text:
Sb. umožňoval zřizovat a provozovat na cizích nemovitostech telekomunikační vedení s tím, že takové oprávnění je věcným břemenem váznoucím na dotčených nemovitostech, zároveň však podmiňoval vznik takového oprávnění včasným (před zahájením výkonu oprávnění) uvědoměním vlastníků nebo uživatelů dotčených nemovitostí a včasným projednáním staveb telekomunikačních vedení s vlastníky dotčených nemovitostí. Zřízení a provozování telekomunikačního vedení bylo rovněž podmíněno (v případě, že jsou stavbou dotčeny oprávněné zájmy vlastníků nemovitostí) předchozím souhlasem stavebního úřadu s plánem určujícím polohu vedení.
 Jestliže právní předchůdce žalované s žalobci neprojednal zřízení části telekomunikačního vedení v jejich domě, ani je na něj neupozornil, a nezískal ani souhlas stavebního úřadu s plánem určujícím polohu vedení, nemohlo mu platně vzniknout oprávnění zřídit telekomunikační vedení v domě žalobců ve smyslu § 12 odst. 1 písm. a) zák. č. 110/1964 Sb. Jednání žalované, která má přesto nadále umístěno v domě žalobců technologické zařízení telekomunikačního vedení, je proto nutné posoudit jako neoprávněný zásah do vlastnického práva žalobců, v důsledku čehož jsou žalobci oprávněni domáhat se ochrany svého dotčeného práva cestou žaloby podle § 126 odst. 1 obč. zák.
 podle rozsudku Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 22 Cdo 1235/2014, ze dne 29. 3. 2016
 KS: Zrušení věcného břemene dle § 336a odst. 2 OSŘ
 O zániku práva odpovídajícího věcnému břemenu lze ve smyslu ustanovení § 336a odst. 2 o. s. ř. rozhodnout pouze tehdy, jsou-li kumulativně naplněny podmínky dané jak ustanovením § 336a odst. 2 písm. a/ o. s. ř., tak i ustanovením § 336a odst. 2 písm. b/ o. s. ř. Věcné břemeno je zcela nepřiměřené výhodě oprávněného zejména tehdy, omezuje-li vlastnická práva k nemovité věci ve značném rozsahu v situaci, kdy oprávnění z věcného břemene plynoucí nejsou reálně využívána nebo kdy věcné břemeno nebylo zřízeno za účelem uspokojování odůvodněných hospodářských potřeb oprávněného. O nároku na náhradu za věcné břemeno zrušené podle ustanovení § 336a odst. 2 o. s. ř. rozhodnutím exekučního soudu, resp. soudního exekutora, jsou povolány rozhodovat soudy v nalézacím řízení dle části třetí občanského soudního řádu.
 podle usnesení Krajského soudu v Hradci Králové sp. zn. 24Co 95/2016, ze dne 15. 3. 2016
 31.08.2015 00:01
 Zrušení služebnosti pro změnu poměrů vyvolanou vlastníkem služebného pozemku
 Jestliže vlastník služebného pozemku vytvoří stav bránící výkonu služebnosti, jde o stav protiprávní, jehož odstranění se oprávněný může domáhat. Jestliže v důsledku takto vytvořeného stavu nemůže oprávněný služebnost vykonávat, nemůže jít o změnu poměrů, která by umožňovala žalovat na zrušení služebnosti podle § 1299 odst. 2 o. z.
 Jestliže však oprávněná osoba, která své právo v důsledku vytvoření takové překážky nemůže vykonávat, neuplatní právo u soudu v promlčecí době, může dojít k promlčení služebnosti.
 podle rozsudku Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 22 Cdo 3732/2014, ze dne 24. 2. 2015
 Zrušení služebnosti z důvodu, že služebnost je vykonávána jen zřídka
 Promlčí-li se služebnost až po 10 letech nevykonávání, pak oprávněný, který ji v této době využije jen několikrát, jedná pořád v rámci svého práva a nelze mu to klást k tíži jako okolnost umožňující zrušení služebnosti podle § 1299 odst. 2 o. z.
 06.10.2014 00:01
 Zřízení věcného břemene


text:
cesty, která ve smlouvě není přesně vymezena
 Bylo-li sjednáno věcné břemeno cesty (právo průchodu a průjezdu) přes určitý pozemek, ale nebylo sjednáno, kudy cesta vede, nemá to za následek neplatnost smlouvy pro neurčitost (§ 37 odst. 1 obč. zák.), ale je na povinném, aby v souladu s dobrými mravy a potřebou panujícího pozemku vymezil, kudy cesta povede.
 Tato pravidla se uplatní – a to podle výslovného znění zákona - i po 1. 1. 2014, kdy nabyl účinnosti občanský zákoník č. 89/2012 Sb. (dále jen „o. z.“), který budou soudy i v tomto řízení nadále aplikovat (viz § 3028 o. z.). Podle § 1258 platí: „Služebnost zahrnuje vše, co je nutné k jejímu výkonu. Není-li obsah nebo rozsah služebnosti určen, posoudí se podle místní zvyklosti; není-li ani ta, má se za to, že je rozsah nebo obsah spíše menší než větší“. Tato úprava platí obecně pro všechny služebnosti. Dále nový zákoník stanoví: „Není-li míra služebnosti určena, rozhoduje potřeba panujícího pozemku. Služebnost se nemění změnou v rozsahu služebné nebo panující věci, ani změnou hospodaření na panujícím pozemku“ (§ 1264 odst. 1 a 2 o. z.). Z tohoto ustanovení vyplývá, že je třeba vycházet ze stavu v době zřízení služebnosti, nebylo-li dohodnuto něco jiného, resp. nebyl-li obsah služebnosti ve smlouvě určen.
 podle rozsudku Nejvyššího soudu ČR sp. zn. 22 Cdo 3833/2012, ze dne 9. 7. 2014

type: other


text:
III. ÚS 299/10
 III.ÚS 299/10 ze dne 11. 3. 2010
 Ústavní soud rozhodl dne 11. března 2010 mimo ústní jednání bez přítomnosti účastníků v senátu složeném z předsedy Vladimíra Kůrky a soudců Jiřího Muchy a Jana Musila (soudce zpravodaje) ve věci ústavní stížnosti stěžovatele Společenství vlastníků nemovitostí Sokolovská 41/4, IČ 267 41 997, se sídlem Sokolovská 41/4, 186 00, Praha 8 - Karlín, právně zastoupeného Mgr. Róbertem Hodankem, advokátem AK se sídlem Wichterlova 2372/8, 182 00 Praha 8 - Libeň, proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 10. listopadu 2009 č. j. 62 Co 453/2009-90, 62 Co 454/2009, za účasti Městského soudu v Praze, jako účastníka řízení, takto:
 I. Ústavní stížností, která byla Ústavnímu soudu doručena dne 1. února 2010, se stěžovatel domáhal zrušení usnesení Městského soudu v Praze ze dne 10. listopadu 2009 č. j. 62 Co 453/2009-90, 62 Co 454/2009, a to pro porušení článku 90 Ústavy České republiky (dále jen "Ústava"), a dále článku 36 odst. 1 Listiny základních práv a svobod (dále jen "Listina").
 Ze spisového materiálu Ústavní soud zjistil, že usnesením Obvodního soudu pro Prahu 4 ze dne 9. června 2009 č. j. 56 C 287/2008-58 ve znění opravného usnesení tohoto soudu ze dne 10. srpna 2009 č. j. 56 C 287/2008-68 bylo zastaveno řízení o zaplacení částky 234,40 Kč s příslušenstvím (výrok pod bodem I.). Ve výroku pod bodem II. bylo rozhodnuto, že žalovaný F. T. je povinen zaplatit žalobci (v řízení před Ústavním soudem "stěžovatel") na náhradě nákladů řízení částku 16 340,- Kč. Ve výroku pod bodem III. bylo rozhodnuto, že žalobci se vrací soudní poplatek ve výši 600,- Kč.
 K odvolání žalovaného bylo usnesením Městského soudu v Praze ze dne 10. listopadu 2009 č. j. 62 Co 453/2009-90, 62 Co 454/2009 usnesení soudu prvního stupně ve výroku pod bodem I. potvrzeno; ve výrocích pod body II. a III. bylo usnesení soudu prvního stupně změněno tak, že žalovaný je povinen zaplatit žalobci náklady řízení ve výši 6 300,- Kč a žalobci se vrací soudní poplatek ve výši 600,- Kč (výrok pod bodem I. usnesení odvolacího soudu). Ve výroku pod bodem II. Městský soud v Praze rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení.
 II. Z obsahu ústavní stížnosti vyplývá, že ačkoli stěžovatel navrhuje zrušení usnesení Městského soudu v Praze jako celku, nesouhlasí pouze s výroky, které se týkají nákladů řízení. Stěžovatel namítá, že napadeným usnesením odvolací soud k odvolání žalovaného ve výroku pod bodem I. potvrdil výrok pod bodem I. usnesení soudu prvního stupně o zastavení řízení, avšak zásadním způsobem změnil výrok pod bodem II. usnesení soudu prvního stupně tak, že zavázal žalovaného zaplatit stěžovateli na nákladech řízení pouze částku Kč 6 300,- Kč a ve výroku pod bodem III. napadeného usnesení rozhodl, že žádný z účastníků nemá právo na náhradu nákladů odvolacího řízení. V daném případě stěžovatel učinil dvakrát částečné zpětvzetí žaloby z důvodu chování žalovaného, který uhradil stěžovateli 33 383,92 Kč a část úroků z prodlení a 10 958,58 Kč (celkem 44 342,50 Kč a část


text:
úroků). Dále stěžovatel vzal zcela zpět žalobu o zaplacení 234,40 Kč, a to aniž by mu žalovaný tuto částku zaplatil. Pokud jde o procesní zavinění na zastavení řízení, žalovaný procesně zavinil, že řízení muselo být zastaveno co do zaplacení 44 342,50 Kč a stěžovatel procesně zavinil, že řízení muselo být zastaveno co do zaplacení 234,40 Kč. Dle ust. § 146 odst. 2 o. s. ř. je tedy žalovaný povinen hradit stěžovateli, který byl v řízení zastoupen advokátem, náklady právního zastoupení dle vyhlášky č. 484/2000 Sb., vypočítané z částky 44 342,50 Kč.
 Stěžovatel uvádí, že pokud by byl žalovaný v řízení zastoupen advokátem, byl by stěžovatel povinen hradit žalovanému náklady právního zastoupení dle vyhlášky č. 484/2000 Sb., vypočítané z částky 234,40 Kč. Navíc odvolací soud nepřiznal stěžovateli ani náklady právního zastoupení v odvolacím řízení, ve kterém se žalovaný neúspěšně domáhal mj. zrušení výroku pod bodem I. usnesení soudu prvního stupně o zastavení řízení o zaplacení 234,40 Kč (přičemž zpětvzetí žaloby o zaplacení této částky bylo plně v dispozici stěžovatele ve smyslu ust. § 96 odst. 1, 4 o. s. ř.); odvolací soud to odůvodnil tím, že oba účastníci měli v odvolacím řízení stejný úspěch. Tím, že odvolací soud zavázal žalovaného, který procesně zavinil zastavení řízení co do částky 44 342,50 Kč, uhradit stěžovateli náklady nalézacího řízení nikoliv z částky 44 342,50 Kč, ale pouze z částky 234,40 Kč (kde není procesní zavinění žalovaného na zastavení řízení) a dále tím, že nepřiznal stěžovateli náklady právního zastoupení v odvolacím řízení, porušil prý právo stěžovatele na náhradu nákladů právního nastoupení v nalézacím řízení v částce 16 040,- Kč a na náhradu nákladů právního nastoupení v odvolacím řízení v částce 4 800,- Kč. Celkem měl prý stěžovatel právo na přiznání nákladů právního zastoupení v částce 20 840,- Kč, kdežto odvolací soud rozhodl, že má právo na náklady právního zastoupení pouze v částce 6 300,- Kč. Takové rozhodnutí považuje stěžovatel za nezákonné, neboť poškozuje stěžovatele o částku 14 540,- Kč a je výsledkem nesprávné interpretace právních norem upravujících náhradu nákladů řízení odvolacím soudem.
 K otázce náhrady nákladů řízení se Ústavní soud v rozhodovací praxi opakovaně vyjadřuje rezervovaně tak, že rozhodnutí o náhradě nákladů řízení, i když se může citelně dotknout některého z účastníků řízení, zpravidla nedosahuje intenzity opodstatňující porušení základních práv a svobod (viz např. usnesení sp. zn. IV. ÚS 10/98, sp. zn. II. ÚS 130/98, sp. zn. I. ÚS 30/02, sp. zn. III. ÚS 255/05 nebo sp. zn. IV. ÚS 131/08, sp. zn. IV. ÚS 61/09, dostupné na http://nalus.usoud.cz); procesní povaha soudem konstituovaného práva, resp. povinnosti způsobuje, že zde není zjevné reflexe ve vztahu k základním právům a svobodám, které jsou ústavně chráněny. Východisko pro připouštěnou výjimku se pojí s argumentem, že konkrétním rozhodnutím obecného soudu o nákladech řízení bylo dotčeno právo na spravedlivý proces, dovozované z článku 36 odst. 1 Listiny. Protože nemůže jít o nic jiného, než o zpochybnění interpretace a aplikace práva, resp. příslušných procesně právních ustanovení, uplatní se zásada, že o protiústavní výsledek jde tehdy, jestliže je výrazem zjevného a neodůvodněného


text:
vybočení ze standardů výkladu, jenž je v soudní praxi obecně respektován, a představuje tím nepředvídatelnou interpretační libovůli. Vzhledem k již zmíněné povaze rozhodnutí o náhradě nákladů řízení, kdy nelze dovodit bezprostřední souvislost s jinými ústavně zaručenými základními právy a svobodami účastníka řízení, musí shora zmíněné "kvalifikované vady" dosáhnout značné intenzity, aby bylo dosaženo ústavněprávní roviny problému. Silněji než jinde se tudíž uplatňuje zásada, že pouhá nesprávnost není referenčním hlediskem ústavněprávního přezkumu. Ústavní soud dal ve své judikatuře též opakovaně najevo, že při posuzování problematiky nákladů řízení, tj. problematiky ve vztahu k předmětu řízení před obecnými soudy jednoznačně podružné, postupuje nanejvýš zdrženlivě a ke zrušení napadeného výroku o nákladech řízení se uchyluje pouze výjimečně. Je zásadně výlučnou doménou obecných soudů, aby posuzovaly úspěch stran ve věci a další skutečnosti významné pro rozhodnutí o náhradě nákladů řízení, a podle toho o nákladech řízení rozhodovaly. Ústavní soud není oprávněn přezkoumávat jednotlivé rozhodnutí obecných soudů o nákladech řízení. To neplatí pouze tehdy, pokud by došlo v rozhodnutí obecného soudu k procesnímu excesu, který by měl charakter extrémního rozporu s principy spravedlnosti.
 O takový případ se však v souzené věci nejedná.
 Ústavní soud neshledal, že by v činnosti jednajícího soudu došlo k porušení ústavně zaručených základních práv nebo svobod stěžovatele.
 Ohledně namítaného porušení článku 90 Ústavy Ústavní soud dodává, že citované ustanovení přímo neupravuje ústavně zaručená základní práva a svobody ve smyslu článku 87 odst. 1 písm. d) Ústavy, kterých by bylo možno se domáhat formou ústavní stížnosti, ale garantuje zásadní principy činnosti soudní moci. To je zřejmé ze systematického začlenění citovaného článku v Ústavě.


text:
33 Cdo 1258/2007
 Nejvyšší soud České republiky rozhodl ve věci žalobce L. U., proti žalovanému L. K., , o vzájemné vrácení věcí, event. o náhradu škody, vedené u Obvodního soudu pro Prahu 4 pod sp. zn. 11 C 70/95, o dovolání žalobce proti usnesení Městského soudu v Praze ze dne 22. srpna 2006, č. j. 17 Co 240/2006-207, takto:
 Obvodní soud pro Prahu 4 rozsudkem ze dne 24. března 1997, č. j. 11 C 70/95-51, zamítl žalobu, kterou se žalobce po žalovaném domáhal vydání fotoaparátu zn. M. 645 S., v. č. 2300772 s příslušenstvím (blíže specifikovaným) oproti převzetí fotoaparátu N. F 70, v. č. 203053372 s příslušenstvím (rovněž ve výroku specifikovaným), případně zaplacení částky 76.000,- Kč se 17 % úrokem z prodlení od 8. 3. 1995 oproti převzetí fotoaparátu N. F 70, a rozhodl o nákladech řízení. K odvolání žalobce Městský soud v Praze rozsudkem ze dne 18. března 1998, č. j. 23 Co 1/98-108, rozsudek soudu prvního stupně potvrdil a rozhodl o nákladech odvolacího řízení.
 Následně soud prvního stupně usnesením ze dne 9. března 2006, č. j. 11 C 70/95-186, opravil výrok svého rozsudku ze dne 24. března 1997, č. j. 11 C 70/95-51, tak, že správné výrobní číslo fotoaparátu M. 645 S. je 230772, a zamítl návrh žalobce, aby v rozsudku bylo opraveno též výrobní číslo fotoaparátu N. F 70 č. 203053372. Odvolací soud usnesením ze dne 20. dubna 2006, č. j. 28 Co 119/2006-197, potvrdil opravné usnesení soudu prvního stupně a rozhodl o nákladech řízení. Po doručení tohoto usnesení podal žalobce znovu odvolání proti rozsudku soudu prvního stupně ze dne 24. března 1997, č. j. 11 C 70/95-51, jež odvolací soud usnesením ze dne 22. srpna 2006, č. j. 17 Co 240/2006-207, pro opožděnost odmítl (§ 218 odst. 1 písm. a/ o. s. ř.) a rozhodl o nákladech odvolacího řízení.
 Proti usnesení odvolacího soudu ze dne 22. srpna 2006, č. j. 17 Co 240/2006-207, podal žalobce dovolání, jehož přípustnost opřel o § 237 odst. 1 písm. c/ ve spojení s § 237 odst. 3 zákona č. 99/1963 Sb., občanského soudního řádu, v platném znění. V dovolání mimo jiné namítá, že odvolací soud jej nesprávně poučil o možnosti podat dovolání proti usnesení ze dne 22. 8. 2006 ve lhůtě jednoho měsíce ode dne jeho doručení. Je přesvědčen, že v řízení mělo být postupováno podle občanského soudního řádu ve znění účinném ke dni vydání usnesení odvolacím soudem a že dovolací lhůta činí dva měsíce. Žalobce dále poukazuje na to, že dovolání nepodal v jednoměsíční lhůtě proto, že na základě telefonického rozhovoru s předsedkyní senátu odvolacího soudu očekával doručení usnesení, v němž bude opraveno poučení o dovolání. Místo něho však v době, kdy již uběhl jeden měsíc od doručení napadeného usnesení, obdržel jen přípis, že poučení v něm obsažené je správné. Odvolací soud jej tak zkrátil na jeho právech. Žalovaný zásadní právní význam napadeného usnesení spatřuje v tom, že soudy otázku použití občanského soudního řádu ve znění před novelou provedenou zákonem č. 30/2000 Sb., který nabyl účinnosti dne 1. 1.


text:
2001, neposuzují jednotně. Navrhl proto napadené usnesení zrušit a věc vrátit odvolacímu soudu k dalšímu řízení.
 Podle části dvanácté, hlavy první, bodu 17. zákona č. 30/2000 Sb., kterým se mění zákon č. 99/1963 Sb., občanský soudní řád, ve znění pozdějších předpisů, a některé další zákony, dovolání proti rozhodnutím odvolacího soudu vydaným přede dnem nabytí účinnosti tohoto zákona nebo vydaným po řízení provedeném podle dosavadních právních předpisů, se projednají a rozhodnou podle dosavadních právních předpisů (tj. podle občanského soudního řádu ve znění účinném před 1. 1. 2001). Vzhledem k tomu, že rozsudek soudu prvního stupně byl vydán dne 24. března 1997, musel odvolací soud odvolání proti němu projednat a rozhodnout podle dosavadních právních předpisů, tj. podle občanského soudního řádu ve znění před 1. lednem 2001 (viz část dvanáctá, hlava první, bod 15. zákona č. 30/2000 Sb.). Za tohoto stavu je třeba i v dovolacím řízení postupovat podle občanského soudního řádu ve znění účinném před 1. lednem 2001 (dále jen o. s. ř. ). Z uvedených důvodů proto nelze přisvědčit žalobci, který v dovolání poukazuje na ustanovení občanského soudního řádu ve znění účinném po 1. 1. 2001.
 Po zjištění, že dovolání bylo podáno subjektem k tomu oprávněným (účastníkem řízení) při splnění podmínky advokátního zastoupení dovolatele (§ 240 odst. 1 a § 241 odst. 1 o. s. ř.), se dovolací soud zabýval otázkou jeho včasnosti.
 Nejvyšší soud České republiky již v řadě svých rozhodnutí vyslovil názor, že projednáním a rozhodnutím dovolání podle dosavadních právních předpisů ve smyslu bodu 17., hlavy první, části dvanácté zákona č. 30/2000 Sb., se rozumí také posuzování včasnosti dovolání, včetně vymezení běhu lhůty k jeho podání, a že dovolání proti rozhodnutí odvolacího soudu vydanému v době od 1. 1. 2001 po řízení provedeném podle občanského soudního řádu ve znění účinném před tímto datem, lze podat ve lhůtě jednoho měsíce od právní moci rozhodnutí odvolacího soudu (§ 240 odst. 1 o. s. ř.). Současně však dospěl k závěru, že dovolání podané účastníkem po uplynutí této lhůty nelze odmítnout jako opožděné, dodržel-li účastník lhůtu, kterou mu k podání tohoto opravného prostředku v písemném vyhotovení rozhodnutí nesprávně vymezil odvolací soud (srovnej usnesení Nejvyššího soudu České republiky ze dne 19. 4. 2001, sp. zn. 29 Odo 196/2001, uveřejněné ve Sbírce soudních rozhodnutí a stanovisek pod R 70/2001, a usnesení velkého senátu obchodního kolegia Nejvyššího soudu České republiky ze dne 17. 12. 2002, sp. zn. 35 Odo 317/2001, uveřejněné v časopise Soudní judikatura pod označením SJ 7/ 2003).
 Podle § 240 odst. 1 věty první o. s. ř. může účastník podat dovolání do jednoho měsíce od právní moci rozhodnutí odvolacího soudu u soudu, který rozhodoval v prvním stupni. Lhůta k podání dovolání je lhůtou procesní a zákonnou; nemůže být prodloužena a její zmeškání nelze prominout (srovnej § 55, § 58 odst. 1 a § 240 odst. 2 věta první o. s. ř.). Na rozdíl od lhůty k podání odvolání (srovnej § 204 odst. 1 o. s. ř.) počíná jednoměsíční dovolací lhůta běžet nikoli od doručení rozhodnutí odvolacího soudu účastníku řízení, nýbrž od okamžiku, kdy


text:
toto rozhodnutí nabylo právní moci. Rozhodnutí o odvolání proti rozhodnutí soudu prvního stupně nabývá ve smyslu § 159 odst. 1 o. s. ř. (§ 167 odst. 2 o. s. ř.) právní moci dnem doručení poslednímu z oprávněných subjektů. Protože v projednávaném případě se řízení neúčastnili vedlejší účastníci nebo státní zástupce (§ 35 a § 93 o. s. ř.), jsou pro účely doručení oprávněnými osobami jen účastníci řízení, t. j. žalobce (jeho zástupce) a žalovaný.
 V posuzované věci byli účastníci v písemném vyhotovení napadeného usnesení poučeni tak, že proti tomuto usnesení lze podat u soudu, který rozhodoval v prvním stupni, dovolání k Nejvyššímu soudu ČR, a to do jednoho měsíce od doručení rozhodnutí odvolacího soudu . Protože žalovanému bylo napadené usnesení doručeno 12. 9. 2006 a žalobci 13. 9. 2006, nabylo právní moci dne 13. 9. 2006. Ve smyslu soudem daného poučení o dovolání počala žalobci plynout jednoměsíční dovolací lhůta 13. 9. 2006, jejíž poslední dne připadl na pátek 13. 10. 2006 (§ 57 odst. 2 věta první o. s. ř.). Ostatně běh lhůty podle poučení odvolacího soudu se zcela shoduje s dovolací lhůtou podle § 240 odst. 1 věty první o. s. ř. Dovolání žalobce doručené Nejvyššímu soudu České republiky až dne 9. 11. 2006, je za této situace dovoláním evidentně opožděným. Na tomto závěru nemůže ničeho změnit ani žalobcem tvrzená okolnost, že očekával na základě telefonického rozhovoru s předsedkyní senátu odvolacího soudu doručení usnesení, jímž bude opravena délka dovolací lhůty z jednoho měsíce na dva. Rozhodující z hlediska včasnosti dovolání je totiž v prvé řadě úprava zakotvená v § 240 odst. 1 o. s. ř. V této souvislosti lze poukázat na závěr formulovaný v usnesení Nejvyššího soudu České republiky ze dne 27. 9. 1999, sp. zn. 23 Cdo 1350/99, jakož i v usnesení Ústavního soudu České republiky ze dne 28. listopadu 1997, sp. zn. III. ÚS 312/97, uveřejněném pod č. 21 ve svazku 9 Sbírky nálezů a usnesení Ústavního soudu České republiky, str. 463, podle něhož písemné vyhotovení napadeného usnesení nemuselo obsahovat poučení o tom, za jakých podmínek (a v jaké lhůtě) lze proti němu podat dovolání, neboť v žádném ustanovení občanského soudního řádu ve znění účinném před 1. 1. 2001 nebyla stanovena povinnost soudu poučit účastníky o možnosti podat dovolání. Pouze v případě, kdy rozhodnutí odvolacího soudu poučení o dovolání obsahuje a je-li v něm lhůta k dovolání soudem nesprávně vymezena, připouští rozhodovací praxe dovolacího soudu výjimku, podle níž nelze v takovém případě dovolání odmítnout pro opožděnost, dodrží-li účastník lhůtu, kterou mu k podání tohoto opravného prostředku v písemném vyhotovení rozhodnutí nesprávně (v rozporu s § 240 odst. 1 větou první o. s. ř.) vymezil odvolací soud - ovšem za předpokladu, že dovolání je přípustné. O takový případ se však v posuzované věci nejedná. Žalobce podal dovolání po uplynutí jak lhůty uvedené v poučení odvolacího soudu, tak lhůty zákonné.
 Vycházeje z uvedených závěrů, Nejvyšší soud dovolání žalobce podle § 243b odst. 4 a § 218 odst. 1 písm. a/ o. s. ř. jako opožděné odmítl.
 Výrok o náhradě


text:
Lékárenská zdravotní péče v komplementární a alternativní medicíně – Zdravotnické právo a bioetika
 Lékárenská zdravotní péče v komplementární a alternativní medicíně
 By Ivo Telec | 05/12/2018
 Lékárenská zdravotní péče sleduje klinické i psychosociální účinky farmakoterapie (vedle efektů obchodních). Proto na ni musíme pohlížet též úhlem sociální farmacie a sociomedicíny. Zřetelně se nám zde profiluje význam přání pacientů a jejich preference.
 V Česku, Evropské unii a Radě Evropy máme společensky (a paradigmaticky) zavedeny podstatné rysy integrativní farmacie. Již proto bychom měli také hovořit o integrativní medicíně. Připomeňme si například předmět Úvod do integrativní medicíny, který je vyučován na Farmaceutické fakultě Univerzity Karlovy v Hradci Králové. Pakliže by medicína společensky pokulhávala za farmacií, těžko by mohla být zdravotní péče poskytována skutečně náležitě v zájmu a blahu pacientů (příkazců). Zmínit můžeme i další tamější předměty jako jsou Potravní doplňky – nutraceutika, Technologie homeopatických přípravků nebo Základy čínské fytofarmakoterapie.
 Na mysli máme zejména racionální předpisování a používání tradičních rostlinných léčivých přípravků podle lékového práva, například z tradiční čínské medicíny, anebo doplňků stravy s příznivými výživovými nebo fyziologickými účinky rostlinného, houbového nebo živočišného původu podle potravinového práva tam, kde to je účelné. Řada látek obsažených ve výrobcích se zdravotními účinky je založena na tradičním vědění na základě zobecnělé a generačně předávané dobré zkušenosti s dávkovaným používáním například rostlinných výtažků, tedy i s jejich bezpečností a zkušenostně osvědčenou účinností. Na tom nic nemění veřejnoprávně (tj. formálně) omezená označování doplňků stravy výživovými nebo zdravotními tvrzeními podle potravinového práva. Důvod spočívá ve veřejnoprávní kategorizaci doplňků stravy mezi potravinami ve veřejnoprávním smyslu; viz blíže dále. Nejedná se však o vyloučení vědeckého pohledu.
 Ačkoli léčivé čaje a léčivé čajové směsi patří mezi léčivé přípravky vyhrazené i k mimolékárenskému prodeji, neplatí to o těch z nich, které obsahují silně nebo velmi silně účinnou látku. Takové léčivé čaje nebo léčivé čajové směsi nesmí být prodávány mimo lékárny; viz a contr. § 6 odst. 1 písm. a) vyhl. č. 228/2008 Sb., o registraci léčivých přípravků, ve znění pozdějších předpisů.
 Komplementární a alternativní medicína může někdy souviset s ekologicky šetrnými výrobky či ekologickým zemědělstvím podle veřejného práva. Část této medicíny, která je založena na přírodním lékařství, souvisí s pojetím životního prostředí a lidskou úctou k přírodě. Zmínit můžeme například přírodní antibiotika, kupříkladu medicinální houby, s účinky proti bakteriím, virům nebo plísním. Nelze se proto ani podivovat světovým majetkoprávním snahám o právní ochranu tradičního medicínského vědění domorodých společenství. Zároveň o ně bývá obchodní zájem farmaceutických podniků. V některých zemích, například v Indii, se proto již po řadu let jedná o poměrně žhavé právní téma.
 Komplementární a alternativní medicínou zde rozumíme zejména tu její část, která je založena na tradiční nebo přírodní medicíně, zvláště na herbalismu. Ať již pochází z domácího nebo cizokrajného prostředí. Blíže k tématu: Komplementární a alternativní medicína pohledem zdravotnického práva.
 Tento stav se promítá i do věcného zaměření současné lékárenské zdravotní péče u nás. Máme na mysli jak nakládání s tradičními rostlinnými léčivými přípravky herbální medicíny podle lékového práva (nebo homeopatiky, antroposofiky a spagyriky), tak i nakládání se zdravotnickými prostředky přírodního či


text:
tradičního rázu. Mezi zdravotnické prostředky právně pojmově patří kupříkladu akupunkturní jehly, ušní svíčky, ale i pedikérské nástroje k léčbě povrchu těla odstraněním kuřího oka aj. Množství zdravotnických prostředků je přírodního původu; např. jednorázový rašelinový zábal nebo rašelina koupelová či mořská voda obsažená ve výrobku. Kromě „výrobkových“ otázek ovšem do lékárenské zdravotní péče spadá i poradenství a služby konzultační, které bývají často (nikoli však výlučně) zaměřeny na podporu zdraví nebo prevenci nemocí; viz dále. Ostatně právě zde spočívá těžiště například tradiční čínské medicíny.
 Nemalá část komplementární a alternativní medicíny je v současném českém zdravotnickém prostředí odborně soustředěna právě do lékárenské zdravotní péče. Týká se to individuálních konzultací (osobní farmakoterapie) i nabídky širokého sortimentu zboží se zdravotními účinky; viz Výrobky se zdravotními účinky. Mezi výrobky se zdravotními účinky řadíme i některé potraviny nového typu (nové potraviny) podle potravinového práva, např. z hub, řas nebo částí těl živočichů, které se ve významné míře nepoužívaly k lidské spotřebě v EU před 15. květnem 1997 (proto „nové“). Patří sem i takové tradiční („staré“) potraviny ze třetích zemí (mimo EU). Některé potraviny nového typu mají veřejnoprávní povahu doplňků stravy s výživovými nebo fyziologickými účinky; např. se jedná o takto využitý bílkovinový výtažek z listu vojtěšky. Veřejnoprávně srov. např. prováděcí nařízení Komise (EU) ze dne 20. prosince 2017, kterým se stanoví administrativní a vědecké požadavky na tradiční potraviny ze třetích zemí v souladu s nařízením Evropského Parlamentu a Rady (EU) 2015/2283 o nových potravinách. Jedná se o požadavky na bezpečnost tradiční potraviny pro spotřebitele. K tomu se však může družit, jak jsme si již řekli, veřejnoprávní pojetí doplňků stravy s výživovými a zdravotními tvrzeními; viz dále.
 Připomenout musíme navíc i medicinální vína, kupříkladu žaludeční nebo železitá, a medicinální piva. Do lékárenského sortimentu spadají též kosmetické přípravky, například ke zlepšení zdravotního stavu kůže, včetně kosmetiky přírodní, např. měsíčkový kojenecký krém nebo olej. Poukázat si můžeme například na přípravky pod ochrannými známkami ve známkové řadě Weleda (keltského jazykového původu), pramenící v Německu v roce 1921 (u nás od 1926) ve spojení s Rudolfem Steinerem a antroposofickou medicínou branou dnes za jednu z tradičních evropských medicín; kupř. viz jednu z ochranných známek v příslušné známkové řadě:
 Vzpomenout můžeme též známkovou řadu ve znění „DEMETER“ spjatou s chovem a výrobky biologicko-dynamického zemědělství pramenícího ve 20. letech minulého století. Blíže k tomu viz Seminář Antroposofická medicína a právo konaný dne 8. března 2017; zejména viz antroposofika a antroposofickou farmacii tam zmiňovanou včetně právního případu Antroposana a spol. před Soudním dvorem Evropských společenství v Lucemburku.
 2. Problém zdravotnicky významného vzdělávání a jeho rozpornost
 Důvod zájmu lékárenské zdravotní péče o komplementární a alternativní medicínu je nasnadě. Necháme-li stranou obchodní zájem o široký a lákavý sortiment nabízeného zboží, dotkneme se vzdělávání a odborných poznatků. Jedna ze slabých stránek ideje stoupenců současné české tzv. školské medicíny totiž spočívá v tom, že věnuje malou, tudíž nedostatečnou, pozornost fytoterapii (herbální medicíně). Nemluvě o etnických fytoterapiích, které jsou dílem rozšířeny i u nás díky globalizaci obchodu a otevřené společnosti. Lékaři, absolventi, se tak řadí až mezi laiky ve fytoterapii


text:
léčebně řazené spíše na druhou kolej. Nelze se pak divit, že herbální medicína může být – díky nedostatečnému zdravotnickému vzdělávání – v místě a čase medicínsky uznávána za léčebný postup pouze doplňkový anebo je spojována hlavně s předcházením onemocnění a spíše s vlastní medikací pacienta při samoléčbě. Už vůbec nikoli za obor zdravotních služeb, resp. nikoli ve vazbě na lékařskou či jinou zdravotnickou odbornost.
 Důvod toho všeho právně formalizovaně spočívá ve vyhl. č. 187/2009 Sb., o minimálních požadavcích na studijní programy všeobecné lékařství, zubní lékařství, farmacie a na vzdělávací program všeobecné praktické lékařství, ve znění pozdějšícho předpisu, jakož i v mentalitě s tím spojené. Nelze ovšem nevidět ani souvisící obchodní zájmy na trhu.
 Pro vysokoškolský studijní program všeobecné lékařství (i zubní lékařství) platí minimální požadavky k získání odborné způsobilosti k výkonu povolání lékaře. Patří sem, mimo jiné, získání znalostí a dovedností „ve vědních oborech, na kterých je všeobecné lékařství založeno, a znalosti vědeckých metod včetně zásad měření biologických funkcí, hodnocení vědecky prokázaných skutečností a analýzy dat,“; viz § 2 písm. b) bod 1., resp. § 3 odst. 2 písm. b) bod 1. cit. vyhl. V zaužívané vysokoškolské praxi se vychází z toho, že všeobecné lékařství je založeno na lékařsky, zejména biochemicky a biofyzikálně, aplikovaných přírodovědních oborech; tzn. biomedicínsky ve spojení se zdravotní technikou; srov. „měření biologických funkcí“. Nikoli na vědních oborech humanitních (společenských, duchovních), resp. sociomedicínsky laděných (anebo psychologických). V tom všem spočívá hlavní rys biomedicinalizace současné české společnosti, ve které například i psychosomatika byla sjezdem delegátů České lékařské komory v roce 2013 stavovsky zlehčena a vyřazena z komorou garantovaného lékařského vzdělávání jako nikoli evidence-based medicine. Ve stejném roce, nedlouho předtím, se ale stát zachoval rozumněji ve prospěch pacientů, nežli tato zájmová korporace, když úředně zařadil psychosomatiku do lékařského vzdělávání a mezi obory zdravotní péče, resp. služeb.
 Sám právní výraz „vědecky prokázané skutečnosti“ ale pojmově obsahuje jakkoli vědecky prokázané skutečnosti, tzn. například i etnologicky, sociologicky nebo psychologicky či z pohledu vědy právní. V převažující vysokoškolské praxi ve všeobecném nebo zubním lékařství ale bývá tento právní pojem vykládán scientistně zúženě jen na přírodovědecky prokázané skutečnosti; tzn. konvenčně biomedicínsky, nikoli konvenčně sociomedicínsky apod. A to často pouze ve významu lékařské doktríny vázaného hierarchicky strukturovaného biomedicínského dokazování, resp. hodnocení důkazů, v rámci mocenské konvence. Nikoli volného dokazování a volného hodnocení důkazů. Ne každý důkaz tu bývá konvenčně brán za dostatečný či je již samosebou, apriorně, vyloučen jako potenciálně nespolehlivý. Tak bývá někdy přírodovědně důkazně hodnocena osobní zkušenost (i člověka hodnověrného), samosebou spojovaná s nežádoucím potvrzujícím zkreslením bezpečnosti nebo účinnosti látky, prostředku nebo postupu (confirmation bias), včetně „přání otcem myšlenky“. Procesněprávní zjišťování skutkového stavu splnění závazku péče o zdraví nebo způsobení újmy na životě nebo zdraví je ale nezávislé na přísném přírodovědeckém pohledu na „ryzí“ objektivitu konvenčního poznávání materiálního světa.
 Právě osobní zkušenost včetně generačně předávané zobecnělé zkušenosti, která v širším smyslu zahrnuje i klinickou zkušenost, bývá ve vědoslovně, resp. ideologicky, krajních pojetích, zejména z pozic stoupenců vědeckého světového názoru, důkazně paušálně vylučována. Brána je za duševní jev skutečně nebo potenciálně nespolehlivý; resp. nikoli


text:
pokaždé replikovatelný a intersubjektivně objektivizovatelný. Odsouvána tím ovšem bývá i důvěra v poznatky takto osvojené, jež bývá nahrazena až nedůvěrou (negativní emocí). Potíž tohoto přístupu spočívá v tom, že upřednostněním objektivistických zájmů lékařské vědy a časoprostorové mocenské konvence před poznatky nabytými vlastním prožitím a zkušeností může takový postoj v některých případech vést až jisté „sebedestrukci“ spočívající v sebepopření. Na mysli máme duševní stav, kdy získaný poznatek, který neodpovídá časoprostorové, např. západní, biomedicínské mocenské konvenci, je brán za sebeklam (i lichotící sebeklam) nebo popírán jako něco, co ve skutečnosti vůbec nenastalo (klam). Opak by pak mohl někdy vést až ke změně konvence, resp. přírodovědeckého paradigmatu samého, a tím i ke změně části mocenské a obchodní struktury medicinalizované společnosti.
 Odlišnosti existují i uvnitř zdravotnického práva. Máme na mysli tu část, která připadá na právo zdravotnických prostředků. Klinické hodnocení, resp. vyhodnocení klinických údajů o bezpečnosti a účinnosti zdravotnických prostředků má svá zvláštní legální pravidla; viz § 11 a násl. zák. o zdravotnických prostředcích (zák. č. 268/2014 Sb.). Lze přitom vycházet z publikovaných i nepublikovaných odborných zpráv nebo závěrů o klinickém používání zdravotnického prostředku, hodnoceného v klinické praxi, včetně možných závěrů získaných hodnotitelem při vlastní praxi [§ 11 odst. 3 písm. c) cit. zák.]; např. právě u tradičně osvědčených přírodních zdravotnických prostředků, kdy by se klinické zkoušky, natož multicentrické, jevily z hlediska poznatků o bezpečnosti a účinnosti prostředku jako nadbytečné.
 Celkově můžeme říci, že ve zdravotnictví se u nás (i v EU a dílem i v Radě Evropy) podle společenské (a právní) konvence setkáváme s různými druhy důkazů a zejména s různými pojetími prokazování bezpečnosti a účinnosti, a to dokonce i v rámci vědeckého přístupu. Jedná se o důkazní pojetí:
 a) biomedicínské, biofyzikální, biochemické a potažmo bioinženýrské, které se ale může vnitřně lišit podle lékařských doktrín a filozofie zdraví a nemoci a samozřejmě dle druhů chorob; viz např. též důkaz rozumným fyziologickým smyslem, kupř. u vodoléčby nebo léčebné tělesné výchovy, kde by „nejlepší“ mezinárodní multicentrické dvojitě zaslepené pokusy byly již zřejmě nadbytečné,
 b) psychologické, jež bývá někdy založeno i na protichůdných vědeckých teoriích osobnosti s teoreticko vědecky prokázanou vědeckou správností,
 c) farmakologické, které zná několik způsobů prokazování; vedle konvenčně farmakologického se jedná o jiné prokazování u tradičních rostlinných léčivých přípravků s léčebnou indikací nebo specifických homeopatických přípravků s léčebnou indikací,
 d) potravinářské; viz doplňky stravy s výživovými nebo fyziologickými účinky a výživovými či zdravotními tvrzeními,
 e) zdravotnických prostředků; viz klinické hodnocení několika způsoby získaných klinických údajů o účinnosti nebo bezpečnosti, vyplývajících z použití zdravotnického prostředku,
 f) obecné zdravotněprávní, které je zároveň obecně právní a které je ovládáno zásadou volného hodnocení důkazů, zejména při posuzování plnění smluvního závazku péče o zdraví nebo vzniku závazku z deliktu újmy na životě nebo zdraví. Co by mohlo být medicínsky nebo farmakologicky (konvenčně přírodovědecky) bráno za pouhou souvztažnost, například jen časovou následnost, může být procesněprávně hodnoceno jako dostatečná míra pravděpodobné příčinnosti v právním smyslu; kupř. na základě i jen nepřímých důkazů hodnocených jednotlivě a v jejich souhrnu. Zde spočívá základní rozdíl mezi oběma myšlenkovými řády, přičemž mocensky (společensky) rozhodný


text:
je řád právní, protože je vybaven legálním násilím (státní vynutitelností). Pokud by studenti medicíny nebo farmacie o tom byli informováni již v prvním semestru studia, předešli bychom si mnoha nedorozuměním v praxi,
 g) zvláštní zdravotněprávní v případě práva veřejného zdravotního pojištění, kde platí specifická legální hlediska, jež se navíc ještě vnitřně dělí. Jedná se ovšem o hmotněprávní předpoklady s tím, že při prokazování jejich splnění platí volné hodnocení důkazů podle procesního práva.
 Některá nelékařská zdravotnická povolání, resp. obory zdravotních služeb, která pracují s různými, resp. „pouhými“, vědeckými teoriemi, například psychoterapie, znají řešení naznačených rozporů. Spočívá v uznávání různých směrů a vědeckých škol včetně různých, i protichůdných, vědeckých teorií, jejichž vědecká správnost spočívá na teoretických vědeckých důkazech, empiricky spojených například s pozorováním. Potažmo tak půjde o odbornou správnost klinické praxe, jestliže jsou dané postupy pro pacienty potenciálně příznivé a dávají rozumný psychologický smysl mající teoretický vědecký základ. Protiklad „věda kontra iracionalita“ (obsahující leckdy i protináboženský osten) se tak může někdy jevit až zkreslující. Stále se totiž pohybujeme v racionálním prostředí s logickým uvažováním založeným na vědeckých teoriích. Věci se v zásadě liší jen společensky různě chápaným pojmem spolehlivosti nebo průkaznosti podkladů určených pro soudné klinické rozhodnutí.
 Ještě dále, a to neomezeněji ve vědeckém směru, kráčí některé obory přírodního léčitelství. Nemusí se ani právně vázat vědeckostí. Založeny mohou být například na zbožnosti, vhledu, usebrání či mohou intuitivně směřovat více k umění (citu), nežli k vědě (rozumu). Mluvíme zde o svébytném, mimovědeckém, poznávání světa prostřednictvím například obrazné představivosti nebo vnuknutí. Přesto však v některých případech bývají léčitelské postupy, látky nebo prostředky vědecky podloženy vědeckými hypotézami, popř. až vědeckými teoriemi; zejména o povaze hmoty. Setkáváme se s tím i u homeopatických přípravků prodávaných v lékárnách včetně těch, které jsou u nás (světově ojediněle) dostupny jen na lékařský předpis.
 Duchovní léčba pak pojmově nemusí brát zřetel na žádné vědecké prvky, ani hypotetické, protože svou povahou a podstatou není vůbec vázána na jakoukoli podobu hmoty a už vůbec nikoli na vědecký světový názor založený na materialistické filozofii života. Pracujeme zde s metafyzickým prvkem, který se již pojmově vymyká biofyzice a biochemii. Ze soukromoprávního hlediska objektivní možnosti takovéto zdravotní péče hovoříme o závazkovém plnění, které je v právním smyslu odvážné s nadějí na budoucí zdravotní přínos. Plnění závazku je vázáno na skutečnost, racionálně (tj. hmotně) vzato, nejistě existující a působící; viz samu otázku lidského ducha a „energie“ v tomto smyslu. Blíže viz Možnost plnění závazku péče o zdraví v přírodním léčitelství.
 Vraťme se k lékařskému vzdělávání.
 Zužujícím výkladem a používáním cit. vyhl. č. 187/2009 Sb. se nám z lékařského studia vytrácejí skutečnosti prokázané dlouhodobým užíváním a zkušenostmi a jejich volné hodnocení; např. léčebné indikace tradičních rostlinných léčivých přípravků v rámci studia fytoterapie, resp. toto studium samo. A to i tehdy, pakliže by dlouhodobé užívání a zkušenosti byly samy prokázány například sociologicky nebo procesněprávně (nikoli nutně farmakologicky v „silném“ přírodovědeckém smyslu).
 Citovaná vyhláška stanoví „minimální požadavky“. Znamená to, že vše nad ně, například fytoterapie tradičními rostlinnými léčivými přípravky s léčebnými indikacemi s jiným společensky dostatečným, tj. lékově právním,


text:
průkazem bezpečnosti a účinnosti již překračuje minimum. V praxi to někdy může vést až k opomíjení některých učebních látek při uspokojení se vysoké školy s „minimem“, resp. zdobrovolnění části výuky podle zájmu vysoké školy.
 Oproti tomu farmaceutické vysokoškolské studium (§ 4 cit. vyhl.) takové znalostní omezení nemá. Směrováno je k získání znalostí o všech léčivech, resp. léčivých látkách, tzn. i o tradičních a přírodních (a o homeopatikách), jakož i o přípravcích k podpoře zdraví, tj. i rostlinného, houbového a živočišného původu spojeného s tradicí, a o zdravotnických prostředcích, včetně například akupunkturních jehel. Přinejmenším implicitně se tím předpokládá kladné hodnocení skutečností dostatečně prokázaných dlouhodobým používáním a zkušenostmi (vedle farmokologických důkazů v přírodovědeckém smyslu).
 Poukažme si též například na některá zahraniční pojetí klinické naturopatie včetně vysokoškolského vzdělávání v ní coby studijním oboru; např. ve Španělsku, USA, Kanadě nebo Austrálii.
 Profesní dráha ve všeobecném nebo zubním lékařství, anebo naopak ve farmacii je u nás v obou případech podstatně jinak nastavena již od počátku studia. Podobně to můžeme říci pro některá další profesní nastavení, zejména po stránce metodologické a metodické. Rozdíly v současnosti najdeme uvnitř medicíny samé i mezi různými zdravotnickými povoláními. Na mysli máme například již vícekráte zmiňované vysokoškolské studium všeobecného (nebo zubního) lékařství, na jedné straně, a jednooborové studium psychologie (včetně psychologické metodologie) anebo studia ve vzdělávací oblasti neučitelské pedagogiky, na straně druhé. A to obojí se zdravotněprávním významem pro zdravotnická povolání a obory zdravotních služeb na trhu; tzn. i s vazbou na odbornou správnost použitého postupu.
 Stačí si připomenout, vedle psychologa ve zdravotnictví, alespoň behaviorálního analytika, obě nelékařská zdravotnická povolání. V zavedeném vzdělávacím kontextu se proto může jevit současná lékařská kritika, státem předpokládaného, vysokoškolského vzdělávání v oboru terapeuta nebo specialisty tradiční čínské medicíny jako lichá, neznalá stavu, anebo naopak licoměrná při znalosti stavu.
 Současnému českému spíše druhořadému (či nadstandardnímu) významu herbální medicíny, zejména v primární ambulantní péči, nasvědčuje i právo veřejného zdravotního pojištění. Podle zákona o veřejném zdravotním pojištění (zák. č. 48/1997 Sb. a vyhl. č. 385/2007 Sb., o stanovení seznamu léčivých látek určených k podpůrné nebo doplňkové léčbě, ve znění pozdějšího předpisu, totiž platí, že fytofarmaka bez ohledu na způsob jejich užití, například březový list, mateřídoušková nať nebo heřmánková tinktura, účelově patří z hlediska léčivých (účinných) látek vždy jen k podpůrné nebo doplňkové léčbě; a to bez zřetele na to, má-li jít o méně závažnou anebo závažnou chorobu; viz bod 58 příl. vyhl. č. 385/2007 Sb. Tudíž fytofarmaka nejsou hrazena z veřejného zdravotního pojištění (§ 16b odst. 1 zák. č. 48/1997 Sb.). Stejně tak to platí pro homeopatika bez ohledu na způsob užití a při perorálním užití též pro vitamíny samostatně, např. betakaroten nebo rutin, minerály samostatně, např. selen nebo zinek, a pro všechny kombinace vitamínů a minerálů s určitými výjimkami; viz body 59 až 62 příl. vyhl. č. 385/2007 Sb. Přestože se jedná jen o účelový seznam sledující fondy veřejného zdravotního pojištění, nikoli o klinický standard, může se nám tento veřejnoprávní přístup promítnout do toho, jak jsou fytofarmaka (a některá další léčiva) medicínsky uznávána při léčebném používání v klinické


text:
praxi; tzn. z hlediska náležité odborné úrovně zdravotních služeb podle zákona o zdravotních službách, resp. řádné odborné péče. K tématu viz Sociální právo a veřejné zdravotní pojištění v časopisu Právník.
 Veřejné právo veřejného zdravotního pojištění tak může sehrávat roli nepřímého činitele ovlivňujícího stav obecného povědomí (stav mysli) podstatné části zdravotnické obce o tom, že léčba fytofarmaky (a některými dalšími přípravky) má standardně být pouze podpůrná nebo doplňková k léčbě hlavním (jiným) postupem západní konvenční biomedicíny. O ovlivňování to ovšem platí i obráceně, vice versa.
 Slabé místo tohoto náhledu spočívá v tom, že nezohledňuje léčbu méně závažných nemocí či v některých případech naopak nemocí chronických, kdy fytofarmakoterapie může být naopak metodou první volby, opřenou též o poznatky tradičního vědění. Podobně bychom to zřejmě mohli říci například o specifických humánních homeopatických přípravcích s léčebnou indikací podle lékového práva a o jejich terapeutickém použití u některých chronických nemocí, zvláště u chorob rázu psychosomatického. Posledně jmenované přípravky jsou ovšem lékově určeny „ke zmírnění nebo léčbě méně závažných příznaků nebo méně závažných onemocnění, které nevyžadují dohled nebo zásah lékaře.“ (§ 28a odst. 1 zák. č. 378/2007 Sb., o léčivech). Ačkoli zde není lékově vyžadován „dohled ani zásah lékaře“, nevylučuje to, že lékař dohled provede anebo jej ve své působnosti provede farmaceut při lékárenské péči o zdraví. Z hlediska lékařského profesního standardu blíže viz ČSN EN 16872 Služby lékařů s doplňující odbornou kvalifikací v homeopatii (MDQH) – Požadavky na lékaře s doplňující odbornou kvalifikací v homeopatii.
 3. Porovnání
 Běžné lékařské vzdělávání je u nás doktrinárně spíše úzce biomedicínsky vymezené s hlavní vazbou na umělá chemofarmaka. Oproti tomu farmaceutické vzdělávání je vybudováno nepoměrně šířeji tak, aby odpovídalo profilu absolventa a stavu veškerých současných dostupných léčiv, resp. širších výrobků se zdravotními účinky včetně nutraceutik a homeopatik; viz např. vyučované předměty na Farmaceutické fakultě Univerzity Karlovy v Hradci Králové nebo na Farmaceutické fakultě Veterinární a farmaceutické univerzity v Brně, a to v porovnání s předměty na lékařských fakultách.
 V kulturním porovnání nám také vynikne zásadní česká odlišnost od klinicky zavedeného německého, ale i maďarského zdravotnického pojetí Naturheilkunde. Odbornost lékaře přírodní medicíny vzdělanostně používajícího přírodní postupy (Arzt für Naturheilverfahren), kde to je účelné, u nás citelně chybí. A to i z hlediska nákladové efektivity přírodních léčiv, rostlinných, houbových a živočišných doplňků stravy a potravin nového typu v porovnání s uměle syntentizovanými chemickými léčivy, alespoň tam, kde to je účelné. Na mysli máme zejména předcházení onemocnění, udržování dobrého zdravotního stavu (nejen dobré pohody, well-being), udržování kvality života i ve stáří či u méně závažných chorob anebo u snižování zdravotně nebezpečných vedlejších účinků jiných postupů jako je radioterapie nebo chemoterapie nádorových onemocnění. Rovněž tak u některých chorob chronických, popř. u medicínsky nevysvětlitelných příznaků. Přírodní praktiky a látky proto mají patřit do běžného léčebného režimu, který je součástí individuálního léčebného postupu. Podporují totiž léčbu a minimalizují či snižují její rizika (nemluvě o jiných aspektech). Proto sem patří i doporučení úpravy životního stylu; viz § 3 odst. 3 in fine zák. č. 372/2011 Sb., o zdravotních službách, ve znění pozdějších předpisů.
 V některých případech,


text:
například v prevenci nebo u méně závažných onemocnění, můžeme rozumně hovořit o tradičních nebo přírodních postupech, prostředcích či látkách jako o metodách první volby. Nikoli jen jako o praktikách doplňujících (komplementárních), podpůrčích nebo nahrazujících (alternativních) jiné, přední postupy; např. z důvodu alergie na některou účinnou látku nebo v těhotenství či při kojení apod. Připomenout můžeme možné hlavní použití tradiční nebo přírodní medikace u některých potíží s reprodukčním nebo pohlavním zdraví (dysfunkcí), včetně psychosomatických neduhů, a to ve spojení s účinnými přírodními látkami jako je plod nebo nať kotvičníku zemního, kořen maky, kořen ženšenu pravého či kořen vitánie snodárné (ašvagandy).
 Příkladem naznačené rozumné medikace (i vlastní medikace) může posloužit použití aktivního uhlí (medicinálního uhlí) obsahujícího rostlinné látky, dříve živočišného uhlí, jako doplňku stravy při akutních méně závažných zažívacích nebo střevních potížích způsobených dietní chybou nebo méně závažnou střevní infekcí pravděpodobně zapříčiněnou virem anebo bakterií v jídle či pití; a to i ve spojení s možnou odbornou radou farmaceuta nebo farmaceutického asistenta pro specifické lékárenské postupy; tzn. i bez lékařského dohledu a bez zatížení fondů veřejného zdravotního pojištění.
 Zapomínat nesmíme ani na hrozbu vzestupu antibiotické odolnosti. Podle § 47 odst. 3 písm. c) cit. zák. č. 372/2011 Sb. patří do obsahu závazku péče o zdraví povinnost poskytovatele zdravotních služeb dbát na takové používání antibiotik u konkrétního pacienta, aby došlo k omezování rizika vzestupu antibiotické rezistence. Přírodní medicína včetně medicíny herbální má proto své významné odborné místo v primární ambulantní péči. Vedle toho například v nutriční terapii a v oborech terapeuta nebo specialisty tradiční čínské medicíny, jakož i v lékárenské zdravotní péči.
 Ze sousedního Německa si můžeme připomenout například Charité – Universitätsmedizin Berlin, společnou lékařskou fakultu Svobodné univerzity a Humboldtovy univerzity, resp. Charité Hochschulambulanz für Naturheilkunde am Standort Mitte v Berlíně nebo Hochschulambulanz für Naturheilkunde patřící Immanuel Krankenhaus Berlin, jakož i tamější jednodenní lůžkovou péči, vedle péče ambulantní. Zmínit bychom mohli další zavedená německá oddělení klinické přírodní péče, jakož i profesury a katedry v tomto oboru. Zdá se, že přírodně léčebná péče, někdy i vitalistického rázu, představuje dlouholetou nepřerušenou německou tradici. U nás to probíhalo jinak i po stránce světonázorové. Pro ilustraci si uveďme například druhé číslo časopisu Přírodní lékař z roku 1907. Časopis vycházel v letech 1896 až 1941. (V nedávné době u nás vycházel čtvrtletník se stejným názvem, ale zanikl.) Některé zdigitalizované ročníky starého časopisu jsou přístupny zde nebo zde.
 Zcela jiný ideový vzorec přírodní medicíny měli na mysli členové předsednictva Slovenské lékařské společnosti, když v prosinci 1995 odmítli „tzv. naturální medicínu“, jak ji relativizujícím způsobem označili, založenou na psychotronice, resp. parapsychologii. Slovenští lékařští funkcionáři odmítli i její „nekritické propagování“ některými lékaři a institucionální zázemí v „odděleních naturální medicíny“ ve třech slovenských zdravotnických zařízeních; viz Eliášová, T.: Zdravie za akúkoľvek cenu. Prešov, M. Vaško 1997, s. 112 – 116. (Sama citovaná publikace je pojata křesťansky církevně.)
 Podle všeho ale slovenští lékařští funkcionáři smísili dvě věci. Přírodní medicína, zavedeně tvořená zejména herbální medicínou, resp. bylinářstvím, a balneologií, založená na racionálním používání rostlinných, houbových nebo živočišných látek a na přírodně léčebných postupech, například


text:
vodoléčbě a klimatoterapii, a na přírodních léčivých zdrojích, nemá nic společného s parapsychologií, resp. psychotronikou. A to bez ohledu na to, je-li přírodní medicína praktikována zdravotnickými povoláními anebo přírodními léčiteli v její lidové podobě typu tradičně osvědčených „babských rad“, bylinkářství, zábalů apod. – Na okraj, výzkum rázu parapsychologického je v současnosti akademicky pěstován například ve Středisku výzkumu vědomí a anomální psychologie Ústavu psychologie Fakulty sociálních věd Univerzity v Lundu ve Švédsku. „Anomální psychologie“ se zabývá zkušenostmi ve své době a kultuře neobvyklými. Nikoli však abnormálními čili zdravotně dysfunkčními. V Československu tomu léta bývalo například v Psychoenergetické laboratoři Chemické fakulty Vysoké školy chemicko-technologické v Praze. V současnosti se v experimentálním výzkumu mimosmyslového vnímání s hypotetickou silou „psí“ (ψ) používá metoda Ganzfeld; k podobným otázkám viz impaktovaný vědecký časopis Jour. of Scientific Exploration. Konvenčně přírodovědecká kritika bývá objektivisticky směřována na metodologický problém laboratorní replikovatelnosti naměřených výzkumných výsledků, resp. zkoumaných nezvyklých jedinečných prožití, která pracují s kvalitou, nikoli s kvantitou. Všeobecně je známo, že duševní pochody nelze opakovat na povel. Zmiňovány však bývají mnohočetně opakované podobné zkušenosti ze stavů blízkosti smrti. Vnímání jemného „hlasu svědomí“, předtuchy, včetně hlasu budoucně varovného nemusí být příznakem duševní choroby (zdravotní dysfunkce) anebo vybavenou vzpomínkou na minulý zážitek, jenž se nemusel vůbec stát. Vědecké polemiky jsou vedeny o povaze hmoty včetně nelokálnosti a nečasovosti. S přírodní medicínou včetně chemie léčivých rostlin to ovšem nijak nesouvisí, leda s některými postupy léčitelskými.
 Zastavme se na chvíli u tradiční čínské medicíny.
 Co se týče současné politické snahy o vyřazení oborů tradiční čínské medicíny ze zdravotních služeb, již jsme se vyjádřili dříve. Cituji: „Zdá se, že medicínské těžiště tradiční čínské medicíny by se v možné budoucnosti vysunulo z diagnostické a léčebné ambulantní, jednodenní či lůžkové péče, poskytované pomocí dnes k tomu povolaných specifických profesí, jinam. Totiž do lékárenské zdravotní péče včetně poradenství, konzultačních služeb apod., resp. do lékárenské prevence a včasného rozpoznávání onemocnění, podpory zdraví atd.; viz § 5 odst. 2 písm. i) cit. zák. č. 372/2011 Sb. A to prostřednictvím farmaceutů nebo farmaceutických asistentů pro specifické lékárenské činnosti či farmaceutických asistentů pro léčivé rostliny. Zdravotně politickou otázkou zůstává, zda a nakolik by toto lékárenské „odsunutí“ zdravotní péče v tradiční čínské medicíně bylo dostatečné z hlediska státního zajištění ústavně zaručeného sociálního práva na ochranu zdraví. Lékárenská zdravotní péče, navíc širších profesí, těžko plnohodnotně nahradí péči ambulantní, nemluvě o jednodenní či dokonce lůžkové péči pomocí dvou dosavadních specifických zdravotnických povolání.“ viz Kritika snahy o zrušení povolání terapeuta a specialisty tradiční čínské medicíny.
 Nezbývá nám než zopakovat: „Celkově můžeme shrnout, že státu dlouhodobě chybí koncepce tradiční a přírodní medicíny, ač je podporována Světovou zdravotnickou organizací (WHO). Důsledkem bývají zdravotně a právně politické přemety dotýkající se ústavně zaručených sociálních práv.“; tamtéž.
 Nelze přitom všem vyloučit, že svou roli sehrává i nezájem zdravotního, resp. farmakologického výzkumu o „tradiční“ chemii rostlin, jestliže již je součástí zveřejněného světového stavu techniky ve smyslu patentového práva. Experimentální výzkum, který by vedl ke světově novým chemickým sloučeninám, tj. potenciálně i k obchodním výsadám (farmaceutickým patentům) sledujícím návratnost vynaložené výzkumné investice a


text:
zisk na trhu léčiv, tak může být docela složitý.
 4. Nelékařská zdravotnická povolání farmaceuta, farmaceutického asistenta pro specifické lékárenské postupy, farmaceutického asistenta pro léčivé rostliny nebo farmaceutického asistenta pro zdravotnické prostředky
 Nebudeme se zde zabývat podrobnostmi profesního práva uváděných nelékařských zdravotnických povolání. Zastavíme se jen u několika dílčích poznámek, které mají význam pro naše téma.
 Do popisu činnosti státem veřejnoprávně regulovaného povolání farmaceutického asistenta pro specifické lékárenské činnosti spadá mj. individuální konzultační činnost, krom jiného, v oblasti doplňků stravy. Tyto výrobky mohou obsahovat výtažky rostlinného, houbového nebo živočišného původu, například sušeného kořenu kozlíku lékařského nebo plodnice lesklokorky lesklé (reishi), včetně těch, které pramení například v tradiční čínské medicíně; kupř. sušeného kořenu všehoje ženšenového nebo sušených plodů klanoprašky čínské, a to vždy se stanoveným nejvyšším přípustným množstvím v denní dávce; viz příl. 1 vyhl. č. 58/2018 Sb., o doplňcích stravy a složení potravin. Významné je i to, že potravinové právo obsahuje též výčet rostlinných a dalších látek zakázaných při výrobě potravin, resp. doplňků stravy. Máme na mysli například bolehlav plamatý, list tabáku, kůru bujarníku johimbe, semeno puchýřnatce jedovatého či pepřovník opojný (kava-kava), pelyněk cicvárový, list, nať a kořen rulíku anebo květ či nať vítečníku sitinovitého či semeno krutikvětu nebo kořen kýchavice (příl. 2 cit. vyhl.).
 Z hlediska veřejnoprávního označování doplňků stravy platí zákaz přisuzovat jim „vlastnosti týkající se prevence, léčby nebo vyléčení lidských onemocnění“ a zákaz odkazovat na tyto vlastnosti [§ 3 odst. 4 písm. a) cit. vyhl.]. Sledována tím je ochrana spotřebitele právě proto, že se veřejnoprávně jedná o potraviny s fyziologickými nebo výživovými účinky, nikoli o léčiva. Vyloučen ale není právně kritický pohled, který zde zastáváme. Poukazujeme totiž na nerovnost mezi látkami tradiční nebo přírodní medicíny jen proto, zda jsou veřejnoprávně (tj. formálně) kategorizovány buď jako tradiční rostlinné léčivé přípravky s léčebnými indikacemi, tj. léčiva, anebo „jen“ jako doplňky stravy, tj. potraviny, bez léčebných indikací pouze s přípustnými výživovými nebo zdravotními tvrzeními s ohledem na to, že se veřejnoprávně jedná právě o potraviny.
 Co se zdravotních tvrzení týče, poukažme si na nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 ze dne 20. prosince 2006, o výživových a zdravotních tvrzeních při označování potravin; např. půjde o přípustné tvrzení o snižování rizika onemocnění. Nicméně, veřejnoprávní označování různých druhů výrobků se zdravotními účinky za účelem univerzální ochrany spotřebitele je jedna věc.
 Druhá věc spočívá v poradenství o těchto výrobcích, jakož i v individuální konzultační činnosti s tím spojené při lékárenské zdravotní péči, resp. při jakékoli zdravotní službě, třeba praktického lékaře nebo pediatra, anebo v přírodním léčitelství. Odborná znalost doplňků stravy je zdravotněprávně předpokládána právě v lékárenské zdravotní péči nebo v nutriční terapii či v oborech terapeuta nebo specialisty tradiční čínské medicíny. Musíme z toho dovodit i znalost zdravotních účinků spojených s určitými doplňky stravy. V našem případě se totiž jedná o řádnost plnění závazku péče o zdraví, tj. o péči řádného odborníka (poskytovatele zdravotní či léčitelské služby), ve smyslu soukromého práva. „Uplatňování soukromého práva je nezávislé na uplatňování práva veřejného“, zde veřejného práva potravinového; viz § 1 odst. 1 věta druhá o.


text:
z. Platí to ovšem za předpokladu, že na straně poskytovatele odborné péče (odborníka) nepůjde o zakázanou nekalou obchodní praktiku, např. o klamavé konání obsahující věcně nesprávnou informaci o zdravotním účinku doplňku stravy či jiného výrobku; viz § 4 a násl. zák. č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů. V takovém případě by se jednalo o obchodní praktikou nepravdivou. Blíže viz Nekalé praktiky v péči o zdraví, bod 5.
 Správnost skutkových tvrzení poskytovatele péče o zdraví o zdravotních účincích určité rostlinné, houbové nebo živočišné látky obsažené ve výrobku lze právně významně prokázat jakýmkoli důkazem v rámci volného hodnocení důkazů podle procesních předpisů; např. důkazem zřejmosti účinnosti látky na základě dlouhodobého používání a zkušeností; srov. úpravu léčiv podle § 30 odst. 1 písm. e) zákona o léčivech (zák. č. 378/2007 Sb.), pokud jde o prokazování účinnosti tradičních rostlinných léčivých přípravků podle lékového práva. Přihlédnout přitom lze i k výživovému nebo zdravotnímu tvrzení provozovatele potravinářského závodu, které je založeno na všeobecně uznávaných vědeckých údajích, resp. na zdůvodnění pomocí těchto údajů; viz čl. 6 cit. nař. č. 1924/2006.
 Sám doplněk stravy je již, samosebou, veřejnoprávně kategorizován za účelem příznivých výživových nebo fyziologických účinků. Používání výživových a zdravotních tvrzení je tu právně přípustné pouze při splnění, krom jiného, prokázanosti tvrzení provozovatele potravinářského závodu na základě „všeobecně uznávaných vědeckých údajů“; (cit. nař.). Eventuální farmakologická námitka absence klinického hodnocení u „pouhých“ doplňků stravy je zodpovězena odkazem na všeobecně uznávané vědecké údaje, např. o tom, že přítomnost určité živiny, k níž se tvrzení vztahuje, například minerální látky, má příznivý výživový nebo fyziologický účinek.
 Zmínit můžeme probiotika, vhodná například k odstranění akutní zácpy, jež mají veřejnoprávní podobu doplňků stravy. Nemluvě o používání probiotik (doplňků stravy) v souvislosti s antibiotiky (léčivy), kdy probiotika obnovují antibiotiky narušenou rovnováhu střevní mikroflóry těla.
 Z hlediska obecně uznávaných metod právní argumentace (a teorie argumentace vůbec) platí následující:
 Co je právně dostatečné pro tradiční rostlinná léčiva (významnější právní pojem), je o to více dostačující pro „pouhé“ tradiční rostlinné doplňky stravy (méně významný právní pojem), argumentum a maiori ad minus jako druh logického důkazu silou (významem) pojmu; tj. a fortiori. Nic na tom nemění ani sledovaný účel užívání výrobků, protože je v obou případech stejný či podobný. Má-li jít o doplňky stravy složené z látek houbového či živočišného původu anebo jiného přírodního původu, například o aktivní uhlí, platí zde právní důkaz podobností s rostlinnými doplňky stravy, resp. rostlinnými léčivy, při sledování stejného nebo podobného účelu. Tzn. i zde půjde o dostatečný důkaz zřejmosti účinnosti přírodní látky na základě dlouhodobého používání a zkušeností. Z hlediska správnosti právního závěru je bezpředmětné, zda jsme k němu logicky dospěli rozšiřujícím výkladem na základě podobnosti (per analogiam), či jinak.
 Individuální konzultační činnost se týká i dalšího sortimentu (vedle léčivých přípravků a doplňků stravy); viz § 107 písm. c) vyhl. č. 55/2011 Sb., o činnostech zdravotnických pracovníků a jiných odborných pracovníků, ve znění pozdějších předpisů. „Dalším sortimentem“ rozumíme, vedle zdravotnických prostředků, též kosmetické přípravky; např. vazelínu lékařskou.
 5. Obsah a rozsah lékárenské zdravotní péče
 Zákon o zdravotních službách (zák.


text:
č. 372/2011 Sb.) má poměrně široký věcný rozsah. Zahrnuje též lékárenskou (a klinickofarmaceutickou) péči, které pojímá jako druhy zdravotní péče, jež je součástí zdravotních služeb. Zákonodárce tak učinil při zohlednění hlediska účelu, jemuž má zdravotní péče sloužit. Nechme stranou specifika klinickofarmaceutické péče a zastavme se u péče lékárenské. Sledovány jsou tři legální účely:
 a) individuální příprava nebo úprava léčiv v lékárně (magistraliter) podle lékařského předpisu například pediatra, včetně dávky. Lékař může medicínsky vycházet z poznatků (receptur) tradiční nebo přírodní medicíny; například speciální nosní, ušní nebo oční kapky. Individuálně připravované léčivé přípravky nepodléhají veřejnoprávní registraci léčiv podle zákona o léčivech. Takové léčivé přípravky jsou hrazeny z veřejného zdravotního pojištění ve výši, která je stanovena Státním ústavem pro kontrolu léčiv opatřením obecné povahy (§ 15 odst. 2 zák. č. 48/1997 Sb.),
 b) výdej (a prodej) léčiv, zdravotnických prostředků nebo potravin pro zvláštní lékařské účely, jakož i další vymezené nakládání s nimi, včetně výjimek. Rozšiřujícím systematickým výkladem při sledování stejného či podobného účelu zde mluvíme též o prodeji a nakládání s doplňky stravy, jakož i s jiným lékárenským sortimentem (vedle vyjmenovaných druhů zboží); viz výše. Hovoříme tak o věcné „péči o výrobky“ (starosti o věci). Ovšem i ve spojení s právy spotřebitelů. Půjde totiž o záležitosti týkající se spotřebitelského práva na informace o vlastnostech specifického zboží, totiž výrobků se zdravotními účinky; např. o vlastnostech léčivých čajů nebo léčivých čajových směsí či rašelinového zábalu anebo akupunkturních jehel. Tzn. informace o způsobu použití, jako je dávkování, a o způsobu údržby kupříkladu zdravotnického prostředku, jakož i o nebezpečí, které vyplývá z nesprávného použití, například při lékových interakcích, nebo z nesprávné údržby; viz § 9 odst. 1 zák. č. 634/1992 Sb., o ochraně spotřebitele, ve znění pozdějších předpisů. Z povahy věci sem patří též informace o hrazení zboží z veřejného zdravotního pojištění či o výdeji na lékařský předpis apod. Podstatné údaje, zejména o účinné látce léčiva, jsou obsaženy v příbalovém letáku apod. V podstatě se jedná o tzv. pultovní (nebo i dálkové) spotřebitelsky významné informace výdejní (a prodejní) povahy s možným zaměřením na konkrétní osobu zákazníka nebo zákaznickou skupinu, např. dle věku, váhy, pohlaví apod. Lékárenský výdej (a prodej) léčiv, zdravotnických prostředků či potravin pro zvláštní lékařské účely (a doplňků stravy aj.) sleduje právní ochranu spotřebitele jako potenciálně slabší strany tak, aby mohla učinit informované rozhodnutí. Nakládání s výrobky se zdravotními účinky může být spojeno se zdravotní osvětou zákaznické veřejnosti. Stanovená nakládání s léčivými přípravky, resp. látkami a směsmi, podléhá v lékárně dokumentaci podle § 22 vyhl. č. 84/2008 Sb., o správné lékárenské praxi, bližších podmínkách zacházení s léčivy v lékárnách, zdravotnických zařízeních a u dalších provozovatelů a zařízení vydávajících léčivé přípravky, ve znění pozdějších předpisů. Podrobnostmi se zde nezabýváme,
 c) poradenství, konzultační služby a další služby v oblasti prevence a včasného rozpoznávání onemocnění, např. měření krevního tlaku nebo tepu tepny, anebo podpory zdraví; též posuzování a kontrola účelného, bezpečného a hospodárného užívání léčivých přípravků, například rostlinných z tradiční čínské medicíny nebo homeopatik, a postupů s tím spojených. A to vše jako činnosti nad rámec „pouhého“ nakládání


text:
s výrobky (starosti o věci); viz výše. Jedná se tu o individualizované služby určené konkrétnímu člověku podle jeho individuálního zdravotního stavu včetně možného atypu (osobní farmakoterapie). Posuzování účelného užívání léčivých přípravků apod. bývá zákaznicky požadováno například u samoléčby pacienta (vlastní medikace), kupř. u méně závažných chorob, jejichž léčba nevyžaduje dohled lékaře. Může se ovšem jednat i o posuzování účelnosti nebo bezpečnosti medikace spojené s doporučením lékaře; například dalšího pokračování v užívání léčiva či doplňku stravy při změně okolností, kupř. po otěhotnění. Nikoli na posledním místě sem patří poradenství ohledně generické substituce neboli farmaceutické záměny lékařem předepsaného léčivého přípravku (není-li možnost záměny lékařem vyloučena) za jiný, druhově shodný, léčivý přípravek obsahující stejnou účinnou látku od jiného výrobce; např. za výrobek pacientsky snášenlivější, snadněji použitelný, obsahující jiné pomocné látky anebo levnější, popř. dražší při skýtání pacientské výhody. – Sama levnost pro pacienta ale nemusí znamenat levnost z hlediska nákladů veřejného zdravotního pojištění. Otevřeným farmaceutickým problémem ale u nás zůstávají generické preskripce (není-li možnost výběru výrobku lékařem vyloučena). Jedná se o farmaceutická vydávání léčivých přípravků na lékařské předpisy obsahující mezinárodní nechráněný název (International Nonproprietary Name) účinné látky určitého druhu, tj. označení léčebně indikovaného druhu účinné látky (a síly i velikosti balení); např. chininu, který pochází z kůry chinovníku. Nikoli obchodní název (brand name), resp. ochrannou známku spojenou s výrobkem pramenícím u konkrétního výrobce, někdy dokonce s již navozeným jménem výrobce v obchodním názvu. V případě druhových lékařských předpisů, které ale nejsou v Česku zavedeny, by to byl poskytovatel lékárenské zdravotní péče, který by nabízel pacientovi takový výrobek, který druhově (a dávkově) obsahuje předepsanou účinnou látku, a to z obchodní nabídky jednotlivých výrobců, resp. distributorů. Celkově můžeme shrnout, že podle okolností konkrétního případu odvisí od odborného uvážení farmaceuta, zda se jedná o jeho odbornou kompetenci (a odpovědnost), anebo o lékařskou. Jak druhové náhrady předepsaných léčivých přípravků (u nás zavedené), tak jejich druhové předpisy (u nás nezavedené) sledují ústavně chráněnou hodnotu pacientské svobody volby péče o vlastní zdraví a vlastní odpovědnost. A to bez ohledu na různá farmakoekonomická hlediska nebo skupinové zájmy zdravotnického stavu. Současně je tím kladen požadavek na kvalitu lékárenské zdravotní péče a součinnost pacienta. Dodejme jen, že léčivé přípravky konvenčně spadající do komplementární a alternativní medicíny, zejména tradiční rostlinné léčivé přípravky s léčebnými indikacemi (prodávané bez lékařského předpisu a nehrazené z veřejného zdravotního pojištění), bývají u nás obvykle medikovány podle rostlinného původu, tj. druhově, nežli podle obchodních značek výrobků konkrétních výrobců.
 Obsah lékárenské zdravotní péče podle zákona o zdravotních službách musíme právně vyložit i nepřímo. A to pomocí zdravotněprávně vymezených činností dotčených nelékařských zdravotnických povolání.
 Na mysli máme veřejnoprávně vymezenou činnost farmaceutického asistenta pro specifické lékárenské činnosti s vazbou na individuální konzultace ohledně doplňků stravy; viz výše. Na zřeteli máme například doplňky stravy živočišného původu, kupříkladu rybí olej nebo žraločí chrupavku, či původu rostlinného, například výtažky ze jmelí bílého nebo hlohu obecného, anebo původu houbového, kupříkladu výtažky z rezavce šikmého (čagy) známého z lidového léčitelství na Sibiři, v Koreji, Číně či Skandinávii.
 S doplňky stravy včetně těch, které pramení v tradičních lékařstvích,


text:
se rovněž setkáváme při odborných činnostech nutričních terapeutů [§ 14 odst. 1 písm. a) cit. vyhl. č. 55/2011 Sb.]. Od věci proto nebylo stanovit nakládání s doplňky stravy, pramenícími v tradiční čínské medicíně, v popisu činností terapeuta nebo specialisty tradiční čínské medicíny (§ 22a a 22b cit. vyhl.). Můžeme zde spatřit systematickou provázanost a věcnou spojitost mezi některými nelékařskými zdravotnickými povoláními, která se promítá i do lékárenské zdravotní péče v komplementární a alternativní medicíně. A to zejména pomocí doplňků stravy s fyziologickými nebo výživovými účinky včetně tradičně používaných rostlinných, houbových nebo živočišných látek.
 Jen na okraj upozorňujeme, že mezi léčivými přípravky, zdravotnickými prostředky i doplňky stravy existují různé „šedé zóny“ či hraniční oblasti, jakož i rozdíly ve veřejnoprávním zařazení jednoho a téhož výrobku i v rámci jednotlivých členských států EU. Podrobnostmi, důvody ani příslušnými správními nebo soudními rozhodnutími se tu ale nezaobíráme.
 6. Lékárenská poradenská a konzultační péče
 Zastavme se nyní u lékárenské poradenské a konzultační péče, jak byla nastíněna shora. Zdravotněprávně se jedná o zdravotní péči v rámci zdravotních služeb podle zákona o zdravotních službách; viz věcně široké legální vymezení zdravotní péče podle § 2 odst. 4 písm. a), vyjma bodu 4. a 5., a písm. b) zák. č. 372/2011 Sb. Věcně se jedná o konzultační služby ve smyslu § 2 odst. 2 písm. b) cit. zák.
 Účelově jsou tyto konzultační služby zaměřeny na prevenci, podporu zdraví a posuzování či kontrolu užívání léčivých přípravků (a doplňků stravy), zvláště při samoléčbě, resp. vlastní medikaci pacienta, atd. podle § 5 odst. 2 písm. i) in fine cit. zák.; též viz předcházení nemoci nebo udržení či zlepšení zdravotního a funkčního stavu či udržení a prodloužení života podle § 2 odst. 4 písm. a) bod 1. až 3. cit. zák.
 Jelikož naznačená zdravotní péče již svým obsahem a účelem přesahuje výrobkový rámec a „pouhé“ spotřebitelské hledisko s výrobkem spojené [viz výše sub b)], musíme na tuto službu vztáhnout právní pravidla spojená s individuální zdravotní péčí; tzn. například povinnost vedení zdravotnické dokumentace podle § 53 a násl. cit. zák. Neexistuje žádný věcný důvod, který by snad mohl ospravedlnit rozdíl mezi vedením zdravotnické dokumentace například při lékařské konzultační službě v porovnání s farmaceutickou konzultační službou, když obojí sleduje individuální postup zdravotní péče, ať již léčebný nebo preventivní, a to u konkrétního člověka (pacienta) v jeho jedinečnosti.
 V pochybnostech, zda se jedná jen o podání „pouhé“ spotřebitelské informace ohledně výrobku (věcné sdělení), anebo již o poradenskou či konzultační zdravotní péči pacientovi (individualizovaně osobní sdělení), nutno dát přednost takovému významu, který je pro zákaznickou stranu nejpříznivější (srov. např. § 1812 odst. 1 o. z.); a to bývá zdravotní péče spojená se zvláštními pacientskými právy. Tento právní závěr se promítá i do otázky vedení zdravotnické dokumentace. Vedení zdravotnické dokumentace, včetně nahlížení do ní a pořizování výpisů nebo kopií, je totiž pro zákaznickou (tj. slabší) stranu příznivější, nežli její nevedení; např. pro účely návazné péče či pro jistotu. Pacient si také nemusí získané odborné poznatky přesně pamatovat anebo sám zapisovat.
 Určujícím právním hlediskem se jeví, zda odborné sdělení bylo


text:
založeno na individualitě pacienta, resp. na osobní farmakoterapii, anebo mělo jen všeobecný či všestranný obchodní a spotřebitelský ráz spojený s vlastnostmi nabízeného či poptávaného výrobku, popř. bylo spojeno jen s „pouhou“ osvětou veřejnosti (tj. kohokoli).
 Právně významným hlediskem tak je vlastnost pacienta v jeho individualitě, anebo pouhá vlastnost zákazníka v jeho druhovosti, například věku či pohlaví, resp. jen vlastnost výrobku v jeho druhovosti.
 Z hlediska profesního standardu (vodítka) neboli v místě a čase uznávaného medicínského postupu lékárenské zdravotní péče si můžeme poukázat na (veřejně ovšem nepřístupný) metodický návod České lékárnické komory o poskytování odborných konzultací pacientům v lékárně, bez data. Chybou cit. návodu je ale to, že hovoří o „dokumentaci“, a nikoli o „zdravotnické dokumentaci“. Nemusí tak být na první pohled zřejmo, kterou z dokumentací podle zdravotnického, resp. lékového práva má návod na mysli.
 7. Péče řádného odborníka při lékárenské zdravotní péči
 Pro zdravotnická povolání, farmaceutická nevyjímaje, platí nejen veřejnoprávní předpoklady odborné způsobilosti, ale též soukromoprávní postavení odborníka podle občanského zákoníku (§ 5 odst. 1). Závazek péče o zdraví tak musí být plněn s odbornou péčí (péčí řádného odborníka neboli odborně odpovědně). Jelikož se jedná o obory zdravotních služeb podle zákona o zdravotních službách, uplatní se zde specifický postup lege artis medicinae (§ 4 odst. 5 zák. o zdravot. službách). Podstatný rys „náležité odborné úrovně“ tu spočívá v postupu mj. podle „pravidel vědy“. Nikoli podle pravidel náboženství, včetně duchovní léčby, resp. pastorální medicíny, či podle pravidel zdravotní politiky apod. K problematičnosti používání legálního pojmového znaku „pravidel vědy“ v praxi, kdy se nejedná o zdravotní výzkum viz autorovy příspěvky Zdravotní služby podle pravidel vědy a Zdravotní služby podle pravidel vědy podruhé.
 Může být skutkovou otázkou, zda a nakolik postupy komplementární a alternativní medicíny (a které z nich či v jakém rozsahu) v místě a čase u nás patří mezi uznávané (konvenční) medicínské postupy lékárenské zdravotní péče, a to z hlediska podstatné části farmaceutické obce. S ohledem na široký sortiment zboží se zdravotními účinky nabízeného v lékárnách a zejména pak vzhledem k veřejnoprávně stanovenému obsahu činnosti některých zdravotnických povolání včetně farmaceutických můžeme učinit skutkový závěr, že postupy tradiční a přírodní medicíny patří, alespoň povšechně bez zabývání se jednotlivostmi, mezi uznávané medicínské postupy lékárenské zdravotní péče. U jednotlivých postupů či metod, například u gemmoterapie nebo aromaterapie, bychom museli jejich medicínskou (šířeji chápáno farmaceutickou) „uznávanost“ při lékárenské zdravotní péči v místě a čase skutkově zjistit. Od uznávaných, rozuměno „konvenčních“, medicínských postupů se však mohou strany závazku odchýlit a upravit si lékárenskou zdravotní péči nekonvenčně; a to i s možným zřetelem na široký sortiment zboží v lékárnách anebo i s přihlédnutím k obecné zkušenosti.
 Obsah smluvního závazku mezi pacientem a poskytovatelem lékárenské zdravotní péče je tvořen mj. pacientovou pohledávkou na dlužníkovo plnění s péčí řádného odborníka. Jmenovitě pak na plnění na náležité odborné úrovni zdravotní služby; tzn. zejména podle pravidel vědy a uznávaných medicínských postupů lékárenské zdravotní péče (§ 45 odst. 1 ve spojení s § 4 odst. 5 cit. zák. č. 372/2011 Sb.).
 Význam zdravotněprávního závazkového pojmu „pravidel vědy“ (aniž se ale jedná o


text:
zdravotní výzkum podle těchto pravidel) musí být v naší lékárenské služební souvislosti systematicky vyložen se zřetelem na lékové a potravinové právo i právo zdravotnických prostředků. Tento závěr se opírá též o obsah úpravy zdravotnického profesního práva.
 Náležitou odbornou úroveň zdravotních služeb nelze vytrhávat z veřejného pořádku, se kterým pracuje soukromé právo. Obsah veřejného pořádku je zde vyjádřen veřejným zájmem na úředních lékopisech, včetně léčiv například z tradiční čínské medicíny; viz níže. Dále je vystižen rozsahem činnosti veřejnoprávně regulovaných profesí, jakož i legálně předvídaným širokým sortimentem zboží se zdravotními účinky nabízeným v lékárnách. Věcnou součástí veřejného pořádku v lékárenské zdravotní péči tak jsou i tradiční rostlinné léčivé přípravky, například tradiční čínské, jakož i rostlinné, houbové nebo živočišné doplňky stravy, kupříkladu z indické ájurvédy, či přírodní zdravotnické prostředky nebo přírodní kosmetické přípravky s evropskou tradicí. Zobecněle řečeno, součástí veřejného pořádku v lékárenské zdravotní péči jsou též látky nebo postupy tradičních a přírodních lékařství, evropských i cizokrajných, u nichž bezpečnost a účinnost poznatkově, důkazně, vyplývá z dlouhodobého používání a zkušeností, a to ve shodě s hlediskem podle platného práva.
 Nejedná se tu o uměle syntetizovaná chemická léčiva obsahující nové sloučeniny, včetně patentovaných novinek, která jsou ve veřejném zájmu na ochraně zdraví spojena s klinickým hodnocením před uvedením do obchodního odbytu právě proto, že jsou „nová“, tudíž zdravotně neznámá. Klinické hodnocení naopak není požadováno tam, kde lze poznatkově vyjít z dlouhodobého používání a zkušeností (viz dále). Tak je zásadně nastaven evropský (i český) společenský konsensus, který je vyjádřen právními pravidly.
 Různé veřejnoprávní zvláštnosti jsou stanoveny například pro následující výrobky používané v lékárenské zdravotní péči, aniž bychom se pouštěli do podrobností, a to například pro:
 a) tradiční rostlinné léčivé přípravky s léčebnými indikacemi,
 b) specifické humánní homeopatické přípravky s léčebnými indikacemi právně smyšleně považované za léčivé přípravky,
 c) tzv. prosté humánní homeopatické přípravky právně smyšleně považované za léčivé přípravky,
 d) rostlinné, houbové nebo živočišné doplňky stravy s výživovými nebo zdravotními tvrzeními; mezi doplňky stravy patří i některé potraviny nového typu přírodního původu,
 e) přírodní kosmetické přípravky.
 Zobecněle lze říci, že je-li součástí veřejného pořádku v lékárenské zdravotní péči tradiční a přírodní medicína, tak je touto součástí i podstatná část komplementární a alternativní medicíny samé; totiž ta část, která připadá na tradiční a přírodní látky, postupy a prostředky. Příkladmo si uveďme oblasti tradiční evropské medicíny, kupř. Kneippovu vodoléčbu či Hildegardinu medicínu, a z cizokrajných, zejména tradiční medicínu čínskou a indickou, které jsou z nich u nás nejrozšířenější. Zdravotně politicky je tento závěr dlouhodobě podpořen dokumenty Světové zdravotnické organizace (WHO); např. WHO Traditional Medicine Strategy 2014 – 2023 nebo WHO Traditional Medicine Strategy 2002 – 2005.
 I kdyby se snad v případě komplementární a alternativní medicíny nejednalo o v místě a čase uznávané medicínské postupy lékárenské zdravotní péče, strany závazku péče o zdraví si mohou svá práva a povinnosti upravit odchylně [§ 47 odst. 3 písm. a) cit. zák. č. 372/2011 Sb.]; např. dle přání pacienta, resp. zákaznické veřejnosti. Poskytovatel takové lékárenské zdravotní péče by ale byl zatížen povinností odůvodněně zaznamenat případ odchylky od dobové nebo místní


text:
konvence ve zdravotnické dokumentaci. Existence takového záznamu totiž odpovídá odbornému požadavku znalosti a pečlivosti v zájmu pacienta; např. při možné následné péči, uplatnění tzv. druhého názoru nebo při posuzování odborné správnosti medikace apod.
 Obsah Evropského lékopisu má nepřímo vliv na odborné znalosti i při zdravotní péči. V patřičném zdravotnickém vzdělávání, nemá-li být vadné pro neúplnost, totiž nelze pominout obsah Evropského lékopisu. Na mysli máme fytofarmakoterapii, která zahrnuje léčebné používání též tradičních rostlinných léčivých přípravků původem v tradiční čínské medicíně, jež jsou veřejnoprávně zohledněny právě Evropským lékopisem, resp. lékovým právem. Zdravotnické vzdělávání, resp. ani zdravotnické právo, totiž nelze jakkoli uměle vytrhávat z kontextu práva lékového, s nímž úzce věcně i právně souvisí. V obou případech je také sledován stejný či podobný účel.
 Požadavek, aby veškeré léčivé přípravky v Evropském lékopisu byly používány při zdravotní péči (nejen lékárenské), a tudíž i dostupny na jednotném evropském trhu léčiv, je legitimní.
 Dlouhodobě u nás klinicky platí, že vedle biomedicínského, resp. chemofarmakového vzorce, existuje též vzorec léčebné tradice, který se opírá zejména o tradiční rostlinné léčivé přípravky, vedle například tradičních cvičení. Podpora zdraví či preventivní nebo léčebná tradice, opřená o dobrou zkušenost, není vázaná na přírodovědecky konvenční biomedicínský nebo farmakologický přístup, neboť běží souběžně.
 Paušálně nelze říci, který z obou vzorců je v individuální zdravotní péči, tj. při plnění konkrétního závazku péče o zdraví, hlavní či rozhodný. Musíme také rozlišovat druhy a formy zdravotní péče. Tradiční nebo přírodní pojetí může sehrávat vůdčí roli kupříkladu v již vícekráte zmiňované prevenci, u méně závažných nemocí anebo naopak u chronických onemocnění až u medicínsky nevysvětlitelných chorobných příznaků. Jinak tomu zase bývá například v urgentní medicíně či chirurgii s využitím moderní zdravotní techniky aj.
 V současné české realitě zdravotních služeb se vedle sebe zcela zřejmě teoreticky a klinicky uplatňují, velmi schematicky řečeno, dva souběžné medicínské vzorce. Blíže se tím zde nezabýváme a odkazujeme na příspěvek Terapeut nebo specialista tradiční čínské medicíny, bod 8.
 Vraťme se ještě k výrobkům se zdravotními účinky.
 Největší česká lékárenská síť Dr. Max nabízí výrobky tradiční čínské medicíny ve veřejnoprávní podobě doplňků stravy přírodního původu podle potravinového práva; viz například látky z pivoňky čínské, skořicovníku čínského, klanoprašky čínské, koptisu čínského, anděliky čínské, jujuby čínské, prorostlíku čínského anebo kustovnice čínské či ženšenu pravého aj.
 V obchodní praxi se můžeme setkat s názorem, že zaručenější kvalita dovážených výrobků tradiční čínské medicíny bývá u těch, které pocházejí z Tchaj-wanu, (Made in R.O.C. neboli Taiwan TCM). Na mysli máme Čínskou republiku, nikoli Čínskou lidovou republiku. Právě s ohledem na jakost léčiv nám proto vzrůstá význam Evropského lékopisu.
 9. Zdravotnické prostředky tradiční nebo přírodní medicíny
 Lékárenská péče je rovněž zaměřena na nakládání se zdravotnickými prostředky. Mezi ně patří i zdravotnické prostředky tradiční nebo přírodní medicíny. Za asi nejznámější zdravotnické prostředky tradiční medicíny (a to čínské a další) lze považovat akupunkturní jehly. Veřejnoprávně vzato, nahlíženo právem zdravotnických prostředků, půjde o zdravotnické prostředky zařazené do rizikové třídy IIa podle zákona o zdravotnických prostředcích č. 268/2014 Sb. Podrobnostmi se zde nezabýváme.
 Některé další příklady zdravotnických prostředků jsme si již uvedli výše.
 10. Lékárenská


text:
zdravotní péče a zdravotní pojištění
 Východisko právních úvah a řešení spočívá v tom, že po pojištěnci veřejného zdravotního pojištění nelze požadovat placení zdravotních výkonů lékárenské zdravotní péče; např. zaplacení individuální konzultace osobní farmakoterapie podle zdravotního stavu konkrétního pojištěnce. Na druhou stranu nelze ani po poskytovateli lékárenské zdravotní péče coby zdravotní služby na trhu požadovat, aby službu poskytoval zdarma, resp. na vlastní úkor, popř. jednal proti péči řádného hospodáře zejména při správě cizího majetku. Od toho existuje ústavně zaručené sociální právo na bezplatnou zdravotní péči na základě veřejného zdravotního pojištění a celá hospodářská a právní soustava zákonného veřejnoprávního pojištění jakožto veřejné blaho.
 Systematicky se to promítá do odbornostního vymezení zdravotních výkonů pro účely jejich úhrady z veřejného zdravotního pojištění. Muselo by tak dojít ke změně přílohy tzv. výkaznické vyhl. č. 134/1998 Sb., kterou se vydává seznam zdravotních výkonů s bodovými hodnotami, ve znění pozdějších předpisů. Budoucí změna by musela spočívat ve výkaznickém zařazení nových zdravotních výkonů, které by odpovídaly lékárenské zdravotní péči v naznačeném duchu. Cit. vyhl. obsahuje jen zdravotní výkony nemocničního lékárenství a klinické farmacie. V tomto směru proto půjde o budoucí zdravotně politické a farmakoekonomické uvážení Ministerstva zdravotnictví v podobě změny předpisu. Představit si ale lze i budoucí zákonné podmínění, resp. vyloučení úhrad zdravotních výkonů lékárenské zdravotní péče z veřejného zdravotního pojištění. Zohledněna by přitom měla být zejména nákladová efektivita. Nemluvě o podstatě věci, jíž je sociální právo pojištěnce; viz dále.
 Cit. vyhl. č. 134/1998 Sb. ovšem sleduje „pouze“ výkaznický účel a má povahu podpůrného výkaznického standardu, pakliže nedošlo k dohodě o jiném způsobu vykazování mezi poskytovateli lékárenské zdravotní péče a zdravotními pojišťovnami; viz § 17 odst. 4 zák. o veřejném zdravotním pojištění č. 48/1997 Sb. Ústavním principem (sociální hodnotou) totiž je, že zdravotní péče je na základě veřejného zdravotního pojištění bezplatná (čl. 31 věta druhá Listiny). Ovšem děje se tak za podmínek, které stanoví zákon, jenž může úhrady některých zdravotních výkonů z veřejného zdravotního pojištění ústavně konformně vyloučit nebo omezit. Zákon o veřejném zdravotním pojištění (ani jiný zákon) však nijak nepodmiňuje úhrady zdravotních výkonů lékárenské zdravotní péče. Proto pro ně potenciálně, sociálně a ústavně principiálně platí hraditelnost z veřejného zdravotního pojištění. Jedná se proto o právní problém „jen“ výkaznický, který je řešitelný legálně předvídanou možností dohody o „jiném způsobu“ vykazování. Takovýto stav ale není sociálně a ústavně únosný, protože by tím mohlo docházet k ústavně nepřijatelnému krácení sociálního práva prostřednictvím pouhé ministerské tzv. výkaznické vyhlášky. K uzavření dohody o „jiném způsobu“ vykazování zdravotních výkonů totiž nelze nikoho nutit.
 Zastavme se u fondů prevence zdravotních pojišťoven. Hradit z nich lze zdravotní služby nad rámec zdravotních výkonů hrazených z veřejného zdravotního pojištění. Z fondů prevence vyplývá současná legální možnost hrazení lékárenské zdravotní péče zdravotními pojišťovnami.
 Obecný legální předpoklad úhrad z fondů prevence spočívá v tom, zda určitá zdravotní služba přináší prokazatelný preventivní, diagnostický nebo léčebný efekt v souvislosti s existujícím nebo hrozícím onemocněním pojištěnce. Rozhodná tak je zdravotní přínosnost u pojištěnce. V tomto případě se jedná o legální předpoklad mírnější nebo slabší, nežli u vlastního hrazení zdravotních služeb z veřejného