text:
její splatnosti. Jiný způsob úhrady ceny dosažené vydražením než platba v penězích není přípustný. Cenu dosaženou vydražením nelze uhradit započtením, směnkou, šekem ani platební kartou. Uhradí-li vydražitel cenu dosaženou vydražením v termínu splatnosti, přechází na něj vlastnictví předmětu dražby k okamžiku udělení příklepu. V případě neuhrazení ceny dosažené vydražením ve stanovené lhůtě se dražba stává zmařenou. V takovém případě je dražebník oprávněn požadovat po vydražiteli náhradu nákladů, které tímto jednáním vydražitele dražebníkovi vznikly v souvislosti s materiálním a organizačním zabezpečením přípravy a průběhu dražby (úhrada bude čerpána ze složené dražební jistoty, případně bude dražebníkem požadováno plnění od banky poskytující bankovní záruku). 11. Podmínky odevzdání předmětu dražby vydražiteli Předmět dražby bude vydražiteli předán po úplném zaplacení ceny dosažené vydražením po podpisu předávacího protokolu. Předmět dražby předá bývalý vlastník bez zbytečného odkladu vydražiteli oproti doložení potvrzení o nabytí vlastnictví a totožnosti vydražitele podle podmínek uvedených v dražební vyhlášce. Dražebník je povinen na místě sepsat protokol o předání předmětu dražby. Stránka 5 z 6
 6 Podmínkou předání předmětu dražby je jeho předání v pracovní den mezi hod. Veškeré náklady spojené s předáním a převzetím předmětu dražby nese vydražitel, vyjma nadbytečných nákladů vzniklých z důvodů na straně bývalého vlastníka nebo dražebníka. Nebezpečí škody na předmětu dražby přechází z jeho držitele na vydražitele dnem předání předmětu dražby, týž den přechází na vydražitele odpovědnost za škodu způsobenou v souvislosti s předmětem dražby. Je-li vydražitel v prodlení s převzetím předmětu dražby, nese nebezpečí škody na předmětu dražby a odpovědnost za škodu způsobenou v souvislosti s předmětem dražby vydražitel. 12. Další ujednání Navrhovatel odpovídá za vady předmětu dražby pouze v rozsahu stanoveném dražební vyhláškou. Dražební vyhláška byla sepsána v 6 originálech, jejichž kopie zašle dražebník v zákonem stanovených lhůtách osobám uvedených v 20 odst. 5 zákona o veřejných dražbách. Veškerá práva a povinnosti dražebníka, účastníků dražby i dalších osob, které budou na dražbě přítomny či jejich práva budou provedením dražby dotčena, v této Dražební vyhlášce neuvedená, se řídí příslušnými ustanoveními zákona č. 26/2000 Sb. o veřejných dražbách, ve znění pozdějších předpisů, a zákony souvisejícími. V Praze, dne V REXIM REALITY s.r.o. Brátová a Krejčí v.o.s. Ing. Jan Kříž, jednatel Ing. Václav Krejčí, společník insolvenční správce Stránka 6 z 6


text:
Diskuse na téma: Ad výjimka- pokud speciální SÚ povede společné řízení na studnu, kdo bude udělovat pro tuto stavbu výjimku např. § 24a 501/2006 Sb.? Obecný či speciální stavební úřad ?
 stavi: to je vlastně fakt, společné povolení speciální SÚ vydat umějí, ale samostatné územko neumí. Takže bych to viděl na žadateli - ať se sám rozhodne, kde si chce nechat povolit výjimku :D. Krásně nám to novelou zpřehledňují. To by chtělo další metodiku... XML 7.2.2018 8:35:19
 Dobré dopoledne kolegové, jsem stejného názoru jako Alena a rovněž RARY. Pavle v tom našem "novelizovaném zmetku SZ § 96b, odst. l " to není, t.j. ZS se pro výjimku nevydává. Stavi. stavi 7.2.2018 8:24:00
 Jestli bude žádáno samostatně o výjimku tak ještě nemusí být zřejmé zda bude následovat společné řízení pak není důvod aby výjimku neřešil obecný SÚ, když společně tak speciální. JL 7.2.2018 8:12:44
 K výjimce určitě NE závazné stanovisko ÚÚP. U společného povolení, které nahrazuje územko a stavebko, je speciální SÚ příslušný k povolení územně i stavebně. Podle zákona je tedy speciální SÚ příslušný i k povolení výjimky, jak je uvedeno v § 169 odst. 3. Zde se ani nic nepíše o územku nebo stavebku, prostě výjimku řeší ten, kdo je příslušný rozhodnout ve věci - a to je speciální SÚ. XML 7.2.2018 8:10:49
 Vodoprávka, tak uvádí i KÚ. P.Š. 7.2.2018 8:05:36
 To Pavel: § 96b odst. 1 SZ: "Jestliže vydání rozhodnutí nebo jiného úkonu podle části třetí hlavy III dílů 4 a 5, § 126, 127, 129...". Výjimku řeší § 169 SZ, z toho mi vyplývá, že není ve výčtu rozhodnutí (nebo jiných úkonů) uvedených v § 96b odst. 1 SZ. Ale třeba se mýlím. Alena 7.2.2018 7:56:36
 Vodoprávní úřad je (minimálně) ORP, ZS UUP si obsatrá sám 7.2.2018 7:49:13
 To Alena: "Závazné stanovisko ÚÚP bych nepožadovala (viz § 96b odst. 1 stavebního zákona)." ... nevidím v textu, proč byste nepožadovala? Pavel 7.2.2018 7:44:59
 Souhlas s RARY, o výjimce rozhodne stavební úřad, který vede společné územní a stavební řízení (v případě studny speciální stavební úřad). Tvrzení anonyma (6.2.2018 14:20:06) nemá oporu v zákoně. Závazné stanovisko ÚÚP bych nepožadovala (viz § 96b odst. 1 stavebního zákona). Alena 6.2.2018 15:52:44
 A musí být k žádosti o udělení výjimky závazné stanovisko ÚÚP? 6.2.2018 14:59:13
 Dle kraje se příslušnost posuzuje podle toho, kdo je příslušný vést (samostatné) územní řízení. A to je stále obecný stavební úřad. 6.2.2018 14:20:06
 V § 169 odst.3 a4) stavebního zákona o výjimce rozhoduje stavební úřad příslušný rozhodnout ve věci. Z toho mě vyplývá, že pokud bude ve společném řízení rozhodovat speciální stavební úřad, tak i ten bude povolovat výjimku. RARY 6.2.2018 13:59:11
 Náš kraj říká, že obecmý. Ale z textu zákona to tak úplně nevyplývá. a 6.2.2018 13:46:49

type: other


text:
Aktuální otázky týkající se kontrolních orgánů nadačních fondů a ústavů – AVPO ČR
 V praxi se opakovaně setkáváme s otázkou, zda je pro nadační fondy a ústavy ustanovení kontrolního orgánu obligatorní (povinné) či nikoli. Bohužel, právní úprava v podobě zákona 89/2012 Sb. občanského zákoníku nám na tuto otázku nedává zcela jednoznačnou odpověď, respektive poskytuje prostor pro více možných výkladů. Domnívám se nicméně, že správná odpověď na shora uvedenou otázku existuje, jak bude dále nastíněno.
 V případě nadačního fondu zákon o ustanovení kontrolního orgánu nehovoří výslovně. Tuto povinnost lze však dovodit nepřímo z § 396 odst. 1 písmeno f), kde jako povinnou náležitost zakladatelského právního jednání nadačního fondu uvádí „počet členů dozorčí rady i jména a bydliště jejích prvních členů, nebo jméno a bydliště prvního revizora“. Z uvedeného lze dovodit, že nadační fond musí mít buď dozorčí radu, nebo revizora, neboť bez uvedení jednoho či druhého v zakládací listině nebude toto zakladatelské právní jednání splňovat základní zákonné náležitosti. Dlužno nicméně dodat, že zákon vůbec neřeší otázku jmenování/odvolání kontrolního orgánu nebo jeho členů, jejich pravomoci apod. Ponechává tuto otázku zřejmě k řešení zakladateli v rámci zakládací listiny. Zde lze namítnout, že na nadační fond je třeba (při velmi stručné právní úpravě) aplikovat ustanovení o nadacích. Takovou námitku je však třeba odmítnout jako nedůvodnou, neboť zákon tento postup neukládá (zatímco např. u ústavu tak činí v § 418 výslovně). Důvodová zpráva k občanskému zákoníku navíc výslovně uvádí, že právní úpravy nadace a nadačního fondu jsou v zákoně konstruovány jako oddělené.
 V případě ústavu je však situace jiná. Zde zákon uvedení dozorčího orgánu či jeho členů v zakladatelském právním jednání nepožaduje (§ 405 odst. 1). Naopak v odst. 2 citovaného ustanovení se dočteme, že „zřídí-li zakladatelské právní jednání dozorčí radu, uvedou se v něm počet členů dozorčí rady a jména i bydliště jejích prvních členů.“ Ve stejném duchu § 409 odst. 3: „Byla-li zřízena dozorčí rada, je členství ve správní radě a v dozorčí radě neslučitelné.“ Z obou citovaných ustanovení lze mít za to, že zřízení kontrolního orgánu (dozorčí rady) je u ústavu fakultativní (dobrovolné). Na tom nemůže nic změnit ani ustanovení často citovaného problematického § 418 „V ostatním se na právní poměry ústavu použijí obdobně ustanovení o nadaci; nepoužijí se však ustanovení o nadační jistině a nadačním kapitálu.“ Použitý výraz „v ostatním“ třeba vykládat jako „tam, kde právní úprava ústavu nestanoví jinak“. Již shora citovaná ustanovení § 405 a 409 jsou tedy dle mého názoru § 418 nadřazena. Naproti tomu v praxi není kladena překážka použití § 373 odst. 1 na ústavy: „Není-li zřízena dozorčí rada, vykonává její působnost revizor.“. Lze tedy uzavřít, že u ústavu není ustanovení kontrolního orgánu povinné, pokud se však pro něj zakladatel rozhodne, může ustanovit dozorčí radu, nebo revizora. Pravomoci kontrolního orgánu se budou přiměřeně řídit ustanoveními o kontrolním orgánu nadace, neboť u ústavu jejich úprava chybí a zde je tedy aplikace § 418 na místě.


text:
Rada České televize – žába na prameni Pravdy v českých médiích | NWOO.ORG
 Většina lidí vůbec nepřemýšlí o tom, že by za kvalitu zpravodajství ve veřjno-právních médiích mohl být někdo zodpovědný, a že by je měl někdo kontrolovat. A tak se také nedopracují k tomu, že existuje nějaká Rada České televize, kterou ze svých daní platí, která je volená poslanci a která má konkrétní úkoly a to jest dohlížet na to, že Česká televize pracuje podle zákona a případně podnikat kroky k nápravě. V samotném vysílání České televize se totiž o Radě České televize téměř nemluví. Pouze ve velmi výjimečných případech. A zodpovědní lidé v České televizi zřejmě velmi dobře vědí, proč o existenci této instituce mlčí. Rada České televize totiž prakticky místo plnění svých povinností nedělá VŮBEC NIC.
 A ani vlastně nic dělat nemusí. Jak jsem se ze své vlastní zkušenosti přesvědčil nejen já, ale jak se o tom přesvědčují ročně desítky a možná pár set lidí, tak neexistuje ani žádný způsob, jak ji donutit vykonávat její povinnosti, protože odvolat ji může pouze Poslanecká sněmovna a dokud Česká televize dělá to, co je pro vládnoucí politickou garnituru vyhovující, tak není v České televizi důvod k jakýmkoliv změnám a Rada České televize může vesele předstírat, že něco dělá a vysmívat se svým kritikům do očí.
 Jak to tedy funguje? Je potřeba se nejdříve seznámit se zněním Zákona o České televizi:
 Zákon o ČT v § 2 odstavci 2 uvádí:
 Asi by se našlo velké množství lidí, kteří by byli schopni prokázat, že Česká televize tyto své úkoly v nejrůznějších oblastech velmi často neplní.
 Pokud mají lidé názor, že ČT porušuje Zákon, tak mají možnost se obrátit buď přímo na ČT, nebo na Radu ČT.
 K Radě ČT se v Zákoně o ČT praví v § 4 toto:
 (1) Orgánem, jímž se uplatňuje právo veřejnosti na kontrolu činnosti České televize je Rada České televize (dále jen „Rada“). Rada má 15 členů. Členy Rady volí a odvolává Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky (dále jen „Poslanecká sněmovna“) tak, aby v ní byly zastoupeny významné regionální, politické, sociální a kulturní názorové proudy.
 (2) Návrhy kandidátů na členy Rady předkládají Poslanecké sněmovně organizace a sdružení představující kulturní, regionální, sociální, odborové, zaměstnavatelské, náboženské, vzdělávací, vědecké, ekologické a národnostní zájmy.
 a) jmenovat a odvolávat generálního ředitele a na jeho návrh ředitele televizních studií České televize (dále jen „televizní studia“); rozhodnutí o odvolání generálního ředitele musí být písemně odůvodněno a nejpozději do 7 dnů ode dne jeho doručení generálnímu řediteli uveřejněno Radou způsobem umožňujícím dálkový přístup,
 b) schvalovat rozpočet a závěrečný účet České televize a kontrolovat plnění rozpočtu České televize,
 c) schvalovat na návrh generálního ředitele Statut České televize,
 d) předkládat Poslanecké sněmovně ke schválení Kodex České televize, který stanoví zásady naplňování veřejné služby v oblasti televizního vysílání; porušení Kodexu České televize je kvalifikováno jako porušení pracovní kázně podle zvláštního zákona,3b)
 e) schvalovat návrhy generálního ředitele na zřizování nebo zrušení televizních studií (§ 9 odst. 8) a návrhy podle § 9 odst. 7,
 g) dohlížet na plnění úkolů


text:
veřejné služby v oblasti televizního vysílání (§ 2 a 3) a na naplňování zásad vyplývajících z Kodexu České televize a za tím účelem vydávat stanoviska a doporučení týkající se programové nabídky,
 V § 9 se mluví o vztahu generálního ředitele ČT a Rady ČT:
 Pokud jste někdy zkoušeli České televizi něco vytknout a ta stížnost ukazovala na to, že ČT manipuluje s informacemi směrem, který je nějakým způsobem žádoucí pro politicko-ekonomickou elitu této země, tak pokud vůbec dostanete odpověď, tak vyzní ve smyslu, že je to pouze váš názor a že nemají důvod cokoliv na svém zpravodajství měnit.
 Pokud se se svou stížností obrátíte na Radu ČT, tak pokud vůbec dostanete odpověď, dopadnete úplně stejně, akorát to bude trvat déle, protože Rada si nejdříve vyžádá stanovisko ředitele ČT a ten to zašle příslušné redakci. Rada pak akorát k odpovědi připojí, že se ztotožňuje se stanoviskem ředitele ČT a to je vše. V Zákoně o ČT neexistuje žádný termín, do kdy má Rada stížnost vyřídit, ani jak. Takže stačí, když vám pošle zpět nějaký formální blábol klidně několik měsíců po tom, co jste stížnost podali a tím jsou její povinnosti splněné. Někdy se ani neobtěžuje odpovídat. O nějakém řešení stížností nemůže být ani řeči. Ve zprávách o činnosti ČT pouze formálně konstatuje, jak je Česká televize skvělá a jak všechno perfektně funguje. Ve srovnání s ostatními českými televizemi je prý nejdůvěryhodnější, což ale ve srovnání s bulvární žumpou TV Nova a nízkorozpočtovou TV Prima není žádná výhra.
 Patřím k lidem, kteří mají s ignorantským přístupem Rady ČT ke stížnostem občanů a k povinnostem ČT dlouholetou zkušenost. A i když se v minulém roce s příchodem několika nových osobností do Rady situace trochu zlepšila, tak vzhledem k tomu, že jsou v menšině, tak Rada ČT jako celek (ne)funguje stále stejně.
 Když se občané ozvou trochu hlasitěji a dožadují se praktického naplňování jejich kontrolních povinností, tak členové Rady možnosti jejich vyjadřování omezí, tak jak k tomu došlo na jednání Rady 11.3.2015. Toho dne si odsouhlasili, že veřejnost bude moci na jejích veřejných jednáních vystoupit pouze pokud to Rada většinově odhlasuje. Již dříve, během roku 2012, zavedli na jednání Rady přísnější bezpečnostní opatření, protože se několikrát stalo, že veřejnost projevila svou nespokojenost během jednání Rady velmi hlasitě. Když to domyslíme až k příčinám, tak vzhledem k tomu, že je Česká televize díky dezinformování veřejnosti spoluviníkem bezpočtu lidských tragédií nejen v naší zemi, tak není divu, že má mnoho lidí na pracovníky České televize oprávněný vztek a že tedy i členové Rady ČT mají dost důvodů k tomu, aby se rozhněvané veřejnosti báli. Není divu, že jim chodí výhružné a sprosté emaily a SMSky, na což si s údivem poslední dobou stěžují.
 Aktuální události zvedly ve veřejnosti novou vlnu nespokojenosti se zpravodajstvím České televize. Jedná se samozřejmě především o nespokojenost se zpravodajstvím o Rusku, resp. o konfliktu na Ukrajině. Každý, alespoň průměrně inteligentní člověk vidí, že zpravodajství České televize v této oblasti je silně proti-rusky zaměřeno a plní tak propagandistické cíle zadávané až někde ve


text:
vedení skupiny Bilderberg (o níž ČT pochopitelně také nemluví). Rozpor mezi tím, co se lidé dozvídají z vysílání ČT a ze zdrojů nacházejících se přímo v oblasti konfliktu, je tak velký, že se proti tomu ozvalo i množství politiků včetně prezidenta Miloše Zemana.
 Avšak dokud těch politiků nebude většina a dokud nebudou schopni změnit Zákon o České televizi, nebo alespoň adekvátně vyměnit členy Rady ČT, tak nemají šanci něco změnit. V roce 2012 jsem dokonce podal trestní oznámení na porušování Zákona o ČT, kdy jsem poukazoval na to, jak ČT lže o událostech z 11. září 2001. Státní zástupkyně případ odložila s tím, že i kdyby se prokázalo, že mám pravdu, tak v Zákoně o ČT nejsou žádné sankce a nelze tedy nikoho potrestat.
 Česká televize tedy může dále plnit svou propagandistickou funkci a členové Rady ČT, ředitel ČT a hlavní redaktoři se mohou dál pomyslně koupat v krvi obětí válečných konfliktů, které by bez štvavých médií nemohly vůbec vzniknout.
 Museli bychom vyměnit současné zaprodané politiky za takové, kteří budou mít skutečnou vůli změnit situaci v českých veřejnoprávních médiích. Ale je to kruh začarovaný kouzlem lhostejnosti a rezignace občanů této země. Televize propaguje takové politiky, kteří nebudou chtít na ČT nic měnit a ti, kteří by něco měnit chtěli, cenzuruje a tak to jde pořád dokola.
 Jisté je to, že pseudo-demokratiský politický systém v ČR je na ČT závislý a je s ní úzce propojen. Když se podaří změnit jedno, změní se i druhé. Kdy a jak k tomu dojde, neví nikdo. Je to na každém z nás, kdy se rozhodne zaměřit část své pozornosti na věci veřejné a učinit něco pro obecné dobro.
 Vydáno: 26.3.2015 Autor: Jan Korál
 Vydáno: 26.3.2015 v 20.09 Autor: Jan Korál Přečteno: 741 x
 « « Předchozí: Rusko na prahu nové epochy
 Následující: Pozemní invaze saúdských a egyptských vojsk do Jemenu přede dveřmi » »
 7 Komentářů k Rada České televize – žába na prameni Pravdy v českých médiích
 26.3.2015 (20.48)
 Čtvrtstoletí, které uplynulo jako voda v bezčasí, ukázalo, že český národ rezignoval na hodnotu občanských svobod.
 Přání mít klid a mít se dobře nemůžeme nikomu vyčítat, je to hluboce lidské přání. Ovšem klid a mír bez svobod nevede jinam, než k degeneraci. Slepě jsme propásli jakoukoliv šanci na změnu k lepšímu, myslím po r.98. Společnost působí jako blecha zalitá v jantaru.Co se postavilo, vyprojektovalo, kam směřujeme, jakou společnou vizi máme? Televize + vzdělávací systém snižuje intelekt občanů ne náhodou, ale cíleně.Konzum jako droga. TV rozleptala českou identitu,a lidem to nevadí.Experiment dopadl úspěšně.
 Pane Korále, oceňuji váš opravdu hrdinný odpor vůči této Hydře.
 26.3.2015 (21.36)
 Zvítězí ten, kdo v práci vytrvá.
 26.3.2015 (21.39)
 Systém se hroutí zevnitř.
 28.3.2015 (16.37)
 http://www.parlamentnilisty.cz/arena/monitor/Totalni-servilita-ke-knizeti-Schwarzenbergovi-a-desitky-minut-vyhrozovani-zastancum-Kremlu-Tak-pry-tento-tyden-vypadala-pluralita-nazoru-na-CT-368254.....já už televizi neposlouchám a vidím i podle této analýzy petra žantovského, že je čím dál horší..
 26.3.2015 (22.41)
 je mi smutno, jak mohou novináři být jen něčími papoušky a vůbec neuvažovat, to samé se ovšem děje i v jiných profesích- právníci, lékaři...moje účast v r.89 byla aktivní, důvodem byl zejména svobodný přístup k informacím...noviny se


text:
nedaly číst, tv a rozhlas poslouchat...samá propaganda, manipulace a jednostrannost..má euforie z nabyté svobody a konce studené války byla upřímná...ale krátkodobá...nenapadlo mě, že zase budeme sloužit jinému pánu, tentokrát ze západu..a co už vůbec, že tento páníček je větší lotr, protože tisíckrát mazanější pokrytec..
 27.3.2015 (0.32)
 Z republiky ste vyhnali myš a přivedli lasičku. Všechno už to bylo dohodnuté nahoře, takže cinkálisti byli jen divadlo okolo. Však taky mrtvýho Šmída, kterej měl rozjet masový protesty hrál stbák.
 Jenom doufám, že nebude trvat dalších 20 let se těchle hajzlů zbavit.
 28.3.2015 (22.35)
 Takto fungují i soudy,obecní úřady... nevymahatelnost práva.... odpovědi : Soud neshledal závažné důvody a bla bla... ani se neobtěžuje vyslechnout svědky.... ani státní zástupci...
 Už ať to konečně vyhnije... !!!


text:
CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. Lipová IČO 41329686 kontakty (22.09.2018) | Finance.cz
 CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. Lipová IČO: 41329686
 Tato stránka obsahuje výpis dat z různých rejstříků pro firmu CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o., která sídlí v obci Lipová a bylo jí přiděleno IČO 41329686.
 Výpis obsahuje aktuální i historická data z obchodního rejstříku (Justice.cz) včetně sbírky listin a živnostenského rejstříku (RŽP). Pokud firma CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. má i datovou schránku, pak zde naleznete i údaje o její datové schránce.
 Firma s názvem CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. se sídlem v obci Lipová byla založena v roce 1991. Společnost je stále aktivní. V jejím vedení se dosud vystřídalo 3 osob. Společnost podniká v oboru Hostinská činnost , Výroba, obchod a služby neuvedené v přílohách 1 až 3 živnostenského zákona , Prodej kvasného lihu, konzumního lihu a lihovin a další.
 Základní údaje o CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. IČO: 41329686
 Krajský soud v Ústí nad Labem 29.8.1991
 Údaje o založení:CORRADINI, společnost s ručením omezeným byla založenaspolečenskou smlouvou uzavřenou dne 2l.8.l99l. 29.8.1991 - 13.4.2016
 3fwwp72
 CZ41329686
 LIPOVÁ 349 407 81 LIPOVÁ U ŠLUKNOVA
 171639933/0600 2.4.2013
 Kontakty na CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. IČO: 41329686
 349 , 407 81 Lipová Česká republika
 č.p. 349, 407 81 Lipová 13.4.2016
 407 81 Lipová u Šluknova č. 349 Česká republika
 Lipová u Šluknova č. 349, PSČ 40781 29.8.1991 - 13.4.2016
 349, Lipová 407 81
 Lipová u Šluknova č. 349, PSČ 407 81
 Obory činností CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. IČO: 41329686
 Hostinská činnost 13.4.2016
 velkoobchod 9.10.2004 - 13.4.2016
 specializovaný maloobchod 9.10.2004 - 13.4.2016
 hostinská činnost 9.10.2004 - 13.4.2016
 provozování tělovýchovných asportovních zařízení azařízení sloužících regeneraci arekondici 9.10.2004 - 13.4.2016
 - provozování, výstavba a zprostředkování tělovýchovných,rekreačních, ubytovacích a restauračních zařízení,- obchodní a zprostředkovatelská činnost v oboru sportovníchpotřeb, oděvů, obuvi, spotřebního zboží, elektroniky, chemickýchvýrobků, stavebních materiálů a potravin. 29.8.1991 - 9.10.2004
 Zahradní 1076 , Šluknov 407 77
 1001795041
 Vedení firmy CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. IČO: 41329686
 Vladimíra Bláhová 17.9.2013
 1089 , 407 79 Mikulášovice Česká republika
 č.p. 1089, 407 79 Mikulášovice
 Karla Corradiniová 13.4.2016
 č.p. 349, 407 81 Lipová
 Carlo Corradini 29.8.1991 - 9.10.2004
 Via san Rocco 8 , Ponte dell Olio Itálie
 Ponte dell Olio, Via san Rocco 8
 Vladimíra Bláhová 9.10.2004 - 17.9.2013
 1089 , Mikulášovice Česká republika
 Mikulášovice čp. 1089
 Karla Corradiniová 9.10.2004 - 13.4.2016
 Ponte dell Olio, Via san Rocco 8 v ČR: 407 81 Lipová čp. 349
 Karla Corradiniová
 Vlastníci firmy CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. IČO: 41329686
 Sbírka Listin CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. IČO: 41329686
 C 790/SL 18 účetní závěrka [2013] Krajský soud v Ústí nad Labem 7.3.2014 27.5.2014 27.5.2014 7
 C 790/SL 17 účetní závěrka [2004] Krajský soud v Ústí nad Labem 5.3.2005 1.9.2013 3.9.2013 4
 C 790/SL 16 účetní závěrka [2003] Krajský soud v Ústí nad Labem 10.3.2004 1.9.2013 3.9.2013 5
 C 790/SL 15 účetní závěrka [2005] Krajský soud v Ústí nad Labem 23.2.2006 27.5.2013 28.5.2013 8
 C 790/SL 3 zakladatelské dokumenty Krajský soud v Ústí nad Labem 19.7.2004 25.10.2004 6
 Hodnocení CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o.
 Výpis dat pro firmu CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o. obsahuje pouze


text:
taková data, která lze dle zákona č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů, zveřejňovat i bez souhlasu subjektu těchto údajů.
 výpis firmy CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o., 41329686 na obchodním rejstříku
 výpis firmy CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o., 41329686 na živnostenském rejstříku
 výpis firmy CORRADINI - BLÁHOVÁ s.r.o., 41329686 na Datových schránkách
 Alena Bláhová - 46590005 - Hranice , Nová 1300
 Daniela Bláhová - 73920002 - Ostrava , Francouzská 6023/3


text:
Dotčené předpisy: § 61 odst. 1,2,4 předpisu č. 262/2006Sb. ve znění do 31.03.2012, § 286 odst. 2,3 předpisu č. 262/2006Sb. ve znění do 31.03.2012, § 52 písm. c) předpisu č. 262/2006Sb. ve znění do 31.03.2012
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl v senátě složeném z předsedy senátu JUDr. Jiřího Doležílka a soudců JUDr. Mojmíra Putny a JUDr. Ljubomíra Drápala v právní věci žalobkyně M. F. , zastoupené Mgr. Ing. Robertem Bochníčkem, advokátem se sídlem v Plzni, Americká č. 489/33, proti žalované České republice Ministerstvu obrany v Praze 6, Tychonova č. 221/1, o neplatnost výpovědi z pracovního poměru, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 6 pod sp. zn. 19 C 98/2012, o dovolání žalobkyně proti rozsudku Městského soudu v Praze ze dne 2. července 2014 č. j. 23 Co 232/2014-98, takto:
 Dopisem ze dne 20. 2. 2012 žalovaná sdělila žalobkyni, že s ní rozvazuje pracovní poměr výpovědí podle ustanovení § 52 písm. c) zákoníku práce. Důvod k tomuto opatření spatřovala v tom, že na základě vydaných TP č. 530240 č. j. V6-5/2008/M-1203 ze dne 25. 3. 2008 platných od 1. 10. 2008 byly provedeny organizační změny, v jejichž důsledku došlo dnem 30. 9. 2008 ke zrušení pracovního místa žalobkyně.
 Žalobkyně se žalobou podanou u Obvodního soudu pro Prahu 6 dne 30. 6. 2012 domáhala, aby bylo určeno, že uvedená výpověď z pracovního poměru je neplatná. Žalobu zdůvodnila zejména tím, že je od 3. 1. 1994 civilní zaměstnankyní žalované s pracovním zařazením účetní u Vojenského útvaru 5008 v Klatovech, že v návaznosti na organizační změny provedené na základě TP č. 530240, č. j. V6-5/2008/M-1203 ze dne 25. 3. 2008 jí dala žalovaná výpověď z pracovního poměru podle ustanovení § 52 písm. c) zákoníku práce již dne 2. 8. 2008, že po určení neplatnosti této výpovědi rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 8. 9. 2010 č. j. 23 Co 284/2010-66 jí žalovaná dala dne 11. 11. 2009 ze stejného důvodu další výpověď, která byla určena neplatnou rozsudkem Obvodního soudu pro Prahu 6 ze dne 20. 6. 2011 č. j. 19 C 14/2010-45 ve spojení s rozsudkem Městského soudu v Praze ze dne 30. 11. 2011 č. j. 23 Co 409/2011-62, že v případě třetí výpovědi ze dne 20. 2. 2012 si žalovaná předem vyžádala souhlas odborové organizace, členkou jejíhož orgánu je žalobkyně, s výpovědí a že odborová organizace odmítla souhlas udělit s odkazem na zjevnou účelovost opakovaných výpovědí, které jsou vedeny snahou poškodit žalobkyni a zároveň decimovat odborovou organizaci. Uvádí, že provedené organizační změny jsou změnami pouze formálními, neboť její pracovní místo zůstalo v plné míře zachováno a pouze je převzal jiný pracovník (voják z povolání), že žalovaná zneužila organizační změny k oslabení odborové organizace, jejíž činnost jí byla značně na obtíž vzhledem k soustavnému dohledu nad dodržováním předpisů a hájení zájmů zaměstnanců, že žalovaná neprojednala plánované propuštění s odborovou organizací a projednání zúžila na pouhou písemnou výzvu ke sdělení stanoviska a že vzhledem k odmítnutí odborové organizace dát souhlas s podanou výpovědí je tato výpověď neplatná, neboť na straně žalované neexistují zvláštní


text:
důvody, pro něž by nebylo možné po ní požadovat, aby žalobkyni dále zaměstnávala .
 Obvodní soud pro Prahu 6 rozsudkem ze dne 10. 12. 2013 č. j. 19 C 98/2012-74 žalobu zamítl a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů řízení. Vycházel ze zjištění, že žalobkyně pracovala u žalované od roku 1994 jako účetní u Vojenského útvaru 5008 Klatovy (dále též VÚ 5008 Klatovy ), že její náplní práce bylo provádění účetních operací, zpracovávání účetních dokladů, účetních knih a ostatních účetních písemností pro automatizované zpracování, že s účinností k 1. 10. 2008 rozhodla žalovaná o reorganizaci VÚ 5008 Klatovy, v rámci níž bylo zrušeno místo pracovníka logistiky (účetní) určené pro civilního zaměstnance a zastávané žalobkyní a nově v pracovišti logistické informační služby zřízeno místo specialisty určené pro vojáka z povolání, jehož náplní práce bylo kromě účetních operací i využívání a aplikace taktických norem a pravidel pro vedení základních druhů bojové činnosti na nejnižší úrovni , obsluha, ošetřování a údržba přidělené osobní zbraně a techniky a plnění úkolů v zahraničních misích, že dopisem ze dne 6. 1. 2012 požádal velitel VÚ 5008 Klatovy Základní organizaci Českomoravského odborového svazu civilních zaměstnanců armády Vojenského útvaru 5008 Klatovy (dále jen ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy ) a zároveň Základní organizaci Českomoravského odborového svazu civilních zaměstnanců armády Vojenského útvaru 5008 Klatovy Prapor oprav (dále jen ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy Prapor oprav ) o předchozí souhlas s výpovědí žalobkyni a dopisem ze dne 9. 1. 2012 požádal o předchozí souhlas s výpovědí žalobkyni i Českomoravský odborový svaz civilních zaměstnanců armády, který dopisem ze dne 12. 1. 2012 veliteli sdělil, že není kompetentní se v dané věci vyjadřovat a že způsobilou je ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy, jejíž předsedkyní je žalobkyně, že dopisem ze dne 18. 1. 2012 výbor ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy odmítl udělit souhlas s výpovědí žalobkyni, neboť výpověď považuje za účelovou a v rozporu s dobrými mravy, že dopisem ze dne 20. 1. 2012 ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy Prapor oprav udělila předchozí souhlas s výpovědí žalobkyni a že od roku 2009 až do doby, kdy byla žalobkyni dána předmětná výpověď, měla odborová organizace, jejíž byla žalobkyně předsedkyní (ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy), dva členy v pracovním poměru k žalované žalobkyni a J. K. Dovodil, že ke dni 20. 2. 2012, kdy byla žalobkyni dána výpověď, nebyla žalobkyně členkou orgánu odborové organizace působící u žalované ve smyslu ustanovení § 61 odst. 2 zákoníku práce, neboť odborová organizace, jejíž byla předsedkyní, nesplňovala od roku 2009 podmínku stanovenou v § 286 odst. 3 zákoníku práce, aby alespoň tři její členové byli u zaměstnavatele v pracovním poměru, že žalobkyni proto v době rozvázání pracovního poměru nenáležela ochrana podle ustanovení § 61 odst. 2 zákoníku práce a že žalovaná za těchto okolností správně projednala výpověď žalobkyni ve smyslu ustanovení § 61 odst. 1 zákoníku práce se ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy Prapor oprav jako s odborovou organizací působící u žalované s největším počtem členů, kteří jsou u ní v pracovním poměru. Dospěl k


text:
závěru, že, i když práce účetní byla i po předmětné organizační změně potřebná, spočívala tato změna ve vytvoření změněné organizační struktury daného vojenského útvaru , kdy pracovní místo zastávané původně žalobkyní bylo v nové struktuře nahrazeno vytvořeným systemizovaným místem pro vojáka z povolání, a soudu nepřísluší rozhodnutí zaměstnavatele o organizačních změnách jakkoli přezkoumávat . Dodal, že výpověď daná žalobkyni nebyla úkonem, který by byl v rozporu s dobrými mravy, neboť žalobkyně měla od účinnosti organizační změny u žalované v roce 2008 dostatečný časový prostor, aby se s důsledky rozhodnutí žalované o organizační změně vyrovnala a našla si jiné pracovní uplatnění.
 K odvolání žalobkyně Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 2. 7. 2014 č. j. 23 Co 232/2014-98 potvrdil rozsudek soudu prvního stupně a rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. Shodně se soudem prvního stupně dovodil, že ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy, jejíž předsedkyní byla žalobkyně a která registrovala devět členů, neměla právo jednat za zaměstnance podle stanov ve smyslu ustanovení § 286 zákoníku práce , neboť v době výpovědi byli v pracovním poměru u žalované pouze dva její členové, a že proto žalovaná postupovala správně, pokud projednala udělení výpovědi žalobkyni se ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy Prapor oprav. Se soudem prvního stupně se odvolací soud ztotožnil i v závěru, že soud zkoumá pouze vztah příčinné souvislosti mezi nadbytečností a přijatými organizačními změnami a že mu nepřísluší přezkoumávat správnost organizačního rozhodnutí z roku 2008 . Zdůraznil, že k organizační změně u žalované došlo už v roce 2008, že od roku 2005 trvale probíhalo v resortu žalované snižování stavu civilních zaměstnanců za účelem zvýšení efektivnosti práce, kdy místo původního civilního zaměstnance z důvodu na straně žalované mělo být obsazeno vojákem ve služebním poměru, a že řádné požadavky na výkon práce přísluší stanovit zaměstnavateli. Uzavřel, že samotné dání výpovědi nadbytečnému zaměstnanci při splnění dalších zákonných předpokladů není samo o sobě diskriminací zaměstnance, neboť se jedná o zákonný institut, který v případě žalobkyně nebyl v rozporu s dobrými mravy , když výběr nadbytečného zaměstnance v důsledku organizační změny přísluší zaměstnavateli, a že nerovné zacházení se žalobkyní nelze spatřovat ani v tom, že v případě dvou předchozích výpovědí z roku 2008 a 2009 šlo o výpovědi neplatné z formálních důvodů.
 Proti tomuto rozsudku odvolacího soudu podala žalobkyně dovolání. Namítá, že soudy nedostatečně zkoumaly podmínky existence odborové organizace, jejíž předsedkyní a členkou je (byla) žalobkyně, neboť nezjišťovaly, od jaké doby odborová organizace eventuelně přestala naplňovat zákonné podmínky . Zákoník práce ve znění účinném ke dni 31. 12. 2011 totiž nepodmiňoval existenci odborové organizace třemi členy, kteří jsou u zaměstnavatele v pracovním poměru, a pokud odborová organizace pozbyla působnost vyjadřovat se či souhlasit s ukončováním pracovních poměrů zaměstnanců až od 1. 1. 2012, měla ji žalovaná požádat o předchozí souhlas, neboť žalobkyně se nacházela v tzv. ochranné lhůtě jednoho roku po skončení funkčního období. Vytýká soudům, že neprovedly dotaz na žalovanou a Českomoravský odborový svaz, která odborová organizace působící u žalované měla největší počet zaměstnanců, kteří jsou u žalované v


text:
pracovním poměru, v období před podáním výpovědi žalobkyni. Namítá, že se odvolací soud nedostatečně vypořádal s otázkou účelovosti podané výpovědi a vůbec nezkoumal, zda organizační opatření žalované naplnilo hmotněprávní předpoklad pro podání výpovědi v souladu s ustanovením § 52 písm. c) zákoníku práce . Žalobkyně zdůraznila, že její pozice nezanikla a že na její místo byl pouze zařazen voják z povolání, který byl dokonce posazen ke stejnému pracovnímu stolu, ke stejnému počítači a vykonával stejnou pracovní náplň . Nový požadavek, který byl zaměstnavatelem stanoven na tuto pozici účast na misích považuje dovolatelka za čistě účelový . Má za to, že za situace, kdy na její pozici byl zaměstnán voják z povolání bez jakýchkoliv znalostí účetnictví, který si až následně musel doplňovat vzdělání kurzem účetnictví, mohla i ona vstoupit do služebního poměru vojáka z povolání, ovšem tato možnost jí nebyla nabídnuta; pokud jí žalovaná toto neumožnila a upřednostnila na její místo nekvalifikovaného muže (vojáka) , pak byla diskriminována nejen jako zaměstnanec, ale i jako žena. Žalobkyně navrhla, aby dovolací soud zrušil rozsudky obou soudů a buď sám žalobě vyhověl, nebo věc vrátil soudu prvního stupně k dalšímu řízení.
 Žalovaná navrhla, aby dovolací soud dovolání žalobkyně zamítl, neboť považuje rozhodnutí obou soudů za správné a zcela v souladu se zákonem i judikaturou. Uvedla, že funkce, kterou žalobkyně v roce 2008 vykonávala jako občanský zaměstnanec žalované, byla po obsahových změnách v rámci profesionalizace armády převedena na funkci určenou pro vojáky z povolání a že v době podání výpovědi byla již u všech vojenských útvarů vykonávána výhradně vojáky z povolání. Není proto možné, aby u jediného vojenského útvaru tuto funkci vykonával občanský zaměstnanec, neboť by to výrazně narušilo plánování a akceschopnost Armády ČR k plnění jejího základního poslání . Žalovaná rovněž nepokládá za možné, aby občanský zaměstnanec vykonával funkci na systemizovaném místě specialisty pracoviště logistické informační služby, které je určeno výhradně pro vojáka z povolání s předpokladem plnění úkolů v zahraničních vojenských misích a vojenských úkolů v rámci brigádních úkolových uskupení .
 Z hlediska skutkového stavu bylo v posuzované věci zjištěno (správnost skutkových zjištění soudů přezkumu dovolacího soudu - jak vyplývá z ustanovení § 241a odst. 1 a § 242 odst. 3 věty první o. s. ř. - nepodléhá), že žalobkyně pracovala u žalované od roku 1994 v pracovním poměru jako účetní u VÚ 5008 Klatovy a že její náplní práce bylo provádění účetních operací, zpracovávání účetních dokladů, účetních knih a ostatních účetních písemností pro automatizované zpracování. Nařízením Ministerstva obrany ze dne 11. 11. 2007 č. j. D668-/2007-1203 k realizaci organizačních, mobilizačních a dislokačních změn v resortu Ministerstva obrany v roce 2008 bylo rozhodnuto reorganizovat 142. prapor oprav Klatovy na novou organizační strukturu (mimo jiné zvýšit počty osob o 16 vojáků válečně, 9 mírově a snížit počty občanských zaměstnanců o 10 válečně, 3 mírově ) a v rámci reorganizace VÚ 5008 Klatovy provedené s účinností od 1. 10. 2008 bylo zrušeno místo pracovníka logistiky (účetní) zastávané žalobkyní a nově bylo zřízeno místo specialisty určené pro vojáka z povolání v pracovišti logistické informační služby, jehož


text:
náplní práce bylo kromě účetních operací i využívání a aplikace taktických norem a pravidel pro vedení základních druhů bojové činnosti na nejnižší úrovni, obsluha, ošetřování a údržba přidělené osobní zbraně a techniky a plnění úkolů v zahraničních misích (bez souhlasu vojáka na dobu šesti měsíců, se souhlasem vojáka na delší dobu). Velitel VÚ 5008 Klatovy požádal dopisem ze dne 6. 1. 2012 ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy, kde žalobkyně působila jako předsedkyně výboru této odborové organizace, a zároveň ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy Prapor oprav o předchozí souhlas s výpovědí žalobkyni. Zatímco výbor ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy dopisem ze dne 18. 1. 2012 odmítl tento souhlas udělit, ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy Prapor oprav s výpovědí v dopise ze dne 20. 1. 2012 vyjádřila souhlas. ZO ČMOSA VÚ 5008 Klatovy měla od roku 2009 až do doby, kdy byla žalobkyni dána předmětná výpověď, dva členy v pracovním poměru u žalované, a to žalobkyni a J. K.
 Projednávanou věc je třeba posuzovat vzhledem k tomu, že žalobkyně se domáhá určení neplatnosti výpovědi z pracovního poměru ze dne 20. 2. 2012 podle zákona č. 262/2006 Sb., zákoníku práce, ve znění zákonů č. 585/2006 Sb., č. 181/2007 Sb., č. 261/2007 Sb., č. 296/2007 Sb. a č. 362/2007 Sb., nálezu Ústavního soudu č. 116/2008 Sb. a zákonů č. 121/2008 Sb., č. 126/2008 Sb., č. 294/2008 Sb., č. 305/2008 Sb., č. 306/2008 Sb., č. 382/2008 Sb., č. 286/2009 Sb., č. 320/2009 Sb., č. 326/2009 Sb., č. 347/2010 Sb., č. 427/2010 Sb., č. 73/2011 Sb., č. 180/2011 Sb., č. 185/2011 Sb., č. 341/2011 Sb., č. 364/2011 Sb., č. 365/2011 Sb., č. 367/2011 Sb. a č. 466/2011 Sb., tedy podle zákoníku práce ve znění účinném do 31. 3. 2012 (dále jen zák. práce ).
 Ustanovení § 61 zák. práce upravuje účast odborových organizací při rozvázání pracovního poměru výpovědí nebo okamžitým zrušením zaměstnavatele. Vzhledem k závažnosti těchto jednostranných opatření pro pracovní i osobní život zaměstnance zákon stanoví povinnost zaměstnavatele je předem projednat s odborovou organizací (§ 61 odst. 1 zák. práce). Zvýšená ochrana členů orgánu odborové organizace působícího u zaměstnavatele se zde projevuje v tom, že - na rozdíl od pouhého projednání - je zaměstnavatel povinen požádat odborovou organizaci o předchozí souhlas se zamýšleným okamžitým zrušením pracovního poměru nebo výpovědí (§ 61 odst. 2 zák. práce). Zatímco absence předchozího projednání s odborovou organizací nezakládá neplatnost dotčených rozvazovacích projevů vůle, je ochrana členů orgánu odborové organizace působícího u zaměstnavatele zvýšena natolik, že, dá-li zaměstnavatel takovému zaměstnanci výpověď z pracovního poměru nebo s ním okamžitě zruší pracovní poměr, aniž by - v rozporu s ustanovením § 61 odst. 2 zák. práce - požádal odborovou organizaci o předchozí souhlas k tomuto opatření, je takové rozvázání pracovního poměru vzhledem k ustanovení § 61 odst. 4 zák. práce neplatné (srov. například odůvodnění rozsudku Nejvyššího soudu ze dne 11. 10 2012 sp. zn. 21 Cdo 4423/2011). Avšak i tehdy, jestliže zaměstnavatel požádá podle ustanovení § 61 odst. 2 zák. práce odborovou organizaci o předchozí souhlas k výpovědi nebo okamžitému zrušení pracovního poměru, jsou


text:
výpověď nebo okamžité zrušení pracovního poměru podle ustanovení § 61 odst. 4 zák. práce rovněž neplatné, jestliže odborová organizace v době do 15 dnů ode dne, kdy byla zaměstnavatelem požádána o souhlas, písemně odmítne souhlas udělit a jestliže soud ve sporu podle ustanovení § 72 zák. práce shledá, že na zaměstnavateli lze spravedlivě požadovat, aby zaměstnance nadále zaměstnával (k tomu srov. obdobně rozsudek Nejvyššího soudu České republiky ze dne 25. 6. 2002 sp. zn. 21 Cdo 1615/2001, uveřejněný pod č. 133 v časopise Soudní judikatura, roč. 2002). Shledá-li ovšem soud, že na zaměstnavateli nelze spravedlivě požadovat, aby zaměstnance nadále zaměstnával, jsou výpověď nebo okamžité zrušení pracovního poměru splňují-li jinak všechny hmotněprávní (formální i materiální) podmínky předmětného rozvázání pracovního poměru - platné, i když odborová organizace odmítla udělit souhlas s tímto rozvázáním (§ 61 odst. 4 zák. práce).
 Předchozí souhlas odborové organizace s rozvázáním pracovního poměru zaměstnavatelem se vztahuje jak vyplývá z výše uvedeného - jen na jednostranné rozvazovací úkony zaměstnavatele, které směřují proti členům orgánu odborové organizace působícího u zaměstnavatele v době jejich funkčního období a v době 1 roku po jeho skončení. U jiných zaměstnanců, byť by byli odborově organizováni nebo byli členy odborového orgánu, ale jiné odborové organizace (která u zaměstnavatele nepůsobí), se tato vyšší forma součinnosti odborových organizací při rozvázání pracovního poměru neuplatní. Působí-li u zaměstnavatele více odborových organizací, požádá zaměstnavatel o udělení souhlasu jen tu odborovou organizaci, členem jejíhož orgánu dotčený zaměstnanec je. Odborovým orgánem, jehož člen požívá zvýšené ochrany, se rozumí orgán, který je podle stanov odborové organizace oprávněn vystupovat jménem příslušné odborové organizace (srov. § 286 odst. 2 zák. práce). Určení, kdo je členem orgánu odborové organizace, je vnitřní záležitostí odborové organizace. Zaměstnavatel proto bude v konkrétním případě vycházet ze sdělení odborové organizace, kdo jsou členové jejího orgánu působícího u zaměstnavatele.
 Namítá-li žalobkyně, že žalovaná měla požádat odborovou organizaci (ZO ČMOS VÚ 5008 Klatovy) o předchozí souhlas k výpovědi, neboť žalobkyně se nacházela v tzv. ochranné lhůtě jednoho roku po skončení funkčního období, pak přehlíží, že předpokladem zvýšené ochrany zaměstnance, který byl členem orgánu odborové organizace, v době 1 roku po skončení jeho funkčního období podle ustanovení § 61 odst. 2 zák. práce je jak vyplývá z výše uvedeného - působení odborové organizace, jejíhož orgánu byl zaměstnanec členem, u zaměstnavatele v době, kdy je mu dávána výpověď.
 Judikatura soudů též dovodila, že přijetí jiného zaměstnance na místo uvolněné odchodem zaměstnance, jemuž byla dána výpověď z pracovního poměru pro nadbytečnost, je zpravidla důkazem o neopodstatněnosti použitého výpovědního důvodu ; v takovém případě totiž nelze hovořit o tom, že by se zaměstnanec, resp. druh práce, který na základě pracovní smlouvy vykonává, stal v důsledku přijatého rozhodnutí o organizační změně nadbytečným a že by tedy opravdovým důvodem rozvázání pracovního poměru byly okolnosti uvedené v ustanovení § 52 písm. c) zák. práce. Jestliže se totiž z hlediska potřebného profesního složení zaměstnanců nestává nadbytečným druh práce sjednaný pracovní smlouvou propouštěného zaměstnance (jeho pracovní činnost), může být jiná okolnost spočívající pouze v jeho osobě (že kupř. podle názoru zaměstnavatele nesplňuje


text:
požadavky pro řádný výkon sjednané práce), jen podkladem (za splnění dalších zákonem stanovených předpokladů) k úvahám o možnosti skončení pracovního poměru výpovědí podle ustanovení § 52 písm. f) zák. práce (srov. například rozsudek býv. Nejvyššího soudu ze dne 22. 2. 1968 sp. zn. 6 Cz 215/67, uveřejněný pod č. 57 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 1968, rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 2. 7. 2002 sp. zn. 21 Cdo 1770/2001 nebo rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 25. 8. 2005 sp. zn. 21 Cdo 2735/2004); obdobně to samozřejmě platí i tehdy, jestliže zaměstnavatel činí opatření směřující k tomu, aby práci konanou zaměstnancem, kterému byla dána výpověď pro nadbytečnost, nadále konal nově přijatý zaměstnanec. Na tomto závěru nic nemění to, že rozhodnutí zaměstnavatele (příslušného orgánu) o změně jeho úkolů, technického vybavení, o snížení stavu zaměstnanců za účelem zvýšení efektivnosti práce nebo o jiných organizačních změnách není právním úkonem a že je samo o sobě nelze přezkoumávat z hlediska jeho platnosti; nejedná se tu totiž o přezkum, ale o posouzení, jaké rozhodnutí bylo přijato a zda jde o rozhodnutí významné z pohledu ustanovení § 52 písm. c) zák. práce (srov. rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 27. 4. 2004 sp. zn. 21 Cdo 2204/2003, který byl uveřejněn pod č. 54 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2005, nebo rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 26. 9. 2012 sp. zn. 21 Cdo 1520/2011, uveřejněný pod č. 24 ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek, roč. 2013).
 V projednávané věci měla organizační změna , kterou žalovaná odůvodnila výpověď ze dne 20. 2. 2012, původ v rozhodnutí žalované reorganizovat 142. prapor oprav Klatovy tak, že se zvýší počet vojáků a sníží počet občanských zaměstnanců, na základě něhož bylo u Vojenského útvaru 5008 Klatovy s účinností od 1. 10. 2008 zrušeno místo pracovníka logistiky (účetní) zastávané žalobkyní a nově bylo zřízeno místo specialisty určené pro vojáka z povolání v pracovišti logistické informační služby, jehož náplní bylo provádění účetních operací. Organizační změna tedy v posuzovaném případě spočívala v náhradě (záměně) žalobkyně, která vykonávala práci účetní u žalované v pracovním poměru, jinou osobou, která měla stejnou činnost provádět ve služebním poměru vojáka z povolání (na tom nic nemění ani skutečnost, že náplní práce specialisty v pracovišti logistické informační služby byly kromě účetních operací i některé další činnosti související s plněním úkolů vojáka z povolání). Nejedná se tedy o to, že by rozhodnutí zaměstnavatele o organizační změně v dané věci reflektovalo skutečnost, že zaměstnavatel nebude mít možnost plnit povinnost [srov. § 35 odst. 1 písm. a) zák. práce] přidělovat zaměstnanci práci podle pracovní smlouvy (pro její nepotřebnost), kterou je zaměstnanec jinak schopen a ochoten vykonávat, vzhledem k tomu, že zaměstnanec se pro něj stává od účinnosti organizačních změn nadbytečným.
 Je třeba totiž mít na zřeteli, že zaměstnanec je pro zaměstnavatele nadbytečný ve smyslu ustanovení § 52 písm. c) zák. práce tehdy, nemá-li zaměstnavatel s ohledem na přijaté rozhodnutí o organizační změně - možnost zaměstnance dále zaměstnávat pracemi dohodnutými v pracovní smlouvě. Jestliže se však z hlediska potřebného profesního složení zaměstnanců nestává


text: nadbytečným (z hlediska své věcné náplně) druh práce propouštěného zaměstnance sjednaný pracovní smlouvou (jeho pracovní činnost), nemůže být jiná okolnost spočívající například pouze v jiném organizačním uspořádání zaměstnavatele, anebo jako je tomu v posuzovaném případě - v rozhodnutí zaměstnavatele o nahrazení zaměstnance, vykonávajícího dohodnutý druh práce v pracovním poměru, vojákem z povolání, který má stejnou činnost vykonávat ve služebním poměru, podkladem pro skončení pracovního poměru výpovědí podle ustanovení § 52 písm. c) zák. práce (srov. též rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 18. 9. 2014 sp. zn. 21 Cdo 1331/2013).


text:
Language of document : Bulgarian Spanish Czech Danish German Estonian Greek English French Italian Latvian Lithuanian Hungarian Maltese Dutch Polish Portuguese Romanian Slovak Slovene Finnish Swedish Croatian ECLI:EU:C:2020:47
 MANUELA CAMPOS SÁNCHEZ-BORDONY
 přednesené dne 29. ledna 2020(1)
 Věc C‐796/18
 [žádost o rozhodnutí o předběžné otázce podaná Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo)]
 „Předběžná otázka – Veřejné zakázky – Směrnice 2014/24/EU – Pojem ‚úplatná smlouva‘ – Horizontální spolupráce mezi veřejnými zadavateli – Poskytnutí softwaru pro operační střediska hasičů – Dohoda o spolupráci při aktualizaci a dalším vývoji softwaru – Doplňková činnost k veřejné službě – Zákaz zvýhodňování třetích osob“
 1. První evropská pravidla pro zadávání veřejných zakázek sahají do sedmdesátých let. Od té doby byly postupně přijaty rozličné předpisy, až do přijetí, v roce 2014, třech předpisů, jejichž záměrem bylo upravit tuto oblast ve všech jejích aspektech: směrnice 2014/24/EU(2) (jejíhož výkladu se týká projednávaná žádost o rozhodnutí o předběžné otázce), směrnice 2014/23/EU(3) a směrnice 2014/25/EU(4).
 2. Před vstupem uvedených směrnic z roku 2014 v platnost již Soudní dvůr připustil, že předpisy unijního práva upravující zadávání veřejných zakázek se v zásadě neuplatňují, pokud za určitých podmínek:
 – veřejný zadavatel pověří právnickou osobu, kterou ovládá, prováděním určitých úkolů, aniž se obrátí na jiné externí entity (vertikální spolupráce nebo in-house zadávání); nebo
 – dva veřejní zadavatelé vzájemně spolupracují, aby zajistili provedení úkolu veřejné služby společného pro oba (horizontální spolupráce).
 3. V souvislosti s touto druhou modalitou spolupráce mezi veřejnými zadavateli vyvolala judikatura Soudního dvora určitou právní nejistotu(5), kterou se směrnice 2014/24 pokusila vyřešit. Nejsem si jistý, zda byl tento pokus úspěšný tak, jak se očekávalo.
 4. Ve sporu, v jehož rámci byla podána projednávaná předběžná otázka, jedna společnost (Informatikgesellschaft für Software-Entwicklung, dále jen „ISE“) napadá před předkládajícím soudem smlouvy uzavřené mezi městem Kolín nad Rýnem a Land Berlin (spolkovou zemí Berlín), podle kterých Land Berlin poskytuje městu Kolín nad Rýnem počítačový program pro řízení zásahů hasičského sboru, které doplňuje dohoda o spolupráci mezi oběma správami.
 5. Předkládající soud potřebuje především vědět, zda vztah mezi veřejnými zadavateli, který je základem dotčeného sporu, spadá do rámce pravidel pro zadávání veřejných zakázek podle směrnice 2014/24, či nikoli. Poskytuje tak Soudnímu dvoru příležitost doplnit předchozí judikaturu, i když s ohledem na nové pravidlo (čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24), o kterém dosud, pokud se nemýlím, nebylo rozhodováno.
 I. Právní rámec
 A. Unijní právo. Směrnice 2014/24
 6. Pátý bod odůvodnění uvádí:
 „[...] žádné ustanovení této směrnice nezavazuje členské státy zadat subdodávky na poskytování služeb, jež si přejí poskytovat samy nebo organizovat jiným způsobem než prostřednictvím veřejných zakázek ve smyslu této směrnice, nebo poskytování těchto služeb externalizovat [...]“
 7. V bodě 31 odůvodnění je uvedeno:
 „Existuje značná právní nejistota ohledně toho, do jaké míry by se na smlouvy uzavřené mezi subjekty v rámci veřejného sektoru měla pravidla pro zadávání veřejných zakázek vztahovat. Příslušná judikatura Soudního dvora Evropské unie je v jednotlivých členských státech, a dokonce i jednotlivými veřejnými zadavateli vykládána odlišně. Je proto nezbytné vyjasnit, ve kterých případech se na smlouvy uzavřené v rámci veřejného sektoru nevztahují pravidla pro


text:
zadávání veřejných zakázek.
 Mělo by se přitom vycházet ze zásad stanovených v příslušné judikatuře Soudního dvora Evropské unie. Skutečnost, že obě strany dohody jsou samy veřejnými orgány, sama o sobě nevylučuje použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek. Použití pravidel pro zadávání veřejných zakázek by nicméně nemělo veřejným orgánům bránit svobodně vykonávat úkoly veřejné služby, jež jsou jim svěřeny, s využitím vlastních zdrojů, jež zahrnují možnost spolupráce s jinými veřejnými orgány.
 Mělo by být zajištěno, aby spolupráce mezi orgány veřejné správy vyjmutá z oblasti působnosti této směrnice nevedla ve vztahu k soukromým hospodářským subjektům k narušení hospodářské soutěže, pokud se díky takové spolupráci dostává soukromý poskytovatel služeb do výhodnějšího postavení vůči svým konkurentům.“
 8. Podle bodu 33 odůvodnění:
 „Veřejní zadavatelé by měli mít možnost rozhodnout se pro společné poskytování svých veřejných služeb prostřednictvím spolupráce, aniž by byli nuceni využívat určitou konkrétní právní formu. Taková spolupráce může zahrnovat všechny druhy činností spojených s prováděním služeb a povinností uložených zúčastněným orgánům nebo jimi nabytých, jako jsou povinné či dobrovolné úkoly místních nebo regionálních orgánů nebo služby svěřené konkrétním subjektům veřejným právem. Služby poskytované jednotlivými zúčastněnými orgány nemusí být nutně totožné; mohou se rovněž doplňovat.
 Na smlouvy na společné poskytování veřejných služeb by se neměly vztahovat pravidla stanovená v této směrnici, jsou-li uzavírány výlučně mezi veřejnými zadavateli, řídí-li se provádění uvedené spolupráce pouze ohledy spojenými s veřejným zájmem a nedostává-li se žádný soukromý poskytovatel služeb do výhodnějšího postavení vůči svým konkurentům.
 Za účelem splnění těchto podmínek by měla daná spolupráce vycházet z konceptu spolupráce. Tato spolupráce nevyžaduje, aby všechny zúčastněné orgány plnily hlavní smluvní závazky, pokud existují závazky přispívat ke společnému plnění dané veřejné služby. Provádění této spolupráce včetně jakýchkoli finančních převodů mezi zúčastněnými veřejnými zadavateli se navíc musí řídit pouze ohledy spojenými s veřejným zájmem.“
 9. Článek 1 odst. 4 stanoví:
 „Touto směrnicí není dotčena možnost členských států stanovit v souladu s právem Unie, co považují za služby obecného hospodářského zájmu, jakým způsobem by tyto služby měly být organizovány a financovány, v souladu s pravidly pro státní podpory, a jakým zvláštním povinnostem by měly podléhat. Touto směrnicí rovněž není dotčeno rozhodnutí veřejných orgánů, zda, jak a do jaké míry chtějí samy vykonávat veřejné funkce podle článku 14 Smlouvy o fungování EU a Protokolu č. 26.“
 10. Článek 2 odst. 1 bod 5 definuje veřejné zakázky takto:
 „[...] úplatné smlouvy uzavřené písemnou formou mezi jedním nebo více hospodářskými subjekty a jedním nebo více veřejnými zadavateli, jejichž předmětem je provedení stavebních prací, dodání výrobků nebo poskytnutí služeb.“
 11. Článek 12 („Veřejné zakázky mezi subjekty ve veřejném sektoru“) odst. 4 stanoví:
 „Smlouva uzavřená výlučně mezi dvěma nebo více veřejnými zadavateli nespadá do působnosti této směrnice, pokud jsou splněny všechny tyto podmínky:
 a) daná smlouva zakládá nebo provádí spolupráci mezi zúčastněnými veřejnými zadavateli s cílem zajistit, aby veřejné služby, které mají poskytovat, byly poskytovány za účelem dosahování jejich společných cílů;
 b) uskutečnění uvedené spolupráce se řídí pouze ohledy souvisejícími s veřejným zájmem a
 c) zúčastnění veřejní zadavatelé vykonávají na otevřeném trhu méně než 20 % činností, kterých


text:
se spolupráce týká.“
 12. Článek 18 odst. 1 uvádí:
 „Veřejní zadavatelé jednají s hospodářskými subjekty na základě zásady rovného zacházení a nediskriminace a postupují transparentním a přiměřeným způsobem.
 Zadávací řízení na veřejné zakázky nelze koncipovat se záměrem vyloučit je z oblasti působnosti této směrnice nebo uměle zúžit hospodářskou soutěž. Hospodářská soutěž se považuje za uměle zúženou, pokud je zadávací řízení na veřejnou zakázku koncipováno se záměrem bezdůvodně zvýhodňovat nebo znevýhodňovat určité hospodářské subjekty.“
 B. Vnitrostátní právo
 13. Podle čl. 91c odst. 1 německé ústavy „Federace a spolkové země mohou spolupracovat při plánování, vytváření a řízení informačních systémů potřebných k plnění svých povinností“.
 14. Ustanovení § 108 Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (zákon proti omezování hospodářské soutěže, dále jen „GWB“) přebírá článek 12 směrnice 2014/24.
 15. Podle takzvaných „Kielských usnesení“ (Kieler Beschlüsse), přijatých v roce 1979, může orgán veřejné správy poskytnout vyvinutý nebo získaný (jím samotným nebo jeho jménem) software jiným orgánům veřejné správy v Německu, pokud je zajištěna reciprocita. Reciprocita je dána, pokud rozpočtová pravidla nebo rozpočtové zákony nebo stanovy dotčených subjektů – vlastníka software a subjektu, kterému je poskytován – zohledňují rozpočtová pravidla doporučená v roce 1980 konferencí ministrů financí. Obecně není reciprocita hodnocena z obchodního, nýbrž z politického hlediska. Není nutná konkrétní vzájemná výměna, ale možnost tak učinit(6).
 II. Původní spor a předběžné otázky
 16. V září 2017 uzavřely město Kolín nad Rýnem a spolková země Berlín smlouvu o poskytnutí softwaru, kterou tato spolková země umožnila uvedenému městu, a to bezplatně a na dobu neurčitou, používání softwaru pro řízení zásahů jeho hasičského sboru.
 17. Poskytnutí mělo být v souladu s podmínkami stanovenými v dohodě o spolupráci z téhož dne, která obsahovala mimo jiné tyto články:
 „§ 1 Účel spolupráce
 [...] Smluvní strany se rozhodly pro rovnoprávné partnerství, a bude-li třeba, budou usilovat o dosažení kompromisu, aby dotčený software přizpůsobily aktuálním potřebám druhé smluvní strany a poskytly ho spolupracující smluvní straně. [...]
 § 2 Stanovení cíle spolupráce
 [...] Dotčený softwarový systém lze prostřednictvím modulů rozšířit o další speciální funkce a poskytnout jej ostatním spolupracujícím smluvním stranám k bezplatnému užívání. [...]
 § 5 Forma spolupráce
 [...] Základní software je poskytován bezplatně. Doplňkové a nástavbové speciální moduly budou spolupracujícím smluvním stranám nabízeny bezplatně.
 Dohoda o spolupráci je závazná pouze společně se smlouvou o poskytnutí softwaru, s níž tvoří jeden celek.“
 18. ISE, která se zabývá vývojem a prodejem softwaru, napadla smlouvy uzavřené mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem u Vergabekammer Rheinland (úřad pro zadávání veřejných zakázek v Porýní, Německo) a požadovala jejich zrušení. Uvedla, že město Kolín nad Rýnem zadalo veřejnou zakázku na dodávky v hodnotě, která překračuje částku osvobozenou od povinnosti uplatnit pravidla pro zadávání veřejných zakázek. Účast města Kolín nad Rýnem na vývoji poskytnutého softwaru podle ní představuje dostatečnou hospodářskou výhodu. Kromě toho nabytí základního softwaru znamená nové zakázky pro výrobce: pro třetí osobu by další vývoj a údržba uvedeného softwaru představovaly nepřijatelné ekonomické náklady.
 19. Vergabekammer Rheinland (úřad pro veřejné zakázky v Porýní) zamítl návrh společnosti ISE, přičemž odmítl, že dohody města Kolín nad Rýnem se spolkovou


text:
zemí Berlín mohou být kvalifikovány jako „veřejné zakázky“ ve smyslu evropské právní úpravy. Podle jeho názoru se obě strany omezily na zavedení spravedlivé spolupráce, v rámci níž byl bezplatně poskytnut software.
 20. Společnost ICE napadla toto rozhodnutí u Oberlandesgericht Düsseldorf (vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo). Město Kolín nad Rýnem s touto žalobou nesouhlasí a tvrdí, že napadené rozhodnutí je správné.
 21. Za těchto okolností uvedený soud položil následující předběžné otázky:
 „1) Představuje písemně sjednané poskytnutí softwaru ze strany subjektu veřejné správy jinému subjektu veřejné správy, které je spojeno s dohodou o spolupráci, v případě, kdy nabyvatel softwaru sice za dotčený software nemusí uhradit ani cenu, ani náhradu nákladů, ale dohoda o spolupráci spojená se smlouvou o poskytnutí softwaru stanoví, že každá spolupracující strana – a tedy i nabyvatel softwaru – druhé straně bezplatně poskytne případné budoucí vlastní nově vyvinuté verze předmětného softwaru, k jejichž vývoji však není zavázána, ‚veřejnou zakázku‘ ve smyslu čl. 2 odst. 1 bodu 5 směrnice 2014/24/EU, respektive – alespoň zprvu, s výhradou čl. 12 odst. 4 písm. a) až c) – smlouvu spadající do oblasti působnosti této směrnice ve smyslu čl. 12 odst. 4 této směrnice?
 2) Musí být podle čl. 12 odst. 4 písm. a) směrnice 2014/24/EU předmětem spolupráce zúčastněných veřejných zadavatelů samotné veřejné služby, které mají být poskytovány společně občanům, nebo postačuje, pokud se spolupráce vztahuje na činnosti, které určitým způsobem slouží srovnatelným veřejným službám, které však nemusí být nutně poskytovány společně?
 3) Platí v rámci čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24/EU nepsaný zákaz zvýhodňování, a pokud ano, jaký má obsah?“
 22. Předkládací usnesení došlo kanceláři Soudního dvora dne 19. prosince 2018. Město Kolín nad Rýnem, rakouská vláda a Komise předložily písemná vyjádření.
 23. Dne 6. listopadu 2019 se konalo jednání, kterého se účastnili zástupci společnosti ISE, města Kolín nad Rýnem, rakouské vlády a Komise.
 III. Analýza
 A. Nastínění problematiky a úvodní poznámky
 24. Poskytování služeb prostřednictvím spolupráce mezi orgány veřejné správy, zvané rovněž „horizontální“ nebo „veřejno-veřejná“, bylo výslovně začleněno do unijních právních předpisů v oddíle 3 („Výjimky“) kapitoly 1 hlavy I směrnice 2014/24. Konkrétně do jejího čl. 12 odst. 4(7).
 25. Podle tohoto ustanovení „[s]mlouva uzavřená výlučně mezi dvěma nebo více veřejnými zadavateli nespadá do působnosti“ směrnice 2014/24, pokud splňuje všechny podmínky v něm uvedené(8).
 26. Platný právní předpis připouští horizontální spolupráci velkoryseji než judikatura Soudního dvora předcházející směrnicím z roku 2014. V této judikatuře(9), na kterou odkazuje bod 31 odůvodnění směrnice 2014/24(10), byly stanoveny některé podmínky pro ověření, zda poskytování veřejných služeb lze provádět bez vyhlášení zakázky, prostřednictvím spolupráce mezi orgány veřejné správy.
 27. Kromě toho, že subjekty uzavírající dohodu musí mít postavení veřejného zadavatele, tyto podmínky vyžadovaly, aby dohoda mezí veřejnými subjekty:
 – měla za cíl zajistit plnění úkolu veřejné služby, který mají tyto subjekty společný;
 – byla uzavřena výhradně veřejnoprávními entitami bez účasti soukromého podniku;
 – nezvýhodňovala žádného soukromého poskytovatele ve vztahu k jeho konkurentům;
 – zaváděla spolupráci, která se řídí pouze důvody a požadavky charakteristickými pro dosahování cílů veřejného zájmu.
 28. Směrnice 2014/24 se však neomezuje na kodifikaci


text:
toho, co již existovalo, ale některou či některé z těchto podmínek přeformulovaná, specifikuje, odstraňuje a doplňuje. Takže při jejím výkladu není vždy relevantní či účelné vracet se bez dalšího k předchozí judikatuře.
 29. Ustanoveními, která jsou nyní relevantní, jsou čl. 12 odst. 4 a body 31 a 33 odůvodnění směrnice 2014/14. Jejich kombinace zavádí právní režim, který spojuje dva protichůdné cíle: na jedné straně vůli nezasahovat členským státům do organizace vnitřní správy; na druhé straně to, aby vyloučení nevedlo k porušení zásad, kterými se řídí zadávání veřejných zakázek v unijním právu.
 30. Směrnice 2014/24 zdůrazňuje skutečnost, že členské státy nejsou povinny využít trhu k zásobování nebo k získání služeb nezbytných k výkonu jejich činnosti(11).
 31. Vynětí tohoto druhu smluv mezi veřejnými subjekty z postupů zadávání veřejných zakázek však může být na úkor cíle zavést vnitřní trh i v této oblasti. Čím více smluv je vyňatých, tím menší je prostor pro vytvoření a rozvoj vnitřního trhu veřejného zadávání.
 32. Soběstačnost veřejnoprávních subjektů, ať již formou spolupráce „in-house“ nebo „horizontální“ spolupráce, s sebou nese určitá rizika pro volný pohyb zboží a služeb(12). Legitimní jsou i pochyby o jeho důsledcích pro volnou hospodářskou soutěž, přičemž nejde jen o případ výslovně uvedený v druhém pododstavci bodu 33 odůvodnění, in fine, směrnice 2014/24, který zakazuje spolupráci, jež dostává určitý hospodářský subjekt do výhodnějšího postavení vůči ostatním konkurentům.
 33. Nevhodné použití těchto mechanismů spolupráce by skutečně mohlo vyvolat „zmenšení“ trhu na straně poptávky a snížení počtu poskytovatelů, který tento trh může snést. Teoreticky si lze představit i zneužití (kolektivního) dominantního postavení, kterého by veřejní zadavatelé mohli dosáhnout.
 34. Z jiného úhlu pohledu je rovněž pravda, že zvýšená flexibilita přiznaná směrnicí 2014/24 horizontální spolupráci mezi veřejnými zadavateli (v důsledku politického rozhodnutí evropského normotvůrce) může mít rovněž pozitivní účinky na hospodářskou soutěž, ve smyslu podnícení soukromých subjektů k nabízení lepších smluvních podmínek.
 35. Rozhodnutí členského státu o tom, jak bude poskytovat veřejnou službu (což může být právě tak, že nevyužije trhu, ale správní spolupráce), musí respektovat základní pravidla Smlouvy o FEU, zejména pravidla týkající se volného pohybu zboží, svobody usazování a volného pohybu služeb, jakož i zásady rovného zacházení, zákazu diskriminace, vzájemného uznávání, proporcionality a transparentnosti(13). Tato pravidla a zásady je třeba zohlednit rovněž při výkladu článku 12 směrnice 2014/24.
 36. Tyto úvahy v souhrnu vysvětlují existenci článku 12 směrnice 2014/24 a odůvodňují podmínky pro „veřejno-veřejnou“ spolupráci, které jsou výslovně uvedeny v jeho odstavci 4.
 37. Nakonec je třeba uvést, že vyloučení těchto mechanismů spolupráce mezi veřejnými zadavateli z působnosti směrnice 2014/24 neodpovídá binární logice pravidlo/výjimka, nýbrž jinému chápání oblasti, v níž platí tato směrnice.
 38. Vzhledem k tomu, že spolupráce mezi veřejnými zadavateli uvedená v čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24 „nespadá“(14) do působnosti směrnice, jde o to, vymezit hranice této směrnice, jejíž ostatní pravidla jednoduše nelze na uvedené vztahy použít. Striktně vzato se tedy nedomnívám, že konstatování uvedená v předchozích rozsudcích ohledně výkladového (restriktivního) přístupu, který platí pro výjimky, na rozdíl od obecného pravidla, jsou automaticky použitelná při výkladu tohoto vyloučení(15).
 B. První předběžná otázka. Poskytnutí


text:
softwaru a působnost směrnice 2014/24/EU
 1. Předběžné poznámky: skutkové okolnosti článku 12
 39. Předkládající soud se zaprvé táže, zda takové poskytnutí softwaru, ke kterému došlo mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem, spadá do působnosti směrnice 2014/24: buď jako „smlouva na veřejnou zakázku“ (podle znění čl. 2 odst. 1 bodu 5), nebo jako prostá „smlouva“ (ve smyslu čl. 12 odst. 4).
 40. Otázka – jak byla položena – vyvstává s ohledem na (zdánlivou) bezplatnost poskytnutí. Z jejího znění plyne, že podle předkládajícího soudu není působnost směrnice 2014/24 vymezena pouze v článku 2. Nepřítomnost přídavného jména „veřejná“ v čl. 12 odst. 4 ve spojení s výrazem „smlouva“ by mohla znamenat, že na některé smlouvy neodpovídající definici v čl. 2 odst. 1 bodě 5 by se rovněž mohla vztahovat pravidla Unie pro zadávání veřejných zakázek.
 41. Namísto podrobné analýzy jednotlivých pojetí výrazu smlouva a přívlastků, které jsou s ním spojeny, podle různých ustanovení směrnice 2014/24(16), se zaměřím na výklad jejího čl. 12 odst. 4 s cílem určit, zda se vztahuje na takový vztah, jaký sjednaly spolková země Berlín a město Kolín nad Rýnem. První předběžnou otázkou se tedy budu zabývat ve světle specifičnosti tohoto ustanovení.
 42. Slovo „smlouva“, které je uvedeno v odstavci 4 článku 12, lze vysvětlit nikoli na základě jeho systematického vztahu k článku 2 směrnice 2014/24, nýbrž vztahu k ostatním odstavcům samotného článku 12. V této souvislosti odráží rozdíl od vertikální spolupráce (odstavce 1 až 3 tohoto ustanovení), kde jsou vztahy mezi zúčastněnými organizovány na základě vnitřní kontroly. Ve skutečnosti slouží k vyjádření toho, že musí existovat dohoda nebo smlouva, která stanoví základ a právní rámec vztahů mezi stranami, cíl spolupráce a kroky (příspěvky), které musí každá z nich učinit(17).
 43. V témže smyslu hovoří bod 33 druhý pododstavec odůvodnění směrnice 2014/24, když zmiňuje „smlouvy na společné poskytování veřejných služeb“, a poté ve třetím pododstavci „závazky přispívat ke společnému plnění [...] služby“, které nemusí nutně znamenat, že všechny smluvní strany budou plnit hlavní smluvní povinnosti.
 44. Vyjdeme-li z tohoto předpokladu, článek 12 směrnice 2014/24 upravuje na dva druhy situací, u nichž zřejmě obvyklé pojetí výrazu „smlouva na veřejnou zakázku“ není velmi vhodný, protože jde spíše o alternativy této kategorie.
 45. Tento článek na jedné straně připouští „vertikální spolupráci“ (odstavce 1, 2 a 3 tohoto ustanovení), při níž, jak jsem již uvedl na jiném místě, „[v] rámci režimu zakázek in house nedochází z funkčního hlediska k tomu, že veřejný zadavatel uzavírá smlouvu s jiným samostatným subjektem, neboť vzhledem ke vztahům, které jej vážou k formálně odlišnému subjektu, uzavírá tuto smlouvu ve skutečnosti sám se sebou. Přísně vzato zde nelze hovořit o zadání zakázky, nýbrž o pouhém pověření nebo objednávce, které druhá ‚smluvní strana‘ nesmí odmítnout bez ohledu na to, jakou konkrétní podobu budou mít“(18).
 46. Na druhé straně připouští rovněž „horizontální spolupráci“, tedy spolupráci mezi veřejnými zadavateli, kteří využijí k jejímu vyjádření smluvní formy, s cílem zaměřit poskytování veřejných služeb, které jim přísluší, na dosažení společného cíle, v rámci vymezeném pouze veřejným zájmem a při respektování volné hospodářské


text:
soutěže (čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24).
 47. Do působnosti směrnice 2014/24 samozřejmě nespadá, třebaže to její znění výslovně neuvádí, rovněž další typ vztahů mezi orgány veřejné správy, jako jsou vztahy vyplývající z přenesení nebo delegování pravomoci(19), a to i v případě vytvoření konsorcia subjektů, které je právnickou osobou veřejného práva. Tyto situace se v zásadě považují za „nepodléhající právu veřejných zakázek“(20).
 48. Při horizontální spolupráci se veřejný zadavatel, který by mohl uspokojit své potřeby (zboží, stavebních prací nebo služeb) tím, že se prostřednictvím zadávacího řízení obrátí na soukromé podnikatele, rozhodne nevyužít tohoto způsobu a nahradit jej spoluprací s jiným veřejnoprávním subjektem, která může tyto potřeby uspokojit.
 49. Z objektivního hlediska spočívá specifičnost tohoto typu spolupráce mezi veřejnoprávními subjekty na třech skutečnostech: koncepce spolupráce, kterou se řídí vztah mezi stranami; společný cíl, který tento vztah sleduje, a účel veřejného zájmu, kterým se musí tato spolupráce řídit.
 50. Spolupráce obvykle předpokládá příspěvky od všech stran a následné vynaložení veřejných prostředků. Vztah mezi těmito dvěma stranami však není omezen na zásadu do ut des charakteristickou pro synallagmatické smlouvy, kterou se podle judikatury Soudního dvora vyznačuje veřejná zakázka spadající pod směrnice o veřejných zakázkách(21).
 51. O právní akt s plněními všech zúčastněných stran, vzájemně vymahatelnými, totiž jde, pokud jejich příslušné příspěvky sledují dosažení společného pozdějšího cíle. Právním důvodem příspěvků je právě tento společný cíl, který musí být ve veřejném zájmu.
 2. Úplatnost či bezplatnost ve vztahu mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem
 52. Pro určení, zda se vztah mezi městem Kolín nad Rýnem a spolkovou zemí Berlín řídí pravidly směrnice 2014/24, je třeba zohlednit nejen smlouvu o poskytnutí (kterou se software dává k dispozici prvně uvedenému), ale rovněž dohodu o spolupráci, která ji doprovází(22).
 53. Samy zúčastněné strany koncipovaly tento vztah jako jeden celek a článek 5 smlouvy o spolupráci výslovně hovoří o neoddělitelnosti této smlouvy od smlouvy o poskytnutí softwaru(23).
 54. Jak jsem již uvedl, pochybnosti předkládajícího soudu vyvolává zdánlivá bezplatnost ve vztahu mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem.
 55. Úplatnost je součástí definice „veřejné zakázky“ v čl. 2 odst. 1 bodě 5 směrnice 2014/24. Podle mého názoru ji lze považovat rovněž za charakteristický prvek vztahu mezi veřejnými zadavateli, o kterém hovoří čl. 12 odst. 4, který, jak jsem již uvedl, se neshoduje nutně s obvyklým významem „veřejné zakázky“.
 56. Pokud jde o význam tohoto pojmu, připomínám, že pojem „úplatnost“ byl v judikatuře Soudního dvora vyložen extenzivně(24).
 57. Ve vztahu mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem je poskytnutí programového vybavení podáno jako bezplatné a jako nástroj spolupráce, za účelem jeho vývoje a přizpůsobení potřebám řízení příslušných hasičských sborů.
 58. Jak uvádí předkládající soud(25), tento následný vývoj má hospodářskou hodnotu, která může dosáhnout značné výše(26). V rámci popisu skutkových okolností město Kolín nad Rýnem uvádí, že software mu byl poskytnut proto, aby se mohlo podílet na spolupráci. Předtím uznalo, že zajišťování služeb hasičů – ke kterému je, jak uvedlo na jednání, povinno ze zákona – není proveditelné bez optimálního systému řízení zásahu, který je


text:
třeba neustále přizpůsobovat potřebám výkonu služby, což vyžaduje efektivní software.
 59. Je tedy legitimní mít za to, jak uvádí i Komise, že i když smlouva neobsahuje stricto sensu povinnost software vyvíjet, není pravděpodobné, že k takovému dalšímu vývoji, a případně následným úpravám počítačového vybavení nedojde. Jak bylo zdůrazněno na jednání, bude prakticky nevyhnutelné tento program v dohledné době i následně aktualizovat(27).
 60. Lze proto důvodně předpokládat, že město Kolín nad Rýnem bude software dál vyvíjet a rozšiřovat o další moduly. Tento faktor má roli protiplnění za poskytnutí programu spolkovou zemí Berlín, neboť pokud by tomu tak nebylo, nebyla by smlouva o poskytnutí spojena s dohodou o spolupráci.
 61. V konečném důsledku z pohledu města Kolín nad Rýnem je protihodnotou, která umožňuje mluvit o úplatnosti ve vztahu ke spolkové zemi Berlín, její podíl na spolupráci způsobilý přinést uvedené spolkové zemi prospěch v podobě úprav softwaru (článek 1 dohody o spolupráci) a dalších specializovaných modulů (článek 5 uvedené úmluvy). K těmto úpravám, jež mají určitou ekonomickou hodnotu, nepochybně dojde, protože operační střediska hasičů nemohou fungovat jinak.
 62. Protiplnění tedy nezávisí na čistě fakultativní podmínce: je jen otázkou času, kdy k němu dojde. Nejedná se o pouhé prohlášení záměru spolupracovat, ale o závazek, který bude vymahatelný, přičemž záleží na tom kdy (jakmile dojde k aktualizaci), a nikoliv na to zda (zda dojde k aktualizaci).
 63. Je pravda, že dohoda o spolupráci stanoví, že software mohou vyvíjet obě strany a že teoreticky by kterákoliv z nich mohla zůstat nečinná a očekávat příspěvek druhé strany. To, že k tomu dojde, je však – opakuji – vysoce nepravděpodobné, jelikož by to mohlo ohrozit poskytování veřejné služby, k němuž je povinna každá z nich. Takový přístup by činil samotnou dohodu o spolupráci, formálně mezi nimi uzavřenou, bezpředmětnou.
 64. Shrnuto, smluvní vztah mezi veřejnými zadavateli, kteří se dohodli na poskytnutí počítačového programu a podmínkách své spolupráce za účelem jeho vývoje, spadá do působnosti čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24.
 C. Druhá předběžná otázka. Předmět spolupráce
 1. Nástin
 65. Poskytování veřejné služby hasičského sboru, které přísluší subjektům v této věci spolupracujícím, není společné: nemůže být už jen kvůli zeměpisné vzdálenosti mezi územími, na kterých každý z nich působí.
 66. Z tohoto důvodu předkládající soud pochybuje, zda se na spolupráci vztahuje čl. 12 odst. 4 písm. a) směrnice 2014/24, a táže se, zda pro to, aby tomu tak bylo, „postačuje, pokud se spolupráce vztahuje na činnosti, které určitým způsobem slouží srovnatelným veřejným službám, které však nemusí být nutně poskytovány společně“.
 67. Otázka vyžaduje samostatné posouzení dvou skutečností: a) společného provozování veřejné služby, za jejímž účelem dochází ke spolupráci, a b) povahy „veřejné služby“ činnosti, kterou je spolupráce uskutečňována.
 a) Ke společnému poskytování veřejné služby. Od „společného úkolu veřejné služby“ ke „společným cílům veřejného zájmu“
 68. V souladu s judikaturou Soudního dvora předcházející směrnici 2014/24 byla přípustnost horizontální spolupráce mimo jiné podmíněna požadavkem, aby její strany uskutečňovaly společné poslání veřejné služby. Soudní dvůr však nemusel řešit to, zda je tento společný charakter vyžadován od samotného poskytování služby.
 69. Modelovým příkladem horizontální


text:
spolupráce vyloučené z evropských pravidel o zadávání veřejných zakázek byla věc C‐480/06, Komise v. Německo, kde tato spolupráce, vyjádřená úkony a závazky rozdílnými co do povahy a rozsahu, zaručovala v konečném důsledku plnění úkolů veřejné služby, která náležela do pravomoci všech veřejných zadavatelů. Uvedená věc se týkala odstraňování odpadů, což je činnost, na které se podíleli všichni zúčastnění, neboť provozovali zařízení na zpracování tohoto odpadu.
 70. Otázka, kterou se nyní zabýváme, nebyla zvlášť řešena v tomto rozsudku ani v pozdějších věcech, v nichž chyběl společný charakter veřejné služby, jako předpoklad jejího společného poskytování(28).
 71. Podle čl. 12 odst. 4 písm. a) směrnice 2014/24 k tomu, aby spolupráce mezi správními orgány nespadala do působnosti této směrnice, musí se smlouva vztahovat na cíle společné zúčastněným veřejným zadavatelům. Každý z nich zajišťuje „veřejné služby, které mají poskytovat“(29), „za účelem dosahování jejich společných cílů“. Smlouva nebo dohoda upřesní formu poskytování s cílem zaručit, aby tomu tak bylo. Podle doslovného chápání mají být nyní společné cíle, a nikoli konkrétním úkoly veřejné služby.
 72. Přípravné práce na předpise ukazují, že úmyslem normotvůrce bylo zvýšit flexibilitu spolupráce z hlediska jejího předmětu(30).
 73. Návrh směrnice předložený Komisí se zmiňuje také „společný výkon úkolů veřejné služby [veřejných zadavatelů]“. Při projednávání v Radě a Parlamentu byl předpis opakovaně přeformulován až do současné podoby. Byl měněn i bod 33 odůvodnění, souběžně se změnami uvedeného článku a v témže smyslu otevřenosti.
 74. Během konečných vyjednávání vypadl z čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24 odkaz na společný výkon úkolů, který se však stále nachází ve stávajícím bodě 33 odůvodnění. Zmínka o společných cílech byla doplněna na návrh Parlamentu, přičemž byl současně z příslušného bodu odůvodnění (tehdejší bod 14) vypuštěn popis koncepce spolupráce jako zahrnující „společné řízení a rozhodování, sdílení odpovědnosti za rizika a synergické účinky“(31).
 75. Konstatování bodu 33 odůvodnění první pododstavec in fine v tom smyslu, že veřejné služby poskytované spolupracujícími subjekty nemusí být totožné, ale mohou se doplňovat, potvrzuje upuštění od požadavku společného úkolu veřejné služby.
 76. V této souvislosti je třeba uvést, že zmínka o společném poskytování služeb, která se v témže bodě odůvodnění objevuje opakovaně, pravděpodobně znamená, že veřejné služby, ať již totožné nebo doplňující se, které má poskytovat každý ze zúčastněných zadavatelů, musí být zajišťovány „ve spolupráci“, tedy každým veřejným subjektem s podporou druhého nebo koordinovaně.
 77. Mohlo by se zdát, že jde o sémantické odchylky, ale jako je tomu v právu, právní důsledky spojené s volbou toho či onoho výrazu se mohou značně lišit. Opakuji, že podstatné je, že (nová) norma odkazuje na cíle společné veřejným zadavatelům, kteří spolupracují.
 b) „Veřejná služba“ a „činnosti na podporu veřejné služby“
 78. Druhá předběžná otázka vyžaduje rovněž posouzení povahy činnosti, při které veřejní zadavatelé spolupracují: zda sama musí být „veřejnou službou“(32) nebo zda může jít o podpůrnou činnost, tedy činnost na podporu veřejné služby(33).
 79. V rámci judikatury předcházející směrnici 2014/24 rozsudek Komise v. Německo poněkud osvětlil druh činností, které mohou být předmětem „veřejno-veřejné“ spolupráce, na kterou se nevztahují pravidla zadávání veřejných zakázek(34).
 80. Podle tohoto rozsudku bylo možné akceptovat


text:
jako předmět spolupráce činnosti, které jako takové nebo samy o sobě nejsou veřejnou službou, ale s takovou službou, za účelem jejíhož plnění se veřejní zadavatelé dohodli na spolupráci, přímo souvisí.
 81. Výše uvedené však nedává odpověď na otázku, zda se spolupráce může týkat výlučně činnosti, která jako taková nebo sama o sobě není veřejnou službou, v takovém kontextu, o jaký se jedná v projednávaném sporu. Je třeba připomenout, že v tomto případě zúčastnění veřejní zadavatelé poskytují na svůj účet a samostatně tutéž veřejnou službu (službu hasičského sboru), zatímco spolupráce je omezena na podpůrnou činnost (počítačové řízení tísňového operačního střediska).
 82. V rámci směrnice 2014/24 hovoří bod 33 odůvodnění ve prospěch kladné odpovědi na tuto otázku, když zdůrazňuje, že spolupráce může zahrnovat „všechny druhy činností spojených s prováděním služeb a povinností uložených zúčastněným orgánům nebo jimi nabytých [...]“(35). Legislativní práce opět ukazují vůli tento aspekt, který v původním návrhu Komise nebyl obsažen, zdůraznit(36).
 83. Opodstatněnost této kladné odpovědi podporuje flexibilita, kterou jsem zmínil jako charakteristickou pro horizontální spolupráci ve směrnici 2014/24 a která je zřejmá při srovnání s předchozí právní úpravou, předchozí judikaturou Soudního dvora a návrhem Komise.
 84. To však neznamená, že takto dovolená horizontální spolupráce je neomezená. Stále platí požadavek, aby byla zaměřena na poskytování veřejné služby spadající do pravomoci zúčastněných stran(37). Není-li předmětem spolupráce samotná veřejná služba, nýbrž činnost s ní „související“, musí být tato souvislost dána funkčním zaměřením činnosti na výkon služby.
 85. Rovnováha mezi protichůdnými cíli, kterou jsem se zabýval výše(38), kromě toho vyžaduje při posuzování této souvislosti rozlišovat mezi různými činnostmi v závislosti na jejich míře spojení se službou, k jejímuž poskytování přispívají. Podle mého názoru čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24 umožňuje akceptovat mimo jiné podpůrné činnosti spojené bezprostředně a neoddělitelně s veřejnou službou, tj. činností, jež jsou natolik nezbytné, že na nich závisí samotné poskytování služby jakožto veřejné služby.
 86. Spolupráce musí kromě toho splňovat ostatní podmínky stanovené v čl. 12 odst. 4 (pokud jde o subjekty, účel spolupráce a zásady, kterými se má řídit), na které jsem poukázal výše.
 2. Spolupráce mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem
 87. Jak jsem již uvedl, oba veřejní zadavatelé v této věci nevykonávají hlavní činnost veřejné služby, to znamená vlastní hasičské služby, společně. Cílem jejich spolupráce je naopak zavést a průběžně udržovat software nezbytný k tomu, aby každý z nich optimálním způsobem řídil zásahy svých hasičských sborů na svých územích.
 88. Podle popisu softwaru a jeho aktualizace uvedeného ve spise, doplněného souhlasnými prohlášeními na jednání, počítačový program byl a je nezbytný k poskytování této veřejné služby.
 89. Spolupráce mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem v rozsahu, v němž se týká činnosti nezbytné k účinnému výkonu veřejné služby, kterou oba veřejní zadavatelé musí poskytovat, tak splňuje požadavek uvedený v čl. 12 odst. 4 písm. a) směrnice 2014/24.
 D. Třetí předběžná otázka. Ke zvýhodnění třetích osob
 90. Dohoda mezi spolkovou zemí Berlín a město Kolín nad Rýnem naráží na další námitky vycházející z rozporu mezi horizontální spoluprací a právem hospodářské soutěže. Předkládající


text:
soud se jimi zabývá ve své třetí otázce, přičemž si klade otázku, zda čl. 12 odst. 4 směrnice 2014/24 s sebou nese nepsaný zákaz zvýhodňování a pokud ano, jaký je jeho obsah.
 1. Horizontální spolupráce a právo hospodářské soutěže
 91. Podmínka, aby žádný soukromý subjekt nebyl v důsledku horizontální spolupráce zvýhodněn vůči svým soutěžitelům, není v článku 12 směrnice 2014/24 výslovně a samostatně uvedena. Naopak v předchozí judikatuře uvedena byla(39).
 92. Za účelem posouzení, zda – navzdory neexistenci zmínky v textu – tento požadavek nadále platí, připomenu nejprve, že členské státy mají značný prostor při rozhodování, zda budou služby poskytovat samy, nebo zvolí externalizaci.
 93. V prvním z těchto dvou případů (samozásobování v širokém slova smyslu), a jsou-li splněny určité požadavky, nemají členské státy povinnost řídit se pravidly a postupy unijního práva v oblasti veřejných zakázek. Vztahují se na ně však nadále jiná pravidla(40), mezi něž patří pravidla týkající se volné hospodářské soutěže podle čl. 106 odst. 2 SFEU.
 94. Proto čl. 18 odst. 1 druhý pododstavec směrnice 2014/24 v související oblasti konstatuje, že „Zadávací řízení na veřejné zakázky nelze koncipovat se záměrem vyloučit je z oblasti působnosti této směrnice nebo uměle zúžit hospodářskou soutěž“.
 95. Omezení dané pravidly volné hospodářské soutěže má tedy dopad rovněž na horizontální spolupráci mezi veřejnými zadavateli. Děje se tak přinejmenším dvěma způsoby:
 – zaprvé je toto omezení rozhodující v jejich vztazích se všemi soukromými hospodářskými subjekty jako soutěžiteli na trhu;
 – zadruhé určuje, jak mají postupovat veřejné subjekty, aby jejich spolupráce, jsou-li do ní nějakým způsobem zapojeny rovněž soukromé subjekty, nenarušovala hospodářskou soutěž mezi nimi.
 96. Článek 12 odst. 4 směrnice 2014/24 má na první pohled bránit narušení volné hospodářské soutěže, když vyžaduje, aby ke spolupráci docházelo výlučně mezi veřejnými zadavateli(41). A současně stanoví určitá omezení, která jsou vedena stejným záměrem:
 – spolupráce musí být omezena na poskytování veřejných služeb, které mají poskytovat zúčastnění veřejní zadavatelé, tedy nikoli určena k výkonu jejich běžné hospodářské činnosti [písm. a)];
 – musí se řídit pouze důvody veřejného zájmu, a nikoliv trhu [písm. b)];
 – jestliže jsou subjekty, které mezi sebou spolupracují, činné rovněž na „otevřeném trhu“, nemohou překročit 20 % činností, které jsou předmětem této spolupráce.
 97. Nelze mít za to, jak tvrdí město Kolín nad Rýnem, že povinnost respektovat volnou hospodářskou soutěž je omezena na případ, kdy veřejní zadavatelé soutěží na trhu se soukromými hospodářskými subjekty jako celkem.
 98. Naopak, jak jsem již uvedl, obecná povinnost nenarušovat hospodářskou soutěž je dána primárním právem (čl. 106 odst. 2 SFEU) a ve specifickém rámci zadávání veřejných zakázek článkem 18 odst. 1 druhým pododstavcem směrnice 2014/24.
 2. Zadávání zakázek třetím osobám
 a) Obecné úvahy
 99. Bod 31 a 33 odůvodnění směrnice 2014/24 potvrzují, že spolupráce mezi veřejnými zadavateli nemůže „vést k narušení hospodářské soutěže“ tím, že dostane soukromého poskytovatele služeb do výhodnějšího postavení vůči jeho konkurentům(42). Je třeba zdůraznit, že tyto body odůvodnění ve skutečnosti nedoplňují nové normativní prvky k textu směrnice: pouze usměrňují výklad jejího čl. 12 odst. 4.
 100. Se směrnicí 2014/24 tedy není v souladu jednání


text:
veřejných zadavatelů, které narušuje hospodářskou soutěž, tím, že znevýhodňuje soukromého poskytovatele služeb v porovnání s jeho konkurenty. „Zvýhodňování“, na které odkazuje předkládající soud, pokud upřednostňuje jeden soukromý subjekt na úkor ostatních, je tedy zakázáno.
 101. V tomto ohledu mohou nastat dvě ne zcela rovnocenné situace:
 – horizontální spolupráce, při níž veřejný zadavatel dá k dispozici jinému zadavateli zboží nebo služby, které prvně uvedený zadavatel nabyl od soukromého subjektu, aniž dodrží pravidla pro zadávání veřejných zakázek. Kdyby tato pravidla byla použitelná (z důvodu předmětu, hodnoty zakázky atd.), byly by třetí subjekty opětovně a dá se říci podruhé znevýhodněny, jelikož by byly napoprvé i napodruhé opomenuty;
 – horizontální spolupráce, která pro svůj budoucí průběh vyžaduje účast jiných hospodářských subjektů, než jsou veřejní zadavatelé. Kdyby některé z těchto subjektů byly zbaveny, diskriminačně nebo svévolně, možnosti zapojit se do mechanismu budoucího poskytování zboží nebo služeb, byli by dotčení znevýhodněni.
 102. V druhém z těchto případů, je-li zahájeno zadávací řízení k doplnění nebo pokračování spolupráce, není důvod tvrdit, že určitý jednotlivec nevyhnutelně zůstává, de iure nebo de facto, v lepším postavení než jeho konkurenti proto, že přispívá k plnění úkolů, v nichž spočívá spolupráce mezi správními orgány.
 b) Využití třetích osob ke spolupráci mezi spolkovou zemí Berlín a městem Kolín nad Rýnem
 103. Ve spise neexistuje dostatek informací, aby bylo možné zjistit, za jakých podmínek spolková země Berlín původně nabyla software, který později poskytla městu Kolín nad Rýnem. Není ani zcela jasné, zda si spolková země Berlín pořizuje nové moduly softwaru, mimo spolupráci s městem Kolín nad Rýnem, a to mimo trh nebo jeho prostřednictvím(43). Tyto skutkové okolností musí ověřit předkládající soud.
 104. Zdá se naopak, že budoucí průběh spolupráce vyžaduje účast třetích osob, a to do té míry, že město Kolín nad Rýnem vyhlásilo (omezené) zadávací řízení pro úpravu, uvedení do provozu a údržbu softwaru postoupeného spolkovou zemí Berlín(44).
 105. Rozšíření a aktualizace softwaru poskytnutého spolkovou zemí Berlín městu Kolín nad Rýnem pro účely spolupráce se vyznačují vysokou hospodářskou hodnotou. Je tedy logické, že na následné smlouvy na jeho úpravu, údržbu a další vývoj se zaměřuje zájem tržních subjektů(45).
 106. Podle společnosti ISE technická složitost těchto operací neumožňuje, aby je byl schopen provádět někdo jiný než výrobce softwaru. Kdyby tomu tak bylo, rozhodnutí o původním nabytí programového vybavení by mohlo mít významnou váhu při zadávání následných veřejných zakázek, jelikož de facto brání vstupu jiných subjektů než tvůrce programu.
 107. V takovém případě (jehož ověření přísluší předkládajícímu soudu) by podmínka nezvýhodňovat tržní subjekty v porovnání s jejich konkurenty(46) vyžadovala zvláštní obezřetnost při nastavení zadávacího řízení na následná plnění. Především by všem potenciálním zájemcům musely být poskytnuty informace nezbytné k účasti na tomto řízení(47).
 108. Toto opatření by však mohlo být nedostatečné, což by znamenalo, že problém vznikl dříve: to znamená při samotném nabytí softwaru. Je věcí předkládajícího soudu, aby určil, zda původní nabytí vedlo k výhradnímu postavení, z technických důvodů, které předurčuje následná zadávací řízení, a v takovém případě stanovit vhodná opatření k nápravě jeho účinků(48).
 IV. Závěry
 109. Vzhledem k výše uvedenému navrhuji odpovědět