r.o. na serveru NETbackup.cz
 Nahráním souboru na server NETbackup.cz nebo registrací při objednávce a vytvořením účtu uživatele souhlasí uživatel s níže uvedenými podmínkami a zavazuje se dodržovat pravidla v nich uvedená.
 1.1. Poskytovatelem služeb na internetovém serveru NETbackup.cz je společnost NET service solution, s.r.o., IČ: 27849252, se sídlem Slovanská 13, PSČ 787 01, Šumperk, zapsaná v obchodním rejstříku u Krajského soudu v Ostravě, oddíl C, vložka 43430, jednající v rámci své obchodní nebo jiné podnikatelské činnosti (dále jen „Poskytovatel“).
 1.2. „Uživatelem“ je fyzická či právnická osoba, která užívá služeb Poskytovatele nebo která se zaregistrovala na serveru NETbackup.cz.
 1.3. Služby nabízené Poskytovatelem spočívají v ukládání informací poskytnutých Uživatelem ve smyslu § 5 zákona č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti, a v některých dalších souvisejících službách.
 1.4. Informace poskytnuté Uživatelem a jím k tomu účelu zaslané na server NETbackup.cz (dále jen „Nahrané soubory“) jsou Poskytovatelem uložena v jeho úložném prostoru, který je přístupný po zadání přihlašovacích údajů dodaných Poskytovatelem.
 2.1. Poskytovatel nabízí služby poskytování úložného prostoru pro Nahrané soubory, příp. jiné služby dle aktuální nabídky Poskytovatele.
 2.2. Registrace Uživatele je nutná pro využívání služeb dle čl. 2.1.
 2.3. Provedením registrace je vyplnění registračních údajů při objednávce, vyslovení souhlasu s těmito Podmínkami a odesláním registrace v registračním okně serveru NETbackup.cz.
 2.4. Služby uvedené v ustanovení 2.1. těchto Podmínek jsou poskytovány Uživatelům za úplatu, čímž jim vznikne právo na užívání služeb nabízených Poskytovatelem. Ceny jednotlivých tarifů a další výhody s ním spojené stanovuje Poskytovatel dle své aktuální nabídky.
 3.1. Služby nabízené Poskytovatelem může využívat Uživatel, který se zaregistroval dle čl. 2.3. (dále jen „Registrovaný uživatel“)
 3.3. Registrovaný uživatel má právo využívat služeb specifikovaných u každého jednotlivého tarifu nabízeného Poskytovatelem
 3.4. Uživatel je povinen uvádět při registraci/objednávce pravdivé, aktuální a úplné údaje identifikující jej jako Uživatele.
 3.5. Obsah souborů ukládaných Uživatelem na server Poskytovatele nesmí být v rozporu
 s právním řádem České republiky. Je zakázáno ukládat soubory, které zejména:
 g) obsahují pornografická díla zobrazující dítě, styk se zvířetem nebo v nichž se projevuje násilí či neúcta k člověku,
 h) obsahují nepravdivý údaj o jiném/jiné, způsobilý značnou měrou ohrozit jeho/její vážnost, dobré jméno nebo pověst, poškodit jej/ji v zaměstnání, narušit jeho/její rodinné vztahy nebo způsobit mu/jí jinou vážnou újmu,
 i) propagují jakýmkoliv způsobem podnikatele v konkurenčním vztahu s Poskytovatelem nebo obsahují materiál způsobilý poškodit dobré jméno Poskytovatele,
 j) porušují zákonem stanovenou povinnost mlčenlivosti či porušují nebo ohrožují obchodní tajemství třetí osoby.
 3.6. Uživatel nesmí pozměňovat obsah serveru NETbackup.cz ani do něj jakkoliv jinak zasahovat, ohrožovat, narušovat jeho provoz nebo získávat osobní údaje o jiných Uživatelích.
 3.7. Uživatel není oprávněn zpřístupnit své přihlašovací údaje, umožňující přistup na jeho uživatelský účet, 3. osobě. V případě, že Uživatel třetí osobě takový přístup umožní, nese plnou odpovědnost za případný vznik škody jako by se zneužití dopustil sám.
 4.1. Poskytovatel odpovídá (v souladu s ustanovením § 5 zákona č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti) za obsah informací nahraných Uživatelem na jeho server pouze tehdy, mohl-li vzhledem k předmětu své činnosti a