text:
produkce konzumních vajec, nejméně však 200 vzorků. Nejméně 30 % vzorků se odebírá na úrovni balíren (třídíren) vajec. Vzorky se vyšetřují s rozvržením uvedeným pod písmeny e) a f).
 e) 70 % vzorků se vyšetří na přítomnost nejméně jedné látky z každé ze skupin A 6, B 1 a B 2 písm. b).
 f) 30 % vzorků se vyšetří podle rozvrhu, který musí zahrnovat některá vyšetření látek skupiny B 3 písm a).
 2. Vejce od jiných druhů drůbeže:
 Počet vzorků pro tyto druhy drůbeže stanoví plán sledování podle úrovně produkce a zjištěných problémů. Vejce od těchto druhů drůbeže se zahrnují do plánu odběru vzorků v podobě dodatečných vzorků k vzorkům stanoveným pro slepičí vejce.
 Králičí maso, maso zvěře ve farmovém chovu a zvěřina
 1. Králičí maso:
 a) Vzorek představuje jedno nebo více zvířat od stejného chovatele v závislosti na podmínkách vyšetřovacích metod.
 b) Každý vzorek musí být odebrán takovým způsobem, aby bylo možno zpětně zjistit hospodářství původu králíků.
 c) Vzorky mohou být odebrány na úrovni
 - schválených jatek.
 d) Na úrovni hospodářství může být proveden také odběr několika dodatečných vzorků napájecí vody a krmiv za účelem kontroly nepovolených látek nebo přípravků.
 e) Ročně se odebírá 10 vzorků na 300 tun roční produkce (mrtvá hmotnost) pro prvních 3 000 tun produkce a jeden vzorek pro každých dalších 300 tun. Vzorky se vyšetřují s rozvržením uvedeným pod písmeny f) a g).
 f) Skupina A – 30 % celkového počtu vzorků:
 - 70 % se vyšetří na látky skupiny A 6,
 - 30 % se vyšetří na látky dalších podskupin skupiny A.
 g) Skupina B – 70 % celkového počtu vzorků:
 - 30 % se vyšetří na látky skupiny B 1,
 - 30 % se vyšetří na látky skupiny B 2,
 - 10 % se vyšetří na látky skupiny B 3.
 2. Maso zvěře ve farmovém chovu:
 a) Velikost vzorku závisí na použité vyšetřovací metodě.
 b) Vzorky se odebírají na úrovni zpracovatelského podniku takovým způsobem, aby bylo možno zpětně zjistit farmu původu zvěře.
 c) Na úrovni farmy může být proveden také odběr několika dodatečných vzorků napájecí vody a krmiv za účelem kontroly nepovolených látek nebo přípravků.
 d) Ročně se odebírá nejméně 100 vzorků, které se vyšetřují podle rozvržení uvedeného pod písmeny e) a f).
 e) Skupina A – 20 % celkového počtu vzorků:
 Většina vzorků se vyšetří na přítomnost látek skupiny A 5 a skupiny A 6.
 f) Skupina B – 70 % celkového počtu vzorků:
 - 30 % se vyšetří na látky skupin B 2 písm. a) a B 2 písm. b),
 - 10 % se vyšetří na látky skupin B 2 písm. c) a B 2 písm. e),
 - 30 % se vyšetří na látky skupiny B 3.
 3. Zvěřina:
 b) Vzorky se odebírají na úrovni podniku na zpracování zvěřiny nebo na místě ulovení.
 c) Odběr vzorků se provádí tak, aby bylo možno zpětně zjistit honitbu, v níž byla zvěř ulovena.
 d) Ročně se odebírá nejméně 100 vzorků.
 e) Tyto vzorky musí být odebrány pro analýzu reziduí chemických prvků, popřípadě jiných


text:
chemických látek určených plánem sledování.
 b) Vzorky se mohou odebírat na jakémkoli místě produkčního řetězce za podmínky, že je možno zpětně zjistit původního výrobce medu.
 c) Ročně se odebírá nejméně 10 vzorků na 300 tun roční produkce pro prvních 3 000 tun produkce a jeden vzorek pro každých dalších 300 tun. Vzorky se vyšetřují podle rozvržení uvedeného pod písmeny d), e) a f).
 d) 50 % celkového počtu vzorků – na látky skupin B 1 a B 2 písm. c).
 e) 40 % celkového počtu vzorků – na látky skupin B 3 písm. a), B 3 písm. b) a B 3 písm. c).
 f) Zbytek vzorků se rozvrhne podle potřeby sledovat další skupiny látek, mimo jiné i mykotoxiny.
 Směrnice Rady 96/22/ES ze dne 29. dubna 1996 o zákazu používání některých látek s hormonálním nebo tyreostatickým účinkem a beta-sympatomimetik v chovech zvířat a o zrušení směrnic 81/602/EHS, 88/146/EHS a 88/299/EHS.
 Směrnice Rady 96/23/ES ze dne 29. dubna 1996 o kontrolních opatřeních u některých látek a jejich reziduí v živých zvířatech a živočišných produktech a o zrušení směrnic 85/358/EHS a 86/469/EHS a rozhodnutí 89/187/EHS a 91/664/EHS.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/74/ES ze dne 22. září 2003, kterou se mění směrnice Rady 96/22/ES o zákazu používání některých látek s hormonálním nebo tyreostatickým účinkem a beta-sympatomimetik v chovech zvířat.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/97/ES ze dne 19. listopadu 2008, kterou se mění směrnice Rady 96/22/ES o zákazu používání některých látek s hormonálním nebo tyreostatickým účinkem a beta-sympatomimetik v chovech zvířat.
 Zákon č. 378/2007 Sb., o léčivech a o změnách některých souvisejících zákonů (zákon o léčivech), ve znění pozdějších předpisů.
 § 22 odst. 1 písm. a), § 50 odst. 5, § 51 odst. 3, § 52 odst. 1 písm. b), § 53 odst. 1 písm. f), § 54 a § 72 odst. 1 písm. b) bod 3 zákona.
 § 75 odst. 2 zákona.
 Směrnice Rady 96/23/ES.
 Příloha č. 1 skupina IV vyhlášky č. 273!2000 Sb., kterou se stanoví nejvyšší přípustné zbytky veterinárních léčiv a biologicky aktivních látek používaných v živočišné výrobě v potravinách a potravinových swovinách, ve znění pozdějších předpisů.
 Souvislosti k 291/2003 Sb.: § 6
 od 01.03.2012 15.06.2005 - 29.02.2012 05.09.2003 - 14.06.2005

type: other


text:
152/2010verze 1
 Zákon č. 152/2010 Sb.Zákon, kterým se mění zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění pozdějších předpisů
 Minulé znění 01.07.2010 - 31.12.2013 (verze 1)Předpis je již zrušen
 Zákon č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník, ve znění zákona č. 264/1992 Sb., zákona č. 591/1992 Sb., zákona č. 600/1992 Sb., zákona č. 286/1993 Sb., zákona č. 156/1994 Sb., zákona č. 84/1995 Sb., zákona č. 94/1996 Sb., zákona č. 142/1996 Sb., zákona č. 77/1997 Sb., zákona č. 15/1998 Sb., zákona č. 165/1998 Sb., zákona č. 356/1999 Sb., zákona č. 27/2000 Sb., zákona č. 29/2000 Sb., zákona č. 30/2000 Sb., zákona č. 105/2000 Sb., zákona č. 367/2000 Sb., zákona č. 370/2000 Sb., zákona č. 120/2001 Sb., zákona č. 239/2001 Sb., zákona č. 353/2001 Sb., zákona č. 501/2001 Sb., zákona č. 15/2002 Sb., zákona č. 125/2002 Sb., zákona č. 126/2002 Sb., zákona č. 151/2002 Sb., zákona č. 308/2002 Sb., zákona č. 309/2002 Sb., zákona č. 312/2002 Sb., nálezu Ústavního soudu vyhlášeného pod č. 476/2002 Sb., nálezu Ústavního soudu vyhlášeného pod č. 87/2003 Sb., zákona č. 88/2003 Sb., zákona č. 437/2003 Sb., zákona č. 85/2004 Sb., zákona č. 257/2004 Sb., zákona č. 360/2004 Sb., zákona č. 484/2004 Sb., zákona č. 499/2004 Sb., zákona č. 554/2004 Sb., zákona č. 179/2005 Sb., zákona č. 216/2005 Sb., zákona č. 377/2005 Sb., zákona č. 413/2005 Sb., zákona č. 56/2006 Sb., zákona č. 57/2006 Sb., zákona č. 79/2006 Sb., zákona č. 81/2006 Sb., zákona č. 308/2006 Sb., zákona č. 296/2007 Sb., zákona č. 104/2008 Sb., zákona č. 126/2008 Sb., zákona č. 130/2008 Sb., zákona č. 230/2008 Sb., zákona č. 215/2009 Sb., zákona č. 217/2009 Sb., zákona č. 227/2009 Sb., zákona č. 230/2009 Sb., zákona č. 285/2009 Sb. a zákona č. 420/2009 Sb., se mění a doplňuje takto:
 1. V § 43 odst. 2 se za větu první vkládá věta, která zní: „Ochranu proti nekalé soutěži poskytuje české osobě český soud nebo jiný český orgán i tehdy, pokud byla mezi českou a zahraniční osobou uzavřena dohoda, podle níž by měl rozhodovat cizozemský soud nebo jiný cizozemský orgán.“.
 2. V § 44 odst. 1 věta první zní: „Nekalou soutěží je jednání v hospodářské soutěži nebo v hospodářském styku, které je v rozporu s dobrými mravy soutěže a je způsobilé přivodit újmu jiným soutěžitelům, spotřebitelům nebo dalším zákazníkům.“.
 3. V § 45 odst. 1 se slova „prospěch na úkor jiných soutěžitelů či spotřebitelů“ nahrazují slovy „nebo v hospodářském styku prospěch na úkor jiných soutěžitelů, spotřebitelů nebo dalších zákazníků.“.
 4. V § 46 se doplňuje odstavec 5, který zní:
 5. § 55 zní:


text:
8 Tdo 1062/2010, Soudní rozhodnutí Nejvyššího soudu - Zákony.cz
 8 Tdo 1062/2010, Soudní rozhodnutí Nejvyššího soudu
 8 Tdo 1062/2010
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 29. září 2010 o dovoláních obviněných D. P., a P. B., proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 20. 4. 2010, sp. zn. 7 To 145/2010, který rozhodl jako soud odvolací v trestní věci vedené u Obvodního soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 37 T 21/2008, t a k t o :
 Podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. se dovolání obviněných D. P. a P. B. o d m í t a j í .
 Rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 24. 11. 2009, sp. zn. 37 T 21/2008, byli obvinění D. P. a P. B. (dále jen obvinění , příp. dovolatelé ) uznáni vinnými, že:
 po předchozí dohodě dne 15. 11. 2002 na nájezdu 34 km dálnice D1 ve směru na P. v katastru obce O. v úmyslu vylákat pojistné plnění zinscenovali dopravní nehodu, přičemž vozidlo řízené P. B., zn. Škoda Octavia, úmyslně narazilo do vozidla řízeného D. P., zn. BMW 525, následně D. P. oznámil pojistnou událost dne 8. 1. 2003 České podnikatelské pojišťovně a. s., totožné pojišťovně byla pojistná událost oznámena dne 3. 12. 2002 majitelkou vozidla Škoda Octavia, A. B. a zároveň dne 21. 11. 2002 uplatnila nárok u Kooperativa pojišťovny a. s. na základě uzavřeného havarijního pojištění na vozidlo Škoda Octavia, na základě těchto oznámení Česká podnikatelská pojišťovna a. s. vyplatila za poškození vozidla z titulu zákonného pojištění škody způsobené provozem motorového vozidla BMW 525, částku 193.095,- Kč a Kooperativa pojišťovna a.s. se sídlem P., T., vyplatila na základě havarijní pojistky za poškození vozidla Škoda Octavia, částku 161.026,- Kč .
 Takto zjištěné jednání obou obviněných soud právně kvalifikoval jako trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 trestního zákona (zákon č. 140/1961 Sb., ve znění pozdějších předpisů, dále jen tr. zák. ) ve spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák. Obviněnému D. P. za to uložil podle § 250a odst. 3 tr. zák. za použití § 35 odst. 2 tr. zák. souhrnný trest odnětí svobody v trvání patnácti měsíců, jehož výkon podle § 58 odst. 1 tr. zák. a § 59 odst. 1 tr. zák. podmíněně odložil na zkušební dobu v trvání tří let; přitom současně zrušil výrok o trestu z rozsudku Okresního soudu Praha-západ ze dne 30. 3. 2009, sp. zn. 14 T 47/2008 ve spojení s rozsudkem Krajského soudu v Praze ze dne 23. 9. 2009, sp. zn. 9 To 348/2009, jakož i všechna další rozhodnutí obsahově na tento výrok navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo zrušením, pozbyla podkladu. Obviněnému P. B. za to uložil podle § 250a odst. 3 tr. zák. trest odnětí svobody v trvání deseti měsíců, jehož výkon podle § 58 odst. 1 tr. zák. a § 59 odst. 1 tr. zák. podmíněně odložil na zkušební dobu v trvání osmnácti měsíců. Podle § 228 odst. 1 tr. ř. oběma


text:
obviněným uložil povinnost společně a nerozdílně zaplatit poškozené České podnikatelské pojišťovně, a. s., se sídlem P., B., na náhradě škody částku 193.095,- Kč, a poškozené Kooperativa pojišťovna, a. s., se sídlem P., T., na náhradě škody částku 161.026,- Kč. Podle § 229 odst. 2 tr. ř. poškozenou Českou podnikatelskou pojišťovnu, a. s., se sídlem P., B., odkázal se zbytkem jejího nároku na náhradu škody na řízení ve věcech občanskoprávních.
 Proti tomuto rozsudku podali oba obvinění odvolání, o nichž Městský soud v Praze rozhodl usnesením ze dne 20. 4. 2010, sp. zn. 7 To 145/2010, tak, že je podle § 256 tr. ř. zamítl.
 Obvinění ani s takovýmto rozhodnutím odvolacího soudu nesouhlasili a prostřednictvím obhájce JUDr. Luďka Trundy podali proti němu dovolání. Jakkoliv šlo o společné podání, které opřeli o dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. a posléze doplnili dalším společným podáním ze dne 19. 7. 2010 (doručeným soudu prvního stupně dne 20. 7. 2010), je třeba usuzovat, že jde o dvě dovolání.
 Dovolatelé připomněli, že jejich trestní stíhání bylo zahájeno usnesením Policie ČR, Okresní ředitelství, B., SKPV, čts: ORBN-1507/TČ-80-2007, ze dne 19. 7. 2007 pro trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. spáchaný ve formě spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák., kterého se měli dopustit (jak je uvedeno ve skutkové větě) tak, že tedy uvedli policii nepravdivé informace o průběhu dopravní nehody a při uplatnění nároku u ČPP, a. s. na plnění z pojistné smlouvy uvedením těchto nepravdivých údajů vznikl neoprávněný nárok na plnění z pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a tím ČPP, a. s. se sídlem B., P., vznikla škoda ve výši 313.800,- Kč. . V této souvislosti podotkli, že formulace uvedli policii nepravdivé informace je značně zavádějící, neboť policie postupuje v rámci šetření nehod samostatně a jejím úkolem je zjistit skutečný stav bez ohledu na tvrzení účastníků nehody.
 Obvinění dále uvedli, že dne 19. 11. 2007 podala státní zástupkyně Okresního státního zastupitelství v Benešově na ně obžalobu pro spáchání trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. [u obviněného P. B. spáchaného ve formě pomoci k trestnému činu podle § 10 odst. 1 písm. c) tr. zák.], kterého se měli dopustit tak, že uvedli policii, s úmyslem vyplacení neoprávněného pojistného plnění z pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorového vozidla, nepravdivé údaje o dopravní nehodě kdy takto byla způsobena České podnikatelské pojišťovně, a. s., se sídlem B., P. škoda ve výši 313.800,- Kč , tedy obv. P. při uplatnění nároku na plnění z pojistné smlouvy uvedl nepravdivé údaje a způsobil tak na cizím majetku škodu nikoliv malou a obv. B. poskytl pomoc k spáchání tr. činu. .
 Dovolatelé jsou přesvědčeni, že z formulace skutkové věty a popisu jejich jednání je patrné, že obžaloba pouze převzala skutková tvrzení z usnesení o zahájení trestního stíhání. Mimo to je v samotném odůvodnění obžaloby uvedeno, že pojistné plnění bylo plněno z titulu pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem motorového vozidla, tzn. nikoliv z pojištění


text:
smluvního. Podle konstantní judikatury může být subjektem tohoto trestného činu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. pouze účastník pojistné smlouvy, což ani jeden z nich nebyl. Jednání osoby, která není účastníkem právního vztahu z pojistné smlouvy, může být podle okolností posouzeno jen jako účastenství na trestném činu pojistného podvodu podle § 10 odst. 1 tr. zák. a násl. Co se potom týká uplatnění nároku na plnění z takové smlouvy, jakožto dalšího znaku skutkové podstaty trestného činu podle § 250a odst. 1 tr. zák., obvinění považují za zásadní skutečnost, že ani jeden z nich nárok neuplatnil , pouze obviněný D. P. jakožto poškozený vyplnil oznámení škodné události poškozeným, což byla jeho povinnost uložená mu zákonem, a obviněný P. B. vyplnil oznámení škodní události z pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla. V této souvislosti z důvodů procesní jistoty obvinění považovali za nutné poukázat na to, že uplatněním nároku na plnění z pojistné smlouvy se rozumí úkon osoby, která má vůči pojišťovně právo na plnění, a to úkon, jímž tato osoba projevuje vůli směřující k tomu, aby jí bylo plnění poskytnuto. Z toho a contrario vyplývá, že jednání osoby, která nemá toto postavení, nemůže být považováno za uplatnění nároku na plnění z pojistné smlouvy (odkázali přitom na usnesení Nejvyššího soudu 7 Tdo 835/2005 ).
 Obvinění v návaznosti na to uvedli, že co se uplatnění nároku týče, koupě vozidla Škoda Octavia (které při vzniku pojistné události řídil obviněný P. B.) byla hrazena formou smlouvy o finančním leasingu uzavřené se Škofin, s. r. o. Dále, jak vyplývá z listinných důkazů založených ve spise, zejména ze závěrečné zprávy České podnikatelské pojišťovny, a. s., ze dne 25. 3. 2003, byla škoda na vozidle obviněného D. P. hrazena z povinného ručení A. B. sjednaného u ČPP, a. s., a škoda na vozidle řízeném obviněným P. B. z havarijního pojištění sjednaného u Kooperativa, a. s. Obě shora uvedené smlouvy o pojištění ve spise přitom absentují, tudíž nelze dovodit, kdo je sjednával zda A. B. či zprostředkovatel leasingu.
 Dovolatelé rovněž poukázali na to, že nalézací soud rozsudkem ze dne 24. 11. 2009, sp. zn. 37 T 21/2008, rozhodl, že jsou vinni trestným činem pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák. spáchaným ve formě spolupachatelství podle § 9 odst. 2 tr. zák., neboť po předchozí dohodě dne 15. 11. 2002 na nájezdu 34 km dálnice D1 ve směru na P. v katastru obce O. v úmyslu vylákat pojistné plnění zinscenovali dopravní nehodu, přičemž vozidlo řízené P. B., zn. Škoda Octavia úmyslně narazilo do vozidla řízeného D. P., zn. BMW 525 , tedy společným jednáním úmyslně vyvolali pojistnou událost a tímto činem způsobili na cizím majetku škodu nikoliv malou . Z takovéto formulace skutkové věty je podle nich zřejmé, že soud ponechal skutková tvrzení (obžaloby) de facto beze změny, pouze bez řádného odůvodnění změnil právní kvalifikaci. Protože však jde o dvě samostatné skutkové podstaty, byť vzhledem ke shodnému objektu zařazené do jednoho ustanovení zvláštní části trestního zákona, nelze podmínky stanovené v jedné z nich uplatňovat při


text:
použití druhé z nich. Úmyslným vyvoláním pojistné události je totiž takové jednání pachatele, kterým úmyslně způsobí konkrétní skutečnost, ze které vzniká povinnost pojistitele poskytnout plnění. Naproti tomu § 250a odst. 1 tr. zák. dopadá (mimo jiné) na případy, kdy pachatel při uplatnění nároku na plnění z pojistné smlouvy uvede nepravdivé nebo hrubě zkreslené údaje nebo podstatné údaje zamlčí.
 Zmíněná změna v právní kvalifikaci podle dovolatelů nekoresponduje ani s obsahem zpracovaných znaleckých posudků, když znalec v oponentním znaleckém posudku znaleckého ústavu MBL Crash Expert, s. r. o., dospěl k závěru, že deklarovaný střet je reálný a technicky přijatelný, a také ze závěru revizního znaleckého posudku společnosti Dekra Automobil, a. s., vyplývá, že ke střetu vozidel a jejich postřetovému pohybu mohlo dojít a patrně i došlo. Jestliže podle závěrů těchto znaleckých posudků k nehodě dojít mohlo, dovolatelé jsou přesvědčeni, že jejich jednání není možné subsumovat pod skutkovou podstatu trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák. (i s ohledem na zásadu in dubio pro reo), neboť nebyla prokázána subjektivní stránka jednání. Obviněný D. P. vedle toho poukázal na to, že pojistné plnění mu bylo vyplaceno z titulu povinného ručení, tzn. z titulu zákonného pojištění, které vzniká a trvá na základě skutečnosti stanovené právním předpisem bez projevu vůle účastníků.
 Obvinění jsou názoru, že v situaci, kdy s ohledem na shora uvedené považují za prokázanou existenci nehody, resp. kdy její vznik nebyl znalci jednoznačně vyvrácen (tzn. prokázáno úmyslné vyvolání pojistné události), nemohou být v souladu se zásadou in dubio pro reo uznáni trestně odpovědnými ze spáchání trestného činu podle § 250a odst. 2 tr. zák., a s ohledem na nedostatek speciálních vlastností (účastník pojistné smlouvy) ani odpovědnými ze spáchání trestného činu podle § 250a odst. 1 tr. zák.
 Podle dovolatelů je problematickou také otázka vzniku a výše škody. Za situace, kdy nebyl vyvrácen vznik nehody, je nutné vzít v potaz argumenty uvedené již v podaném odvolání a opírající se mj. o usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 8. 2002, sp. zn. 7 Tdo 580/2002, kdy škodou je částka, která se rovná rozdílu mezi skutečně poskytnutým pojistným plněním a pojistným plněním odpovídajícím skutečně vzniklé škodě. Za škodu tedy nelze bez dalšího považovat celou výši poskytnutého pojistného plnění, je-li v tomto případě zřejmé, že k pojistné události došlo a že nárok na pojistné plnění vznikl, byť v nižší částce, než byla vyplacena. V posudku znaleckého ústavu Dekra, a. s., jsou uvedena poškození, která nemohla při nehodě vzniknout na vozidle BMW obviněného D. P. Jak vyplývá z protokolu o dopravní nehodě, tato poškození (která podle názoru znalce vzniknout nemohla) v tomto protokolu uvedena nebyla, resp. obviněný D. P. je sám o sobě neuvedl. Tato poškození byla určena až na základě zápisu o poškození motorového vozidla, který byl sepsán po prohlídce v autoopravně v P. dne 3. 12. 2002. Tento dokument je podepsán majitelem autoopravny panem Š., ani jeden z obviněných u prohlídky nebyl. Pakliže došlo k úmyslnému navýšení škody, nebylo toto způsobeno jednáním obviněných.
 Obvinění rovněž namítali, že nebyla dodržena totožnost skutku ve


text:
smyslu následku popsaného v usnesení o zahájení trestního stíhání, v žalobním návrhu a v rozhodnutí soudu, když se rozchází jak způsobená výše škody, tak subjekty, kterým tato škoda měla být způsobena. Zdůraznili, že respektování totožnosti skutku má význam nejen pro dodržení obžalovací zásady a pro stanovení mezí soudního rozhodování, ale správné vymezení skutku a zachování jeho totožnosti má zejména za účel zajištění fungování práva na obhajobu, což v tomto konkrétním případě nebylo dodrženo.
 V závěru svého podání obvinění navrhli, aby Nejvyšší soud z důvodu uvedeného v § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. zrušil usnesení Městského soudu v Praze ze dne 20. 4. 2010, sp. zn. 7 To 145/2010, jakož i rozsudek Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 24. 11. 2009, sp. zn. 37 T 21/2008, a věc přikázal Obvodnímu soudu pro Prahu 4 k novému projednání a rozhodnutí.
 K podanému dovolání se ve smyslu § 265h odst. 2 tr. ř. vyjádřil státní zástupce činný u Nejvyššího státního zastupitelství v Brně (dále jen státní zástupce ) a uvedl, že prakticky všechny výše uvedené námitky dovolatelé uplatnili již ve svých odvoláních proti rozsudku nalézacího soudu a odvolací soud se jimi zabýval. Pokud jde o otázku totožnosti projednávaného skutku (oproti tomu, jak byl skutek právně kvalifikován v obžalobě), lze se ztotožnit s argumentací odvolacího soudu, že projednávaný skutek doznal změn pokud jde o vyjádření následků a subjektů poškozených, avšak ze srovnání popisu skutku v obžalobě a rozsudku nalézacího soudu lze dovodit, že byla zachována shoda minimálně v jednání obviněným vytýkaném, což podle ustálené judikatury i odborné literatury k zachování totožnosti skutku postačuje. Státní zástupce konstatoval, že skutek tak, jak byl popsán v obžalobě (předtím v usnesení o zahájení trestního stíhání) i v rozsudku nalézacího soudu je z hlediska jednání coby znaku objektivní stránky pod ustanovení § 250a odst. 2 tr. zák. nepochybně podřaditelný, když v jednotlivých variantách je vždy vyjádřeno i fingování dopravní nehody v úmyslu vylákat pojistné plnění ze strany obviněných.
 K tvrzením obviněných, že ani nemohli být pachateli trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1 tr. zák., považoval státní zástupce (poněkud nad rámec dovolací argumentace, neboť nalézací soud právně kvalifikoval jednání obviněných jako pojistný podvod podle § 250a odst. 2, odst. 3 tr. zák.) za vhodné upozornit na to, že zejména z jazykového výkladu citovaného ustanovení nelze dojít k závěru, že jmenovaného trestného činu se může dopustit jen ten, kdo je smluvní stranou pojistné smlouvy. Zejména při uplatnění nároků z pojistných smluv je plnění pojistitelem závislé na informacích nejen od pojistníka, ale i od dalších subjektů. Pokud by měl zákonodárce záměr omezit pachatelství tohoto trestného činu jen na pojistníka či pojistitele jako subjekty pojistné smlouvy, nepochybně by tak učinil jejich přesným pojmenováním v rámci uvedené skutkové podstaty. Ostatně ani rozhodovací praxe Nejvyššího soudu nestaví na nutnosti, aby pachatel trestného činu pojistného podvodu byl stranou pojistné smlouvy, které se trestný čin dotýká (v tomto směru odkázal na rozhodnutí Nejvyššího soudu sp. zn. 5 Tdo 299/2007 a sp. zn. 6 Tdo 1150/2009).
 K další argumentaci dovolatelů, v níž


text:
polemizují se skutkovými zjištěními nalézacího soudu, zda předmětná dopravní nehoda byla fingovaná, státní zástupce uvedl, že lze odkázat především na úvahy odvolacího soudu, který akceptoval skutková zjištění soudu prvního stupně, když na základě rozboru znaleckých posudků dospěl k tomu, že nehoda skutečně fingovaná byla. Státní zástupce je přesvědčen, že argumentace odvolacího soudu se jeví jako logická a nevyvolávající pochybnosti (odkázal přitom na str. 3 odůvodnění usnesení odvolacího soudu).
 Státní zástupce rovněž uvedl, že pokud dovolatelé poukazovali na to, že v případě vozidla BWM, které řídil obviněný D. P., nebylo prokázáno, že by některý z obviněných ve vztahu k pojišťovně uvedl konkrétní poškození, která na vozidle vznikla před předmětnou dopravní nehodou, nutno podotknout, že byla-li předmětná dopravní nehoda fingovaná pouze za účelem podvodného vylákání pojistných plnění, a byla-li obě vozidla poškozena před touto nehodou (což se zejména ze znaleckého posudku spol. DEKRA Automobil, a. s., podává), stěží lze dospět k jinému závěru, než k tomu, že nehoda byla obviněnými fingovaná již s tím, že bude uplatňován (třeba i další osobou) nárok na náhradu škody, a to jak té, která vznikla při nehodě coby vedlejší efekt fingování nehody, tak té, která vznikla na vozidlech před nehodou; jinak by totiž jednání obviněných nedávalo ekonomický smysl.
 Podle státního zástupce nelze jako relevantní a důvodnou považovat ani námitku obviněných vztahující se k vyčíslení škody způsobené trestným činem. Má totiž za to, že odvolací soud, když zpochybnil aplikovatelnost závěrů Nejvyššího soudu obsažených v jeho usneseních sp. zn. 7 Tdo 580/2002 a sp. zn. 6 Tdo 335/2009, nepochybil. Přiléhavější na projednávaný skutek se mu však jeví právní názor vyjádřený v usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 9. 2002, sp. zn. 5 Tdo 614/2002, v němž soud v souvislosti s posouzením skutku právně kvalifikovaného jako pokus trestného činu pojistného podvodu podle § 8 odst. 1 tr. zák. k § 250a odst. 2, 5 tr. zák. vyjádřil názor, že je-li vznik pojistné události od počátku fingován a je-li na tomto podkladě uplatněno pojistné plnění v určité výši, není již podstatné, v jaké skutečné výši by jinak nebýt úmyslného vyvolání pojistné události vznikl nárok na pojistné plnění.
 Státní zástupce je přesvědčen, že dokazování ve věci bylo nalézacím soudem provedeno v dostatečném rozsahu, skutkové závěry vyjádřené ve výrokové části jeho rozsudku jsou v souladu s provedenými důkazy a odpovídají jim i právní závěry soudů obou stupňů. Rozpor (a už vůbec ne extrémní) neshledal ani mezi provedenými důkazy a zjištěným skutkovým stavem vyjádřeným ve skutkové větě rozsudku nalézacího soudu, který byl potvrzen soudem odvolacím. Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. proto v dané věci není dán.
 V závěru svého vyjádření státní zástupce navrhl, aby Nejvyšší soud dovolání obviněných podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítl jako zjevně neopodstatněná a učinil tak v neveřejném zasedání [§ 265r odst. 1 písm. a) tr. ř.]; v případě, že Nejvyšší soud dospěje k závěru, že je třeba učinit rozhodnutí jiné [neuvedené v ustanoveních § 265r odst. 1 písm. a), b) tr. ř.], vyslovil souhlas s tím, aby i


text:
takové rozhodnutí učinil v neveřejném zasedání [§ 265r odst. 1 písm. c) tr. ř.].
 Nejvyšší soud jako soud dovolací (§ 265c tr. ř.) shledal, že v této trestní věci je dovolání přípustné § 265a odst. 2 písm. a) tr. ř., bylo podáno osobami oprávněnými § 265d odst. 1 písm. b), odst. 2 tr. ř., v zákonné lhůtě a na místě, kde lze podání učinit (§ 265e odst. 1, 2 tr. ř.), a splňuje i obligatorní náležitosti obsahu dovolání uvedené v § 265f odst. 1 tr. ř.
 Vzhledem k tomu, že dovolání lze podat jen z důvodů uvedených v ustanovení § 265b tr. ř., musel Nejvyšší soud dále posoudit otázku, zda obviněnými uplatněný dovolací důvod lze považovat za důvod uvedený v citovaném ustanovení zákona, jehož existence je zároveň podmínkou provedení přezkumu napadeného rozhodnutí dovolacím soudem. Současně je třeba dodat, že z hlediska § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. nepostačuje pouhé formální uvedení některého z důvodů vymezených v § 265b odst. 1 písm. a) až l ) tr. ř. odkazem na toto zákonné ustanovení, ale tento důvod musí být také skutečně v podaném dovolání tvrzen a odůvodněn konkrétními vadami, které jsou dovolatelem spatřovány v právním posouzení skutku, jenž je vymezen ve výroku napadeného rozhodnutí.
 Z tohoto pohledu některé námitky obviněných, které ve svých mimořádných opravných prostředcích uplatnili a o něž existenci citovaného dovolacího důvodu opřeli, nemohou obstát. Šlo především o ty výhrady, které směřovaly převážně do způsobu hodnocení jednotlivých důkazů (především hodnocení závěrů znaleckých posudků ve věci vypracovaných) ze strany soudů obou stupňů.
 Z povahy takto vytýkaných vad je mimo jakoukoliv pochybnost, že ačkoli dovolatelé v tomto směru ve svém společném podání formálně deklarovali dovolací důvod podle § 265b odst. l písm. g) tr. ř., po stránce věcné uplatnili námitky skutkové, resp. procesní, jejichž prostřednictvím se primárně domáhali odlišného způsobu hodnocení provedených důkazů, než jak učinily soudy obou stupňů, a v důsledku toho rovněž změny skutkových zjištění ve svůj prospěch; teprve z takto tvrzených nedostatků (tedy až sekundárně) dovozovali údajně nesprávné právní posouzení skutku, jímž byli uznáni vinnými.
 Lze tak shrnout, že obviněnými takto vytýkané vady měly výlučně povahu vad skutkových, resp. procesních, nikoli hmotně právních, a že dovolatelé neuplatnili žádnou konkrétní námitku, již by bylo možno považovat z hlediska uplatněného důvodu dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. za relevantní. Protože námitky skutkové žádný z důvodů dovolání podle § 265b tr. ř. nezakládají, neexistuje ve vztahu k nim ani zákonná povinnost Nejvyššího soudu dovolání přezkoumat (srov. též usnesení Ústavního soudu ze dne 7. 1. 2004, sp. zn. II. ÚS 651/02, ze dne 2. 6. 2005, sp. zn. III. ÚS 78/05 aj.).
 Za relevantně uplatněnou výhradu nelze považovat ani tvrzení obviněných, že soudy nepostupovaly v souladu se zásadou in dubio pro reo . Také tato námitka totiž směřuje výlučně do skutkových zjištění a hodnocení provedených důkazů. Je tomu tak proto, že pravidlo in dubio pro reo vyplývá ze zásady presumpce neviny zakotvené v čl. 40 odst. 2 Listiny základních práv a svobod a § 2 odst. 2


text:
tr. ř. a má tedy vztah pouze ke zjištění skutkového stavu věci na základě provedeného dokazování, a to bez důvodných pochybností (§ 2 odst. 5 tr. ř.), kdy platí v pochybnostech ve prospěch obviněného . Je tudíž zjevné, že toto pravidlo se týká právě jen otázek skutkových, nikoliv otázky právního posouzení skutku či otázky jiného hmotně právního posouzení.
 Pod dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. nelze podřadit ani tvrzení obviněných, že při rozhodování soudů nebyla zachována totožnost skutku, jímž byli uznáni vinnými (při srovnání se skutkem popsaným v usnesení o zahájení trestního stíhání, posléze se skutkem popsaným v obžalobě, a konečně se skutkem popsaným ve výroku odsuzujícího rozsudku). Institut totožnosti skutku totiž není institutem trestního práva hmotného, nýbrž institutem trestního práva procesního, neboť je upraven v ustanovení § 220 tr. ř.
 I přesto Nejvyšší soud pro úplnost dodává, že při řešení této problematiky je třeba rozlišovat pojmy skutek a popis skutku . Skutek je to, co se ve vnějším světě objektivně stalo. Naproti tomu popis skutku je slovní formou, jejímž prostřednictvím se skutek odráží ve vyjadřovacích projevech lidské komunikace. Pro rozhodnutí orgánů činných v trestním řízení je významný samotný skutek a nikoli jeho popis, protože trestní stíhání se vede ohledně skutku a nikoli ohledně popisu skutku.
 Z obžalovací zásady rozvedené v ustanovení § 220 odst. 1 tr. ř. a § 220 odst. 3 tr. ř. vyplývá, že vázanost soudu obžalobou se týká pouze toho, o jakém skutku soud rozhoduje. Popisem skutku ve smyslu slovního vyjádření ani právní kvalifikací skutku v obžalobě soud není vázán, když povinnost soudu rozhodnout o žalovaném skutku neznamená povinnost převzít z obžaloby či návrhu na potrestání zcela popis skutku, jak se dovolatel mylně domnívá. Požadavek ustanovení § 220 odst. 1 tr. ř., že soud může rozhodnout jen o skutku uvedeném v žalobním návrhu, totiž neznamená, že musí jít o naprostou shodu žalobního návrhu s výrokem rozsudku, neboť některé skutečnosti uvedené v žalobním návrhu mohou odpadnout a naproti tomu některé opět mohou přibýt, přičemž skutek, který je předmětem trestního řízení, projednává soud v celé šíři. Lze proto přihlížet i ke změnám skutkového stavu, k nimž došlo při projednávání věci před soudem. Protože podstatu skutku lze spatřovat především v jednání a v následku, který jím byl způsoben, bude totožnost skutku zachována, bude-li zachována alespoň totožnost jednání nebo totožnost následku. Přitom nemusí být jednání nebo následek popsány se všemi skutkovými okolnostmi shodně, postačí shoda částečná (k tomu srov. rozhodnutí publikovaná pod č. 1/1996-I., č. 9/1972, č. 52/1979, č. 17/1993 Sb. rozh. trest. aj.).
 Lze proto (ve shodě se stáním zástupcem) shrnout, že totožnost skutku je zachována nejen při naprosté shodě jednání i následku, ale též tehdy, je-li tato shoda ve významných skutečnostech alespoň částečná a v případech, kdy shoda existuje toliko v jednání při rozdílném následku nebo v následku při rozdílném předchozím jednání pachatele. Z tohoto pohledu jednání obviněných popsané ve výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně (srov. shora) nepředstavuje jiný skutek, než ten, který byl uveden nejprve v usnesení o zahájení trestního


text:
stíhání a posléze v podané obžalobě.
 Jestliže by až dosud uvedené výhrady obviněných měly být považovány za zpochybnění správnosti a přesvědčivosti odůvodnění usnesení odvolacího soudu, pak Nejvyšší soud připomíná, že dovolání jen proti důvodům rozhodnutí není přípustné (srov. § 265a odst. 4 tr. ř.).
 Je tak mimo jakoukoliv pochybnost, že všechny až doposud zmíněné námitky dovolatelů stojí mimo jimi zvolený dovolací důvod podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. Proto pokud by uplatnili pouze tyto výhrady, musel by Nejvyšší soud jejich dovolání odmítnout podle § 265i odst. 1 písm. b) tr. ř. jako podané z jiného důvodu, než je uveden v § 265b tr. ř.
 Dovolatelé však ve svých mimořádných opravných prostředcích uplatnili také námitky, které jsou pod citovaný dovolací důvod podřaditelné. V tomto směru šlo o námitky o absenci subjektivní stránky obviněného D. P., o námitky zpochybňující závěry soudů o naplnění kvalifikované skutkové podstaty, a to s ohledem na námitky vztahující se k výši způsobené škody, a konečně námitky, že nemohou být uznáni vinnými trestným činem pojistného podvodu ani podle § 250a odst. 2 tr. zák. s ohledem na nedostatek speciálních vlastností (účastník pojistné smlouvy), ani podle § 250a odst. 1 tr. zák.
 Nejvyšší soud však současně shledal, že takovéto výhrady jsou zjevně neopodstatněné.
 K uvedené problematice je zapotřebí (alespoň ve stručnosti a jen v obecné rovině) uvést, že trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák., jímž byli oba dovolatelé uznáni vinnými, se dopustí ten, kdo úmyslně vyvolá pojistnou událost, nebo kdo stav vyvolaný pojistnou událostí udržuje v úmyslu zvýšit vzniklou škodu a způsobí-li tímto činem na cizím majetku škodu nikoliv malou.
 Podle § 89 odst. 11 tr. zák. se škodou nikoliv malou rozumí škoda dosahující částky nejméně 25 000 Kč.
 Z hlediska subjektivní stránky jde o úmyslný trestný čin. Podle § 4 tr. zák. je trestný čin spáchán úmyslně, jestliže pachatel chtěl způsobem v trestním zákoně uvedeným porušit nebo ohrozit zájem chráněný tímto zákonem [úmysl přímý podle § 4 písm. a) tr. zák.], nebo věděl, že svým jednáním může takové porušení nebo ohrožení způsobit, a pro případ, že se tak stane, byl s tím srozuměn [úmysl nepřímý podle § 4 písm. b) tr. zák.], přičemž k naplnění subjektivní stránky úmyslného trestného činu postačuje, je-li spáchán alespoň v úmyslu nepřímém.
 Úmyslné vyvolání pojistné události je takové jednání pachatele, kterým úmyslně způsobí konkrétní skutečnost, ze které vzniká povinnost pojistitele poskytnout plnění (např. záměrně havaruje s pojištěným automobilem, proražením hráze rybníka způsobí zatopení pojištěné nemovitosti apod.).
 Trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 2 tr. zák. je dokonán již vyvoláním pojistné události nebo udržováním stavu vyvolaného pojistnou událostí, i když ke škodě na cizím majetku nedošlo (např. pojistné plnění nebylo v důsledku odhalení činu vyplaceno).
 Pachatelem bude zpravidla pojištěný, ale může to být i pojistník nebo osoba zcela jiná, která vyvolá úmyslně pojistnou událost nebo úmyslně udržuje stav jí vyvolaný, ať už v dohodě s pojištěným či bez takové dohody (motivem zde může být např. snaha poškodit pojistitele pojišťovnu).
 Pojištění odpovědnosti provozovatelů vozidel


text:
za škodu způsobenou provozem těchto vozidel podle zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla), ve znění pozdějších zákonů, a podle vyhlášky č. 205/1999 Sb., kterou se provádí zákon č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla), je pojištěním smluvním povinným.
 Při aplikaci těchto teoretických východisek na posuzovaný případ je třeba nejprve k námitce obviněného D. P. o absenci subjektivní stránky jeho jednání uvést, že pro posouzení, zda spáchal trestný čin pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák., či nikoliv, je rozhodující popis skutku ve výroku o vině rozsudku soudu prvního stupně, případně dále rozvedený v odůvodněních obou uvedených rozhodnutí.
 Z tzv. skutkové věty výroku rozsudku soudu prvního stupně se podává, že oba obvinění po předchozí dohodě dne 15. 11. 2002 v úmyslu vylákat pojistné plnění zinscenovali dopravní nehodu, přičemž vozidlo řízené P. B., úmyslně narazilo do vozidla řízeného D. P., následně D. P. oznámil pojistnou událost .
 Z hlediska hodnocení okolností významných pro posouzení subjektivní stránky jednání jak obviněného D. P., tak obviněného P. B. má význam především to, že v takto zjištěném skutku je naprosto zřetelně vyjádřeno, že oba obvinění jednali v úmyslu vylákat pojistné plnění, což je zcela dostačující pro posouzení všech rozhodných okolností souvisejících s tím, jaký je subjektivní vztah při takovém počínání. Při tomto posuzování je nutné vycházet ze zásady, že zavinění (ať už ve formě úmyslu nebo nedbalosti) vyjadřuje vnitřní vztah pachatele k následku jeho jednání. Subjektivní stránka je takovým psychickým vztahem pachatele, který nelze přímo pozorovat, a na zavinění je proto třeba usuzovat ze všech okolností případu, za kterých ke spáchání trestného činu došlo.
 Z okolností uvedených v rozhodnutích obou soudů i ze spisu samotného lze spolehlivě posoudit jednak to, jaký byl průběh jednání obou obviněných, jednak dospět k závěru shodnému, jaký ve svých rozhodnutí vyslovily soudy obou stupňů, tedy že obvinění (tj. i D. P.) jednali úmyslně. V návaznosti na správné závěry obou nižších soudů je proto možné uzavřít, že tato námitka o absenci subjektivní stránky je zcela neopodstatněná.
 Další námitky obviněných směřovaly proti tomu, že nemohli být uznáni shora uvedeným trestným činem, a to pro nedostatek speciálních vlastností, tj. proto, že nebyli účastníky pojistných smluv. Ani tyto námitky obviněných však nelze považovat za opodstatněné.
 Především je třeba zdůraznit, že argumentace obou dovolatelů (o nedostatku speciálních vlastností, neboť nebyli účastníky pojistných smluv) se vztahovala k trestnému činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1, 3 tr. zák. (tj. k trestnému činu, pro nějž proti nim bylo zahájeno trestní stíhání a posléze podána obžaloba). Taková námitka se však zcela míjí s formálními znaky trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2, 3 tr. zák., jímž oba dovolatelé byli uznáni vinnými a u něhož zákon žádné speciální vlastnosti nevyžaduje. Jak již bylo výše uvedeno, pachatelem trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 2 tr. zák. bude


text:
zpravidla pojištěný, ale může to být i pojistník nebo osoba zcela jiná, která vyvolá úmyslně pojistnou událost nebo úmyslně udržuje stav jí vyvolaný, ať už v dohodě s pojištěným či bez takové dohody.
 Nad rámec již uvedeného považuje Nejvyšší soud za vhodné (a pro větší úplnost) dodat, že námitkám obou obviněných o nedostatku speciálních vlastností by nebylo možno přisvědčit ani ve vztahu k trestnému činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1 tr. zák. Jak správně připomenul již státní zástupce, Nejvyšší soud ve svých rozhodnutích (srov. usnesení ze dne 2. 5. 2007, sp. zn. 5 Tdo 299/2007, a usnesení ze dne 27. 10. 2009, sp. zn. 6 Tdo 1150/2009) dovodil, že není nutností, aby pachatel trestného činu pojistného podvodu podle § 250a odst. 1 tr. zák. byl stranou pojistné smlouvy, které se trestný čin dotýká.
 Další relevantně uplatněnou námitkou dovolatelé napadali závěry soudů vztahující se ke vzniku a výši škody. V souvislosti s ní poukazovali též na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 29. 8. 2002, sp. zn. 7 Tdo 580/2002, z něhož vyvozovali, že v jejich trestní věci nelze bez dalšího považovat za škodu celou výši poskytnutého pojistného plnění, je-li zřejmé, že k pojistné události došlo a že nárok na pojistné plnění vznikl, byť v nižší částce, než byla vyplacena.
 Nejvyšší soud považuje za potřebné k této problematice uvést (opět ve shodě se stáním zástupcem), že pokud obvinění opírali své závěry ohledně výše způsobené škody o citované usnesení Nejvyššího soudu, neučinili tak zcela přiléhavě. V tomto usnesení totiž Nejvyšší soud uvedl, že za škodu nelze bez dalšího považovat celou výši poskytnutého pojistného plnění, je-li zřejmé, že k pojistné události došlo a že nárok na pojistné plnění vznikl, byť v nižší částce, než jakou pachatel vylákal. Z tohoto a contrario plyne, že je-li zřejmé, že k pojistné události nedošlo, nemohl ani vzniknout nárok na pojistné plnění a za škodu je tak nutno považovat celou výši poskytnutého pojistného plnění. Závěr odvolacího soudu (o neaplikovatelnosti tohoto rozhodnutí na posuzovanou věc) je proto v tomto směru (a to i ve vztahu k usnesení Nejvyšší soudu ze dne 24. 6. 2009, sp. zn. 6 To 335/2009, které však obvinění v dovolání, na rozdíl od odvolacího řízení, neuplatnili) naprosto správný.
 Pokud se obvinění ve svých dovoláních domáhali zohlednění skutečnosti, že vozidla byla při nahlášené dopravní nehodě poškozena a část pojistného plnění proto byla vyplacena důvodně, Nejvyšší soud (i tady ve shodě se státním zástupcem) odkazuje na ustálenou judikaturu Nejvyššího soudu, konkrétně na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 12. 9. 2002, sp. zn. 5 Tdo 614/2002 (publikované v Souboru trestních rozhodnutí Nejvyššího soudu, C. H. BECK, sv. 21/2003, pod č. 495), v němž dospěl k závěru, že jestliže byl vznik pojistné události od počátku fingován a bylo-li na tomto podkladě uplatněno pojistné plnění v určité výši, není již podstatné, v jaké skutečné výši by jinak nebýt úmyslného vyvolání pojistné události vznikl nárok na pojistné plnění. Je tomu tak z toho důvodu, že na pojistné plnění vůbec nevznikl nárok, a tudíž nemá právní význam ani otázka, zda výše


text:
podvodně uplatněného pojistného plnění skutečně odpovídá výši škody, která měla být způsobena fingovanou pojistnou událostí na pojištěných hodnotách, resp. zda tyto pojištěné hodnoty odpovídají částce požadovaného pojistného plnění.
 Konečně k námitce obviněných, že si soudy neujasnily podstaty skutku a jeho právní kvalifikaci, což ve svém důsledku mělo vést k omezení jejich práv na obhajobu, neboť jim nemohlo být v průběhu trestního řízení dostatečně jasné, co je jim přesně kladeno za vinu, považuje Nejvyšší soud za vhodné odkázat na závěry odvolacího soudu k této výhradě (str. 4 odůvodnění jeho rozhodnutí) a příslušnou pasáž citovat: Nelze totiž pominout, že ačkoliv se jedná o dvě odlišné skutkové podstaty trestného činu pojistného podvodu v § 250a odst. 1 a § 250a odst. 2 tr. zák., trest, který pachatelům hrozí, je v obou případech stejný, takže se nejedná v ustanovení § 250a odst. 2 tr. zák. o přísnější postih. V tomto smyslu je třeba poukázat na ustanovení § 225 odst. 2 tr. ř., jak shora uvedeno, kdy je nesporné, že uznat obžalovaného vinným trestným činem podle přísnějšího ustanovení zákona, než podle kterého posuzovala skutek obžaloba, může soud jen tehdy, když obžalovaný byl na možnost tohoto přísnějšího posuzování skutku upozorněn podle § 190 odst. 2 tr. ř. a nestalo-li se tak, je třeba obžalovaného na onu možnost upozornit ještě před vynesením rozsudku a žádá-li o to poskytnout mu znovu lhůtu k přípravě obhajoby a hlavní líčení k tomuto účelu odročit. K této situaci však nedošlo, neboť se nejedná o přísnější ustanovení trestního zákona. Nelze pak pominout, že ve smyslu ustanovení § 220 odst. 4 tr. ř. právním posouzením skutku v obžalobě není soud vázán. . S ohledem na tuto přiléhavou argumentaci je zřejmé, že ani tato poslední námitka obviněných není důvodná.
 Z těchto podstatných důvodů Nejvyšší soud odmítl dovolání obviněných jako zjevně neopodstatněné podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. Učinil tak v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. v neveřejném zasedání.
 Zdroj: rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 13.4.2011, čj. 8 Tdo 1062/2010, www.nsoud.cz.


text:
Stanovisko GFŘ k DPH u skont, slev a bonusů | Money
 +420 602 602 602
 info@solitea.cz
 Stanovisko GFŘ k DPH u skont, slev a bonusů
 Solitea Česká republika, a.s. | 16. 05. 2011
 Novela zákona o dani z přidané hodnoty, která nabyla účinnosti 1.4.2011, přinesla mj. také změny v opravách základu daně a výše daně. V odborné veřejnosti se hojně diskutuje, jak tato nová úprava ovlivní problematiku DPH u tzv. skont, slev či bonusů. Generální finanční ředitelství (dále jen „GFŘ“) vydalo k této problematice stanovisko.
 Výše zmíněná novela změnila postupy, kterými daňové subjekty opravují výši daně. Zákonodárce rozlišuje dvě „skupiny“ důvodů, při kterých musí být výše daně opravena. První je uvedena v ustanovení § 42 zákona 235/2004 Sb., o dani z přidané hodnoty, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „ZDPH“). Druhá „skupina“ má svoji úpravu v ustanovení § 43 ZDPH.
 Oprava dle § 42 ZDPH
 Jednou ze zásadních změn při opravě základu daně a výše daně po novele je ta skutečnost, že nyní oprava základu daně a výši daně musí být provedena jak za situace, kdy dochází ke zvýšení základu a výše daně, tak také při snížení základu daně a výše daně. Dříve byla povinnosti pouze při zvýšení, při snížení nikoliv.
 Plátce opraví základ daně a výši daně:
 při zrušení nebo vrácení celého nebo části zdanitelného plnění,
 při snížení, popřípadě při zvýšení základu daně, ke kterému dojde po dni uskutečnění zdanitelného plnění,
 při vrácení spotřební daně podle § 40 odst. 2 ZDPH,
 pokud nedojde k dodání zboží nebo převodu nemovitosti podle § 13 odst. 3 písm. d) ZDPH,
 při vrácení úplaty, ze které vznikla plátci ke dni jejího přijetí povinnost přiznat daň a jestliže se zdanitelné plnění neuskutečnilo,
 pokud byla úplata, ze které vznikla plátci ke dni jejího přijetí povinnost přiznat daň, použita na úhradu jiného plnění.
 Do 15 dnů ode dne zjištění skutečností rozhodných pro provedení takové opravy vystavíopravný daňový doklad, pokud měl povinnost vystavit daňový doklad. Pokud plátce neměl povinnost vystavit daňový doklad, provede ve stejné lhůtě opravu v evidenci pro daňové účely. Na tomto místě si všimněme, že zákon již nepoužívá pojmy nám dlouho známé - dobropis a vrubopis. Oba pojmy jsou nahrazeny pojmem opravný daňový doklad.
 a) opravou základu daně a výše daně zvyšuje daň na výstupu nebo svoji daňovou povinnost,
 b) opravou základu daně a výše daně snižuje daň na výstupu nebo svoji daňovou povinnost a osoba povinná k dani, právnická osoba, která není založena nebo zřízena za účelem podnikání, nebo osoba identifikovaná k dani, pro kterou se původní plnění uskutečnilo nebo která poskytla úplatu, z níž vznikla povinnost přiznat daň, obdržela opravný daňový doklad, nebo
 c) provedl opravu základu daně a výše daně v daňové evidenci, pokud plátce neměl povinnost vystavit opravný daňový doklad.
 I po novele zůstává stejné to, že u opravy základu daně a výše daně se uplatní sazba daně platná ke dni povinnosti přiznat daň u původního zdanitelného plnění a že pro přepočet cizí měny na českou měnu se použije kurz devizového trhu vyhlášený Českou národní bankou a platný pro osobu


text:
provádějící přepočet ke dni povinnosti přiznat daň u původního zdanitelného plnění.
 Opravu základu daně a výše daně nelze provést po uplynutí 3 let od konce zdaňovacího období, ve kterém vznikla povinnost přiznat daň u původního zdanitelného plnění.
 Při pořízení zboží z jiného členského státu, dodání zboží do jiného členského státu, poskytnutí služby osobou registrovanou k dani v jiném členském státě nebo zahraniční osobou a při dovozu zboží se oprava základu daně provede obdobně. Při dovozu zboží, kdy vyměří daň celní orgán a je nesprávně uplatněn základ daně nebo sazba daně, plátce tuto skutečnost oznámí celnímu orgánu, který daň původně vyměřil.
 Oprava dle § 43 ZDPH
 Zákonodárce v ustanovení § 43 řeší opravu výše daně v jiných případech než jsou uvedeny v ustanovení § 42 (např. početní chyba, chybná sazba). Právní úprava nám říká, že pokud byladaň uplatněna a přiznána jinak, než stanoví ZDPH, a došlo tím ke zvýšení daňové povinnosti, je plátce či osoba indentifikovaná k dani oprávněna provést opravu v dodatečném přiznání za zdaňovací období, ve kterém se uskutečnilo původní plnění nebo byla přijata úplata. Opravu lze provést nejdříve ke dni, ve kterém plátce nebo osoba identifikovaná k dani, pro kterou se plnění uskutečnilo, obdržela opravný daňový doklad, nebo ve kterém byla provedena oprava v evidenci pro daňové účely (v případě, že neměla povinnost vystavit daňový doklad a taky jej nevystavila).
 U opravy výše daně se uplatní sazba daně platná ke dni povinnosti přiznat daň u původního plnění. Pro přepočet cizí měny na českou měnu se použije kurz devizového trhu vyhlášený Českou národní bankou a platný pro osobu provádějící přepočet ke dni povinnosti přiznat daň u původního plnění.
 Opravu výše daně nelze provést po uplynutí 3 let od konce zdaňovacího období, ve kterém vznikla povinnost přiznat daň u původního plnění.
 Z výše uvedeného vymezení oprav dle § 42 a § 43 ZDPH vyplývají následující rozdíly:
 dle § 42 dochází k opravě výše daně za situace, že původně byla daň odvedena v souladu se zákonem oproti situaci uvedené v § 43,
 oprava dle ustanovení § 43 se řeší formou dodatečného daňového přiznání na rozdíl od úpravy uvedené v § 42.
 Opravný daňový doklad o opravě základu daně a výše daně nebo o opravě výše daně v jiných případech obsahuje
 a) náležitosti odpovídající původnímu daňovému dokladu, včetně evidenčního čísla,
 b) důvod opravy,
 c) rozdíl mezi opraveným a původním základem daně,
 d) rozdíl mezi opravenou a původní daní,
 e) rozdíl mezi opravenou a původní úplatou.
 Pokud se oprava základu daně a oprava výše daně nebo oprava výše daně v jiných případech týká více zdanitelných plnění, ke kterým byly vystaveny samostatné daňové doklady, mohou být údaje, které jsou společné pro všechny opravy, uvedeny na opravném daňovém dokladu pouze jednou. Ve vazbě na původní daňové doklady však musí být na opravném daňovém dokladu uvedena evidenční čísla původních daňových dokladů, rozdíly mezi opraveným a původním základem daně a tomu odpovídající částky daně.
 Stanovisko GFŘ ke skontům, slevám a bonusům
 „V souvislosti se změnou pravidel pro provádění oprav základu daně a výše daně ve smyslu ustanovení


text:
§ 42 zákona č. 235/2004 Sb., o DPH (dále jen „ZDPH“), jsou opakovaně pokládány dotazy a rozdílné výkladové argumentace týkající se tzv. bonusů a skont poskytovaných v rámci dodavatelsko-odběratelských obchodních vztahů. Oprava základu daně a výše daně při snížení základu daně po uskutečnění zdanitelného plnění byla doposud nepovinná. Novela ZDPH účinná od 1.4.2011 však s ohledem na požadavek závazné unijní úpravy (Směrnice o DPH) zavedla povinnost provádění oprav základu daně a výše daně. S ohledem na uvedené Generální finanční ředitelství (dále jen „GFŘ“), po projednání s Ministerstvem financí, provedlo detailnější rozbor dotčené problematiky, na jehož základě se vydává následující informace, která slouží k ujednocení výkladových východisek pro budoucí aplikace zmíněného ustanovení a problematiky:
 O uvedenou situaci půjde i v případě, kdy se dodavatel zavázal vyplatit odběrateli tzv. roční bonus ve výši 240.000,- a to tehdy pokud, odběratel uskuteční u v daném roce odběr zboží min. ve výši 6 mil Kč.
 Opravný daňový doklad musí obsahovat údaje vymezené zákonem - § 45 odst. 1 zákona o DPH. V případě, že se konkrétní důvod či skutečnost zakládající povinnost opravy týká více zdanitelných plnění, může plátce vystavit opravný daňový doklad podle § 45 odst. 2 zákona o DPH (dále jen „souhrnný doklad“). S ohledem na dosavadní praxi a nadměrné obtíže, které vzhledem k ní mohou vzniknout, lze při respektování principů opravy základu daně a vazby na původní opravovaná zdanitelná plnění, v případě tohoto souhrnného dokladu přijmout vstřícnější náhled na požadavek naplnění některých náležitostí tohoto dokladu. Jmenovitě ohledně referencí na původní daňové doklady lze akceptovat i jen rámcové vymezení původních zdanitelných plnění v souhrnném opravném dokladu, a to tak, aby vazby na původní zdanitelná plnění byly určitelné (např. daňové doklady vystavené v určitém časovém období nebo číselná řada daňových dokladů od – do). Rozdíly mezi opraveným základem daně a základem daně u původních zdanitelných plnění lze u souhrnného dokladu uvést souhrnně za všechna opravovaná zdanitelná plnění. V případě opravy více zdanitelných plnění s rozdílnými sazbami daně lze rozdíly uvést souhrnně, avšak rozděleně dle jednotlivých sazeb daně. Plátce však musí být schopen konkrétně prokázat správnost opraveného základu daně a výše daně a to ve vazbě na údaje uvedené v opravném daňovém dokladu (smlouvami, původními daň.doklady, evidencí pro daňové účely atd.).
 Do záběru problematiky oprav základu daně a výše daně v případě tzv. bonusů spadá samozřejmě i povinnost provedení odpovídající opravy odpočtu daně na straně odběratele. Odběratel je povinen v těchto případech opravit odpočet daně a to ve zdaňovacím období, kdy se dozvěděl o okolnostech rozhodných pro vznik povinnosti ji provést – tj. v zásadě bez ohledu na doručení opravného daňového dokladu. Opravu odpočtu plátce prokazuje opravným daňovým dokladem nebo jiným dokladem souvisejícím s opravou nebo jiným způsobem např. smlouvami, (§ 74 zákona o DPH).“
 Závěrem bych rád uvedl, že na počátku existovaly na problematiku DPH u skont, slev a bonusů rozdílná stanoviska Ministerstva financí a GFŘ. Lze tedy kvitovat s povděkem, že došlo mezi těmito institucemi ke sjednocení názorů.
 Bonusy, Daň z přidané hodnoty (DPH), Zákon o dani z přidané hodnoty
 Očekávaný vývoj sazeb DPH


text:
Téma: Diskuze ke článku ‚Ústavní stížnost‘ | Právník.org
 Diskuze ke článku ‚Ústavní stížnost‘
 Forum › Fóra › Diskuze ke článkům › Diskuze ke článku ‚Ústavní stížnost‘
 Zvolené téma obsahuje celkem 3 odpovědi. Do diskuze (1 účastník) se naposledy zapojil uživatel Jaroslav Kvasnička a poslední změna je stará 5 let.
 7.4.2007 (14:08) #15133 Reply
 Šárka Mendelová
 Dobrý den,žádám o radu,byl mi odebrán ČID,jak se podává žaloba,nebo je lepší si znovu zažádat o invaliditu.Děkuji.
 26.4.2007 (17:54) #15131 Reply
 jaký má potom fyzická osoba z kladného verdiktu ústavního soudu (dále jen US) přínos, když US není nadřízeným orgánem,nerozhoduje a pod.Kdo tedy občanovi resp. právnické osobě vlastně pomůže...? Nedivím se tedy,že občané občas berou zákoin do svých rukou. Stát jej neochraní,pouze konstatuje,že byly porušeny jeho práva. a soudní úředníci nižších stupňů se smějí. Rovněž dvojstupňový systém v české republice kdy státní správa je vesměs rodinný podnik,je něco ubíjející. soud I.stupně rozhodne...dojde k odvolání soud II. stupně potvrdí...podáno mimoodvolací řízení prostřednictvím uvedeného soudu ani jej tam nepošlou....je to právní stát...(hanba vystřízlivět) a ke všemu podání k ústavnímu soudu prostřednictvím pravníka či notáře...prosím vás občana zde stát jenom škube...a vymahatelnost práva nikde...
 26.9.2007 (11:13) #15134 Reply
 Mila Jebavá
 Ústavní soud zamítl stížnost, v níž stěžovatel uvedl, že odvolací soud (Městský soud v Praze) v napadeném usnesení rozhodl o skutkové podstatě, která byla nesporná a do té doby nezpochybněná žádnou ze stran, a rozhodl opačně, než do té doby danou věc posuzovaly obě strany. Jednalo se o výpověď z nájmu bytu, kterou podala žalobkyně. Později o výpovědi tvrdila, že ji podala v rozrušení a proto je neplatná, ale nikdy nezpochybnila její formální platnost. Odvolací soud (Městský soud v Praze) při projednávání odvolání ohledně jiné skutkové podstaty, a to opuštění společné domácnosti v té věci, se výpovědí z nájmu nezabýval. Po skončení ústního jednání účastníci jednání čekali na chodbě a senát se "radil". Poté se účastníci jednání vrátili do jednací síně, a předseda senátu, JUDr.Fučík, přečetl usnesení v němž uvedl, že podaná výpověď z nájmu (podaná žalobkyní) je neplatná po formální stránce. V ten okamžik neměl žalovaný možnost se k té lži vyjádřit, neboť směl jen vyslechnout usnesení. Žalovaný podal ústavní stížnost proti tomuto usnesení. Avšak Ústavní soud stížnost zamítl s tím, že přeci Městský soud vrátil věc k projednávání zpět obvodnímu soudu, a tedy že ústavní stížnost není důvodná. (Ovšem věc byla ochuzena o "výpověď z nájmu", protože odvolací soud pravomocně rozhodl, že byla neplatná. Jakékoli jiné jednání pak postrádá pro žaloaného smysl, protože jeho tvrzení stálo na skutečnosti, že výpověď z nájmu, podaná žalobkyní, byla po formální stránce platná. Ústavní soud tak udělal precedens a judikát v tom, že klíčová věc se nemusí soudem vůbec projednávat. Rozhodne ji odvolací soud, a to dokonce za zavřenými dveřimi, bez projednávání, vtělí ji do svého usnesení, a ústavní soud takové usnesení nezruší, a tedy "posvětí" tento zcela nezákonný postup, porušující o.s.ř. Je to návrat k totalitním komunistickým rozsudkům z doby předlistopadové. Co právní poradna v tomto případě poradí? vydat JUDr.Fučíka a jeho komplice z Ústavního soudu k trestnímu stíhání


text:
podobně jako bachaře (nyní poslance) Vondrušku?
 8.11.2012 (11:51) #15135 Reply
 02.11.2012 02:46 Jaroslav Kvasnička Prosím Vás spoluobčané o Vaši pomoc.Díky tomu,že mě invalidu vláda Č.R. řádně nezajistila a stále vše zdražuje,tak mne prostřednictvím jejich lichvářský bank a jejich nájemných vrahů exekutorů o vše okradla a to i o můj domov,který tímto nesvéprávným způsobem podstrčila profesionáním podvodníkům,kterými jsou pan Antonín Klusák a jeho manželka paní Lenka Klusáková z Jamolice 182.Nejprve zavinili mou nesolventnost tak,že mi rozbíjením oken a dveří vyháněli mé partnerky i nájemce,které mi můj strýc povolil,tak abych sám na dům finančně nestačil,pak opili v restauraci v Pohořelicích mého strýce,kterým byl pan Bohumír Kvasnička,kterého opilého pod zakázanými depotními vysokohalucinogenními injekcemi o obsahu Risperdexu donutili aby sepsal u notáře,kterého on neznal a nikdy před tím neviděl takto neplatnou závětˇosoby trpící závažnou duševní chorobou,kde jeho ošetřující lékař psychiatr Mudr. Josef Fiala Ivančice Kounická ulice hrubě zanedbal strýcovu léčbu tím,že léky co mu předepisoval prý strýc jíst nemusí,tak proč by mu je předepisoval,tak je to manipulátor co vlastně napomáhal podvodníkům Klusákovým,že strýc nesvéprávně sepsal závětˇ v jejich prospěch a ani ne za týden ho mého strýce pana Bohumíra Kvasničku oni Klusákovi zabili v Pensionu v Mohelně za ochotné asistence pana vedoucího Pensionu Mohelno s panem Nováčkem aplikací neznámé látky s následným zametením důkazů kremací a představte si,že Okresní Soud Třebíč se mi vysmál a to samé i Krajský Soud Brno Rooseweltova 16,který mnou jakožto žalobcem pohrdal a jak už to tak bývá Ústavní Soud se od toho instancoval a tím se zbavil jakých koliv povinností a odpovědnosti a odmítl mou více než odůvodněnou stížnost.Světe div se a vrchol všeho je,že takto neoprávněně toto podvodem nabyté dědictví paní Lence Klusákové,kterou do svého kšeftu nastrčil její manžel pan Antonín Klusák potvrdil notář Judr. Jiří Strnad v Třebíči a to je od něj rovněž zrada a ne oprávněný právní úkon.Proto Vás prosím o pomoc abych mohl mít kde strávit Vánoce.Podotýkám,že jsem vlastně bezdomovec od roku 2006 kdy mi byla odpojena voda,elektřina a plyn.Můj dům je takto v destrukci jako já sám.Protože to pocitˇuji jako loupežnou vraždu spáchanou na mě Státem Česká Republika jménem České Republiky i ten fakt,že hlavní destrukční multizákeřný podvod na mě spáchala soudní znalkyně v odvětví psychiatrie Mudr. Marta Holanová Brno Taussigova ulice svými několikanásobnými křivými znaleckými posudky a lze ji považovat za více než dobře krytou ůstřední mafiánku všech soudů v České Republice a i ten fakt,že ke zločinu spáchaném na mém strýci panu Bohumíru Kvasničkovi po němž jsem já dědicem ze zákona je ty podvodníky Klusákovi z Jamolic navedla ke zločinu jejich advokátka Judr. Jitka Buršová zastupující žalovanou paní Lenku Klusákovou,aby mého strýce opili,donutili ho pod psychofarmaky injekcemi,které patří mezi tzv. mozkové inhibitory ve spojení s alkoholem obluzeného k sepisu takto neplatné závěti a dále pak aby ho zabili a budou mít můj dům hned.Protože pan Antonín Klusák v roce 2003 zkrachoval a jinak svou rodinu uživit než zákeřnými nebezpečnými podvody neumí.PROSÍM POMOZTE MI?Kontakt:720166491
 © 2006 – 2012 Estheticon.com
 Pokud si nepřejete dostávat další emaily, odhlašte se.
 Odpověď na téma: Diskuze


text:
Vážený pane magistře, Nejvyšší soud jako povinný subjekt podle § 2 odst. 1 Informačního zákona obdržel dne 28. 7. 2016 celkem dvě Vaše žádosti o poskytnutí informací, které jsou sloučeny u povinného subjektu pod sp. zn. Zin 105/2016. celý článek
 R O Z H O D N U T Í Nejvyšší soud jako povinný subjekt podle § 2 odst. 1 zákona č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „Informační zákon“), rozhodl o žádosti Mgr. T. J., Ph.D., (dále jen „žadatel“), ze dne 28. 7. 2016, sp. zn. Zin 104/2016, o poskytnutí informací ve smyslu Informačního zákona, takto: celý článek
 R O Z H O D N U T Í Nejvyšší soud jako povinný subjekt ve smyslu § 2 odst. 1 zákona č. 106/1999 Sb., o svobodném přístupu k informacím, ve znění pozdějších předpisů (dále jen „Informační zákon“) rozhodl o žádosti pana T R., (dále jen „žadatel“), ze dne 25. 7. 2016, evidované pod sp. zn. Zin 103/2016, takto: celý článek


text:
Obsluhovatel motorové pily v jednotce PO
 bezpečnost a ochrana zdraví při práci s pilou a ekologie
 legislativa orientačně
 ochrana dřevin a povolování kácení
 fyziologie a hygiena práce
 úrazy při práci s motorovou pilou
 základní pravidla techniky práce s motorovou řetězovou pilou
 pracovní postupy při použití motorové řetězové pily na stavebních konstrukcích
 pracovní postupy při kácení stromů
 použití pomocného nářadí
 použití motorových rozbrušovacích pil
 základní znalosti z fyziky a statiky
 stropy , podlahy a příčky
 přehled druhů motorových řetězových a rozbrušovacích pil vhodných pro požární ochranu
 všeobecný popis pil – řezací část, vodící lišta, řetázka a spojka
 příprava motorové řetězové pily k použití
 pohonné směsi
 záběh motorové řetězové pily
 údržba motorových pil všeobecně
 praktický výcvik ve vedení svislých a vodorovných řezů na trenažéru
 praktický výcvik v lese – kácení, odvětvování, zavěšené stromy
 Ověření odborných znalostí je prováděno testy z technologie, ochrany a bezpečnosti, údržby a praktické části.
 Pokyn GŘ HZS ČR č. 11/2014, kterým se stanoví zásadypráce s přenosnou motorovou řetězovou a rozbrušovací pilou a pravidla odborné přípravy obsluhovatelů těchto motorových pil.
 Výhláška č. 247/2001 Sb., kterou se stanoví základní požadavky k zajištění bezpečnosti práce a technických zařízení, zejména § 67 a § 203.
 Výhláška č. 48/2002 Sb., kterým se stanoví způsob organizace práce a pracovních postupů, které je zaměstnavatel povinen zajistit při práci v lese a na pracovištích obdobného charakteru.
 Základní povinnosti právnických a fyzických osob stanovených v oblasti BOZP:
 Zákon č. 262/2006 Sb., zákoník práce, zejména § 101 odst.1., § 102 odst. 1 a 2 a § 106
 Zákon č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, §§ 7 - 9
 Vyhláška č. 395/1992 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny, §8
 Vyhláška Ministerstva životního prostředí č. 189/2013 Sb., o ochraně dřevin a povolování jejich kácení,
 Zákon č. 289/1995 Sb. o lesích a o změně a doplnění některých zákonů (lesní zákon), § 11 odst.1, § 13 odst. 3 písm. a) a d), § 20 odst. 1 písm. g), h), i), k), l), a o) a odst2, § 32 odts. 8
 Podmínky pro zařazní do kurzu:
 je členem jednotky a absolvoval základní odbornou přípravu členů dobrovolných jednotek PO,
 aktuální zdravotní stav musí být dobrý
 v případě ubytování i hagienické potřeby
 Další důležitou podmínkou účasti v kurzu je vlasní motorová řetězová pila (v případě většího počtu posluchačů z jedné jednotky, stačí jedna pila, ale dostatek PHM a mazadel), potřebné pohonné hmoty a mazací látky, pracovní oblek (návleky proti průřezu), pracovní obuv, rukavice, sekera, 2 klíny, dřevorubecká lopatka (obracečka). Pokud vlastníte pásmo, doporučujeme se také jím vybavit.
 12. 10. 202014. 09. 202023. 11. 2020 18. 10. 202020. 09. 202029. 11. 2020
 Informativní seznam přihlášených členů Petr Sezima, Brno Michal Hornischer, Lutín Michal Kryl, Slatinice Dušan Sedláček, Lutín Jiří Chlápek, Loukov Jiří Kubis, Loukov Pavel Zbrož, Loukov Jakub Olivík, Loukov Zdeněk Bělík, LibosváryMgr Tomáš Okřina, Brno Martin Coufal, Brno Michal Čížek, Rožná Lukáš Žáček, Vratimov - Horní Datyně Martin Vávra, Javorník Michal Zubčák, Zakřany Vojtěch Švancara, Zbýšov Informativní seznam přihlášených členů Milan Kocián, Tichá Stanislav


text:
Stanovy | ZDM NJ
 Připravujeme a plánujeme
 Nejaktualnější
 ZDM NJ
 Zastupitelství Dětí a Mládeže Novém Jičíně
 My, jako zástupci dětí a mládeže, kterým není lhostejný život v našem městě, bychom se chtěli zapojit do života seniorů, handicapovaných a zvláště dětí, jsme vytvořili skupinu, která chce pomáhat s organizaci akcí i připravovat své vlastní, rozvíjet mezinárodní vztahy, komunikovat s partnerskými městy a vytvářet evropské projekty.
 Jedním z našich cílů je šířit základní lidská práva a myšlenky Úmluvy.
 Chceme pomáhat s řešením problémů v našem městě a vyslechneme každého, kdo má zájem tyto problémy řešit a žádá si naši pomoc. Tyto problémy se budeme snažit vyřešit vlastními silami za pomoci úřadu apod.
 § 1. Postavení Zastupitelstva dětí a mládeže (dále již pouze jako „ZDM“)
 a) ZDM je nestátní a nezisková organizace, založená na demokratických principech.
 b) Pravidelné schůze ZDM jsou veřejné a bezplatné. Ostatní schůze jsou neveřejné (např. schůze vedení atd.)
 § 2. Členství v ZDM
 a) Členem ZDM se může stát kdokoli bez ohledu na rasu, národnost, státní příslušnost, vyznání, atd.
 b) Členství zaniká po dovršení věku 21 let.
 c) Členové ZDM mají právo nepřijmout mezi sebe uchazeče, který by mohl narušit
 klidnou práci zastupitelů či by nereprezentoval svým jednáním dobré jméno ZDM.
 Nesmí to však být z důvodů uvedených pod písmenem a) tohoto §.
 d) Členové ZDM jsou povinni včas uhradit účastnický poplatek (viz § 5.). Členové
 ZDM jsou také povinni mít v pořádku vyplněno prohlášení o členství v ZDM
 i na jeho akcích, které je řádně odsouhlaseno a podepsáno rodiči (u členů ZDM,
 kteří ještě nedovršili věk 18 let).
 e) Nový člen je do ZDM přijat pouze tehdy, pokud byl řádně odhlasován návrh
 na přijetí stávajícími členy ZDM (viz § 6.). Nový člen není do ZDM přijat
 již na první schůzce. ZDM tak předchází přijetí problémových členů
 a s novými zájemci se stávající členové ZDM nejprve seznamují.
 f) Členové ZDM chodí na schůze pravidelně. Jestliže však vědí, že se na schůzi
 nedostaví, jsou povinni se nejpozději den předem omluvit, udat přijatelný důvod a to předsedovi, místopředsedovi nebo tajemníkovi.
 Kodex chování člena ZDM
 Chová se a vyjadřuje se slušně plní své povinnosti a v případě, že není v jeho silách úkoly splnit, požádá ostatní členy o pomoc a spolupráci.
 Neskáče druhým do řeči, je dochvilný.
 § 3. Internetové stránky
 a) ZDM má vlastní internetové stránky, které jsou přístupné naprosto komukoli.
 Na těchto stránkách informuje ZDM o svých schůzkách, akcích, cílech apod.
 b) ZDM na těchto stránkách uvádí seznam platných členů. Nesmí zde však být
 uvedeny jiné informace než je jméno a příjmení, funkce a současná
 škola člena ZDM.
 c) Za správnost informací zodpovídá tvůrce webových stránek.
 § 4. Fungování ZDM
 a) ZDM se schází pravidelně dle zápisu, pokud není dáno jinak či není schůze zrušena předsedou.
 b) Schůze ZDM se může konat na jakémkoliv veřejném místě, přičemž stěžejním
 místem je Středisko volného času Fokus, Nový Jičín (dále již pouze jako
 „SVČ Fokus, NJ“), které ZDM zaštituje.
 c) Předseda ZDM má právo svolat schůzku ZDM na jinou dobu či jiný den,


text:
svolání schůze musí oznámit nejméně 2 dny dopředu.
 d) Kterýkoliv člen ZDM má právo přednést svůj návrh.
 e) Návrh může přednést i kdokoliv mimo členy ZDM, avšak pouze se souhlasem
 předsedy ZDM.
 § 5. Zápisné
 a) Každý člen ZDM platí účastnický poplatek ve výši 100 korun za rok.
 Tato vybraná hotovost se poté využívá na výdaje ZDM (cestovné, projekty,
 reklamní předměty, dotace na akce, apod.).
 b)Zápisné je splatné v pokladně SVČ FOKUS.
 c) Neplacení tohoto poplatku se hodnotí jako porušení Stanov ZDM.
 § 6. Hlasování
 a) Hlasování se řídí pravidly, které si odsouhlasili členové ZDM a jsou zapsány
 ve Volebním řádu ZDM NJ.
 Funkce, práva a povinnosti
 § 7. Hierarchie a struktura ZDM
 a) Na jakoukoliv funkci může být navržen kterýkoliv řádný člen ZDM.
 b) Volba probíhá podle daných pravidel hlasování (viz § 6.).
 c) Každý člen může ze své funkce dobrovolně odstoupit.
 d) Člen předsednictva ZDM může být z funkce odvolán zvláštním hlasováním.
 Aby byl tento člen odvolán, musí pro tento návrh být více než dvě třetiny členů ZDM.
 e) V případě odvolání předsedy na jeho místo nastupuje místopředseda a zastává tuto funkci
 až do volby nového předsedy.
 f) Ostatní funkce jsou jmenovány předsednictvem, o jejich odvolání tedy další členové
 nerozhodují. Mohou však rozhodování ovlivňovat svými názory a konečné
 rozhodnutí tak změnit.
 g) Každý člen předsednictva je do funkce volen na 2 roky. Po uplynutí této doby může
 každý člen předsednictva v dalších volbách opět kandidovat. (viz Volební řád)
 § 8. Předseda
 a) Řídí jednání zastupitelstva, zahajuje a končí schůzi.
 b) Dává hlasovat o jednotlivých bodech.
 c) Dohlíží nad klidným průběhem diskuse v mezích politicko-společenských pravidel.
 d) Má přednostní právo hlásit se do diskuse.
 e) Vyhlašuje další schůzi ZDM.
 f) Určuje podmínky schůzí (viz § 1., písm. b). Má možnost vykázat kohokoliv, kdo by narušoval klidný průběh schůze.
 g) Dává slovo hostům.
 § 9. Místopředseda
 a) V nepřítomnosti předsedy přebírá jeho práva a povinnosti (týká se i hlasování).
 b) Má na starosti deník.
 c) Zabývá se mezinárodními projekty mladých (ERASMUS +).
 § 10. Tajemník
 a) Zapisuje program, návrhy a průběh schůze, ze které následně vytvoří oficiální zprávu
 pro členy (viz § 14.) do další schůze.
 b) Ověřuje počet přítomných. Poté informuje předsedu, zda-li je možné hlasovat
 nebo ne (viz § 6.).
 c) Konstatuje výsledek hlasování.
 d) Je povinen posílat zápisy správci www stránek, který tyto zprávy zveřejní a navíc je povinen je ukládat do skupiny na facebooku.
 § 12. Čestný člen
 a) Čestným členem se může stát ten člen ZDM, který splňuje věkové i názorové
 podmínky členství v ZDM. Čestný člen bývá omluven z pravidelných schůzek,
 je však pravidelně informován o dění v ZDM a dle svých možností a schopností
 podporuje ZDM a účastní se aktivit ZDM.
 b) Čestný člen musí být vždy řádně odhlasován a má hlasovací právo.
 c) Platí plnou výši zápisného.
 § 13. Koordinátor ZDM
 a) Plnoletá osoba, která dohlíží nad pravým významem ZDM, nad dodržováním
 etických pravidel apod. Svým vystupováním prezentuje a zastupuje ZDM
 před veřejností i jinde a napomáhá ZDM svým dospělým pohledem na


text:
věc a radami.
 b) Koordinátor ZDM také vyřizuje správné omluvení členů ZDM ve školách a jinde,
 pokud se tito členové účastní některé kulturní, ekologické, charitativní či jiné akce,
 ve které je ZDM aktivně zapojeno.
 c) Nemá hlasovací právo.
 d) V nepřítomnosti koordinátora ho zastoupí pověřený pedagogický pracovník, který je pověřen plnit tuto funkci v nepřítomnosti koordinátora v plné výši jeho pravomoci.
 e) Spolupracuje s krajskými zastupitelstvy a dalšími koordinátory dětských zastupitelstev.
 Tyto stanovy mohou být změněny pouze po souhlasu minimálně dvou třetin řádných členů ZDM a to po přednesení všech pozměňujících návrhů. Pozměňovací návrh může podat kterýkoliv člen ZDM.
 Součástí těchto stanov jsou i pravidla chování členů na schůzkách ZDM, práva a povinnosti členů, kteří získali některou z funkcí a důležité postoje, převzaté do těchto Stanov díky budoucí certifikaci parlamentů na území České republiky podle Ustanovení Národního parlamentu dětí a mládeže 2007.
 Tyto stanovy v daném znění platí od 8. prosince 2014 a všichni členové ZDM jsou si vědomi jejich dodržováním.
 Stanovy ZDM NJ
 § 1. Postavení Zastupitelstva dětí a mládeže
 § 11. Čestný člen
 § 12. Koordinátor ZDM
 © 2017 ZDM NJ. Theme by Anders Norén.


text:
3 Tz 1/2019
 Spisová značka: 3 Tz 1/2019
 ECLI: ECLI:CZ:NS:2019:3.TZ.1.2019.3
 § 23 odst. 1 tr. ř.
 3 Tz 1/2019-42
 Nejvyšší soud projednal ve veřejném zasedání konaném dne 3. 4. 2019 v senátě složeném z předsedy JUDr. Petra Šabaty a soudců JUDr. Pavla Šilhaveckého a Mgr. Daniela Broukala stížnost pro porušení zákona, kterou podal ministr spravedlnosti České republiky ve prospěch obviněného M. N., nar. XY, trvale bytem XY, XY, t. č. ve výkonu trestu odnětí svobody ve Věznici Valdice v jiné trestní věci, proti pravomocnému rozsudku Okresního soudu Praha-západ ze dne 27. 6. 2016, sp. zn. 2 T 54/2016, a podle § 268 odst. 2, § 269 odst. 2 a § 270 odst. 1 tr. ř. rozhodl t a k t o :
 Pravomocným rozsudkem Okresního soudu Praha-západ ze dne 27. 6. 2016, sp. zn. 2 T 54/2016, byl porušen zákon v ustanoveních § 43 odst. 2 a § 116 tr. zákoníku v neprospěch obviněného M. N.
 Okresnímu soudu Praha-západ se přikazuje, aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
 Rozsudkem Okresního soudu Praha-západ ze dne 27. 6. 2016, sp. zn. 2 T 54/2016, byl obviněný M. N. uznán vinným dvěma přečiny vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku jichž se dopustil tím, že:
 pod bodem 1)
 v přesně nezjištěné době, nejméně však od 1. 1. 2015 do 14. 9. 2015 opakovaně a v nepravidelných intervalech kontaktoval poškozeného M. P., nar. XY, a to buď osobně v obci XY, XY, okr. Praha-západ, dále v místě jeho zaměstnání ve spol. G., XY v XY nebo telefonicky formou SMS zpráv, kdy od něho požadoval zprostředkování zaměstnání, finanční či materiální pomoc, kdy po zamítnutí této pomoci ze strany poškozeného stupňoval agresi svých výhružek a intenzitu kontaktování a aby umocnil intenzitu výhrůžek, zaslal dne 7. 6. 2015 poškozenému SMS zprávu s textem „M., prosím Vás mohl by jste mi poslat číslo na vaši dceru mám ji totiž moc rád. Máš moc pěknou ženu, víš jakej sem horkokrevnej“.
 pod bodem 2)
 v době od 14. 9. 2015 do 9. 11. 2015 nadále kontaktoval poškozeného M. P., nar. XY, jednáním a způsobem uvedeným pod bodem 1), kdy mu dále dne 17. 9. 2015 zaslal SMS zprávu „Ty idiote si u mě prase, rozumíš mým slovům, až budu mít sílu, zabiju tě!“.
 Za přečiny vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku byl obviněnému uložen
 za tento přečin (bod 1 výroku o vině) a za přečiny porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1, odst. 2 tr. zákoníku a porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku, podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 2 tr. zákoníku souhrnný trest odnětí svobody v trvání 24 (dvacet čtyři) měsíců, pro jehož výkon byl zařazen do věznice s ostrahou, a to za současného zrušení výroku o trestu z rozsudku Okresního soudu v Pardubicích ze dne 14. 9. 2015, č. j. 2 T 39/2015-95, jakož i všech dalších obsahově navazujících rozhodnutí,
 za tento přečin (bod 2 výroku o vině) a za přečin neoprávněného


text:
užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku, podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku za použití § 43 odst. 2 tr. zákoníku souhrnný trest odnětí svobody v trvání 24 (dvacet čtyři) měsíců, pro jehož výkon byl zařazen do věznice s ostrahou, a to za současného zrušení výroku o trestu z rozsudku Okresního soudu Praha-západ ze dne 6. 4. 2016, č. j. 2 T 43/2016-307, jakož i všech dalších obsahově navazujících rozhodnutí.
 Jelikož se obviněný po vyhlášení rozsudku výslovně vzdal práva odvolání, a to i s odkazem na ustanovení § 247 odst. 2 tr. ř., a jelikož tak učinil i státní zástupce podáním doručeným soudu dne 1. 7. 2016, nabyl rozsudek Okresního soudu Praha-západ právní moci dne 1. 7. 2016.
 Obviněný následně dne 18. 8. 2016 podal proti rozsudku Okresního soudu Praha-západ ze dne 27. 6. 2016, sp. zn. 2 T 54/2016, odvolání, jež bylo usnesením Krajského soudu v Praze ze dne 30. 9. 2016, č. j. 9 To 441/2016-408, zamítnuto podle § 253 odst. 1 tr. ř. jako podané osobou, která se práva odvolání výslovně vzdala.
 Proti pravomocnému rozsudku Okresního soudu Praha-západ ze dne 27. 6. 2016, sp. zn. 2 T 54/2016, podal ministr spravedlnosti stížnost pro porušení zákona ve prospěch obviněného M. N. Vytkl v ní, že zákon byl napadeným rozsudkem porušen v ustanovení § 43 odst. 2 a § 116 tr. zákoníku.
 V odůvodnění stížnosti pro porušení zákona ministr spravedlnosti namítl, že Okresní soud Praha-západ nesprávně posoudil jednání obviněného jako dva samostatné přečiny vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku, ačkoliv se jednalo o jediný skutek zahrnující dílčí útoky pokračujícího trestného činu ve smyslu § 116 tr. zákoníku. Tím pak také došlo k nesprávnému uložení dvou samostatných souhrnných trestů, ačkoliv správně měl být ukládán jediný trest, a to trest souhrnný.
 Dále podle stěžovatele Okresní soud Praha-západ pochybil i v tom, že obviněnému M. N. uložil souhrnný trest za přečin vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku uvedený pod bodem 1) stížnosti pro porušení zákona napadeného rozsudku a za sbíhající se přečiny porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1, 2 tr. zákoníku a porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku, za jejichž spáchání byl obviněný M. N. odsouzen ve věci Okresního soudu v Pardubicích sp. zn. 2 T 39/2015, když jednání z věci Okresního soudu Praha-západ sp. zn. 2 T 54/2016 uvedené pod bodem 1. mělo být ukončeno dne 14. 9. 2015, tedy již poté, co byl obviněnému ve věci Okresního soudu v Pardubicích sp. zn. 2 T 39/2015, dne 28. 7. 2015 doručen trestní příkaz.
 S ohledem na uvedené měl Okresní soud Praha-západ ve věci vedené pod sp. zn. 2 T 54/2016 kvalifikovat jednání obviněného M. N. uskutečněné od 1. 1. 2015 do 9. 11. 2015 jako jediný pokračující trestný čin vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku a jelikož se uvedeného jednání dopustil ještě předtím, než byl dne 6. 4. 2016 vyhlášen odsuzující rozsudek ve věci Okresního soudu Praha-západ sp. zn. 2 T 43/2016, měl být ve


text:
věci Okresního soudu Praha-západ sp. zn. 2 T 54/2016 ukládán jediný souhrnný trest ve vztahu k rozsudku Okresního soudu Praha-západ sp. zn. 2 T 43/2016.
 Závěrem stížnosti pro porušení zákona ministr spravedlnosti navrhl, aby Nejvyšší soud vyslovil podle § 268 odst. 2 tr. ř., že rozsudkem Okresního soudu Praha-západ ze dne 27. 6. 2016, sp. zn. 2 T 54/2016, byl porušen zákon v neprospěch obviněného M. N. ve vytýkaném směru, aby podle § 269 odst. 2 tr. ř. zrušil napadený rozsudek a dále postupoval podle § 270 odst. 1 tr. ř.
 Podle ustanovení § 43 odst. 2 tr. zákoníku soud uloží souhrnný trest podle zásad uvedených v odstavci 1, když odsuzuje pachatele za trestný čin, který spáchal dříve, než byl soudem prvního stupně vyhlášen odsuzující rozsudek za jiný jeho trestný čin. Spolu s uložením souhrnného trestu zruší výrok o trestu uloženém pachateli rozsudkem dřívějším, jakož i všechna další rozhodnutí obsahově na tento výrok navazující, pokud vzhledem ke změně, k níž došlo tímto zrušením, pozbyla podkladu. Souhrnný trest nesmí být mírnější než trest uložený rozsudkem dřívějším. V rámci souhrnného trestu musí soud vyslovit trest ztráty čestných titulů nebo vyznamenání, trest ztráty vojenské hodnosti, trest propadnutí majetku nebo trest propadnutí věci, jestliže takový trest byl vysloven rozsudkem dřívějším.
 Nejvyšší soud konstatuje, že se Okresní soud Praha-západ v napadeném rozsudku citovanými zákonnými ustanoveními důsledně neřídil.
 Ze spisového materiálu Okresního soudu Praha-západ sp. zn. 2 T 54/2016 zjistil, že usnesením Policie České republiky, Krajské ředitelství policie Středočeského kraje, Územní odbor Praha venkov – jih ze dne 23. listopadu 2015, č. j. KRPS-379526-40/TČ-2015-011413-BAR, bylo podle § 160 odst. 1 tr. ř. zahájeno trestní stíhání M. N. pro přečin vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku, kterého se měl dopustit tím, že v přesné nezjištěné době, nejméně však od 1. 1. 2015 do 9. 11. 2015 opakovaně a v nepravidelných intervalech kontaktoval M. P., a to buď osobně na adrese XY, XY a v místě jeho zaměstnání ve spol. G., XY, XY, nebo telefonicky formou sms zpráv, kdy pod pohrůžkou násilí nebo pohrůžkou jiné těžké újmy na zdraví P. nebo jeho blízkých od něho požadoval zprostředkování zaměstnání, finanční či materiální pomoc, kdy po zamítnutí této pomoci ze strany poškozeného P. stupňoval agresi svých výhrůžek a intenzitu kontaktování a aby tak umocnil agresi výhrůžek, zaslal dne 7. 6. 2015 poškozenému P. sms zprávu s textem „M., prosím Vás mohl byste mi poslat číslo na vaši dceru mám ji totiž moc rád. Máš moc pěknou ženu, víš jakej sem horkokrevnej“ a dále dne 17. 9. 2015 sms zprávu „Ty idiote si u mě prase, rozumíš mým slovům, až budu mít sílu, zabiju tě!“. Usnesení o zahájení trestního stíhání bylo obviněnému M. N. doručeno téhož dne.
 Obžaloba byla v předmětné věci podána dne 18. 3. 2016 pod sp. zn. ZT 433/2015 pro shora uvedený skutek a dále pro skutek spočívající v tom, že dne 17. 10. 2015 kolem 15.00 hod. na parkovišti v Praze 4, ulici XY, v blízkosti domu č.p. XY se zmocnil zde zaparkovaného osobního automobilu


text:
Škoda 135 XY, RZ XY, VIN XY, v hodnotě 4.790 Kč, bez vědomí a souhlasu majitele, poškozené I. Š., nar. XY, tak, že pomocí nalezených klíčů vozidlo nastartoval a odjel s ním do XY ulice v Praze 9, kde byl zadržen hlídkou Policie ČR, čímž měl spáchat přečin neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku.
 Obžaloba byla projednávána Okresním soudem Praha-západ pod sp. zn. 2 T 43/2016, kdy soud v hlavním líčení konaném dne 6. 4. 2016 zjistil, že v mezidobí byl vyhlášen odsuzující rozsudek v další trestní věci obviněného M. N. projednávané u Okresního soudu v Pardubicích dne 14. 9. 2015, sp. zn. 2 T 39/2015, který však v té době ještě nebyl v právní moci a proto v hlavním líčení rozhodl usnesením podle § 23 odst. 1 tr. ř. tak, že řízení o přečinu vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku vyloučil ze společného řízení k samostatnému projednání, neboť nebylo možno ověřit souběh či existenci dílčích útoků pokračujícího trestného činu a případně tak rozhodnout nejen o vině, ale zejména o druhu trestu, který by měl být obviněnému v případě, že bude uznán vinným uložen a bylo nadále vedeno u Okresního soudu Praha-západ pod sp. zn. 2 T 54/2016. Téhož dne, tj. 6. 4. 2016, rozhodl Okresní soud Praha-západ rozsudkem sp. zn. 2 T 43/2016 tak, že obviněného M. N. uznal vinným přečinem neoprávněného užívání cizí věci podle § 207 odst. 1 tr. zákoníku a uložil mu trest odnětí svobody v trvání 18 (osmnáct) měsíců se zařazením do věznice s ostrahou. Odvolání obviněného bylo usnesením Krajského soudu v Praze ze dne 27. 4. 2016, sp. zn. 9 To 188/2016, jako nedůvodné zamítnuto.
 Okresní soud Praha-západ usnesením ze dne 18. 5. 2016, č. j. 2 T 54/2016-337, trestní stíhání obviněného M. N. pro přečin vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku podle § 231 odst. 1 tr. ř. za použití § 223 odst. 2 a § 172 odst. 2 písm. a) tr. ř. zastavil, neboť trest, k němuž mohlo trestní stíhání vést, byl zcela bez významu vedle trestu, který byl obžalovanému pro jiný čin již uložen. Proti usnesení podal stížnost státní zástupce a Krajský soud v Praze usnesením ze dne 8. 6. 2016, sp. zn. 9 To 273/2016, rozhodl tak, že napadené usnesení podle § 149 odst. 1 písm. b) tr. ř. zrušil a okresnímu soudu uložil, aby o věci znovu jednal a rozhodl.
 Okresní soud Praha-západ rozhodl rozsudkem ze dne 27. 6. 2016, č. j. 2 T 54/2016-361, a uznal obviněného vinným dvěma trestnými činy vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku a uložil mu, jak již bylo uvedeno shora, dva souhrnné tresty odnětí svobody. Přesto, že přečin vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku byl vymezen v usnesení o zahájení trestního stíhání, v obžalobě i ve zrušeném usnesení o zastavení trestního stíhání jako jeden skutek, rozdělil tento do dvou samostatných skutků. S ohledem na skutečnost, že rozsudek neobsahuje odůvodnění (§ 129 odst. 2 tr. ř.) a o průběhu hlavního líčení,


text:
v němž byl tento rozsudek vyhlášen, nebyl pořízen zvukový záznam, není zřejmé, proč soud přistoupil k popsanému rozdělení jednání obviněného do dvou samostatných skutků.
 Ze spisového materiálu dále vyplývá, že trestním příkazem Okresního soudu v Pardubicích ze dne 27. 3. 2015, č. j. 2 T 39/2015-58, byl obviněný M. N. odsouzen pro přečin porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1, 2 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody v trvání 10 (deset) měsíců s podmíněným odkladem jeho výkonu na 3 roky za současného stanovení dohledu. Tento trestní příkaz byl obviněnému doručen dne 28. 7. 2015.
 Jelikož si obviněný proti tomuto trestnímu příkazu podal odpor, došlo k jeho zrušení. Následně Okresní soud v Pardubicích spojil ke společnému řízení věci vedené u tamního soudu pod sp. zn. 2 T 65/2015, 2 T 98/2015 a 2 T 50/2015, aby dne 14. 9. 2015 vyhlásil rozsudek, jímž pod č. j. 2 T 39/2015-95 uznal obviněného M. N. vinným pod bodem 1) a 2) přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1, 2 tr. zákoníku uskutečněným dílčími útoky ze dnů 12. 3. 2015 a 1. 4. 2015 a dále pod bodem 3) a 4) přečinem porušování domovní svobody podle § 178 odst. 1 tr. zákoníku uskutečněným dvěma dílčími útoky ze dne 24. 4. 2015, za což obviněnému uložil úhrnný nepodmíněný trest odnětí svobody v trvání osmnácti měsíců se zařazením pro jeho výkon do věznice s ostrahou. Rozsudek nabyl právní moci dne 19. 4. 2016, když Krajský soud v Hradci Králové, pobočka v Pardubicích, usnesením ze dne 19. 4. 2016, č. j. l3 To 35/2016-160, odvolání obviněného M. N. podle § 256 tr. ř. jako nedůvodné zamítl.
 S ohledem na shora uvedený výčet je nepochybné, že Okresní soud Praha-západ nesprávně posoudil jednání obviněného jako dva samostatné přečiny vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku, ačkoliv se jednalo o jediný skutek zahrnující dílčí útoky pokračujícího trestného činu, neboť všechny útoky, jimiž byl obviněný uznán vinným napadeným rozsudkem, byly evidentně vedeny jednotným záměrem obviněného, naplňovaly skutkovou podstatu stejného trestného činu, tj. přečinu vydírání, byly spojeny stejným nebo podobným způsobem provedení, blízkou časovou souvislostí a také souvislostí v obdobné povaze předmětu útoku. Byly tudíž splněny zákonné znaky pokračování v trestném činu, jak je stanoví § 116 tr. zákoníku. Ostatně sám Okresní soud Praha-západ při popisu skutku v rozsudku ze dne 27. 6. 2016, sp. zn. 2T 54/2016, pod bodem 2) odkázal na jednání obviněného a způsob provedení uvedený pod bodem 1), tedy, že u všech dílčích útoků, kterými obviněný kontaktoval poškozeného, byl dán jednotný záměr a stejný způsob provedení. Tím pádem tu byly podmínky pro takovou právní kvalifikaci, při které měly být tyto útoky posouzeny jako jeden přečin vydírání podle § 175 odst. 1 tr. zákoníku, a nikoli jako dva samostatné přečiny. Trestní stíhání obviněného pro všechny útoky bylo zahájeno dne 23. 11. 2015, takže závěru o pokračování v trestném činu nebránilo ustanovení § 12 odst. 11 tr. ř.
 To, že všechny útoky tvoří jeden trestný čin, má další významné důsledky, které se vztahují k určení doby