text:
Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 11 Tdo 41/2008 | Judikatura | Pravo4u.cz - služby pro právníky
 Rozhodnutí Nejvyššího soudu ČR 11 Tdo 41/2008
 Nejvyšší soud České republiky projednal v neveřejném zasedání konaném dne 27. března 2008 dovolání podané obviněným J. Š., roz. A., proti usnesení Krajského soudu v Praze ze dne 27. 9. 2007, sp. zn. 11 To 380/2007, jako soudu odvolacího, v trestní věci vedené u Okresního soudu v Benešově pod sp. zn. 1 T 59/2007, a rozhodl t a k t o :
 Podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. s e dovolání obviněného J. Š., roz. A., o d m í t á .
 Rozsudkem Okresního soudu v Benešově ze dne 30. 7. 2007, sp. zn. 1 T 59/2007, byl obviněný J. Š., roz. A., uznán vinným trestným činem porušování domovní svobody podle § 238 odst. 1, 2 tr. zák. /bod 1)/ a trestným činem násilí proti skupině obyvatelů a proti jednotlivci podle § 197a odst. 1 tr. zák. /bod 2)/, za které byl podle § 238 odst. 2 tr. zák. za použití § 35 odst. 1 tr. zák. odsouzen k úhrnnému trestu odnětí svobody v délce trvání šesti měsíců, pro jehož výkon byl podle § 39a odst. 2 písm. c) tr. zák. zařazen do věznice s ostrahou.
 Uvedené trestné činnosti se obviněný dopustil podle zjištění Okresního soudu v Benešově tím, že:
 1) v době kolem 24:00 hod. dne 15. 3. 2007 neoprávněně vnikl přelezením přes drátěné oplocení o výšce cca 180 cm na zahradu domu v ulici N. P. v Ch. n. S., zde se ranami do dveří a křikem domáhal vstupu do domu a požadoval kontakt se svou přítelkyní H. D., pozemek neopustil ani na opakované výzvy jejího syna O. D., poté, co byla zavolána na místo policie, před jejím příjezdem z místa odešel,
 2) dne 19. 3. 2007 kolem 17:45 hod. se křikem a hrubými nadávkami domáhal vstupu na pozemek domu v ulici N. P. v Ch. n. S., kde byla v té době přítomna J. B. a A. B., vyhrožoval obyvatelům domu, že jim uřeže hlavy, což u přítomných s ohledem na znalost jeho osoby a jeho předchozí agresivitu vzbudilo důvodnou obavu o život a zdraví.
 Proti citovanému rozsudku nalézacího soudu podal obviněný odvolání, na jehož podkladě rozhodl Krajský soud v Praze, jako soud odvolací, usnesením ze dne 27. 9. 2007, sp. zn. 11 To 380/2007 tak, že podle § 256 tr. ř. obviněným podané odvolání zamítl. Citované usnesení odvolacího soudu bylo mimo jiné doručeno obviněnému dne 2. 11. 2007, jeho obhájci dne 26. 10. 2007 a Okresnímu státnímu zastupitelství v Benešově dne 24. 10. 2007.
 Proti citovanému usnesení odvolacího soudu podal obviněný J. Š. prostřednictvím svého obhájce Mgr. S. N. dovolání, které bylo doručeno Okresnímu soudu v Benešově dne 30. 11. 2007.
 Naplnění uvedeného dovolacího důvodu spatřuje obviněný v tom, že jej soudy uznaly vinným trestným činem podle § 238 tr. zák., ač pozemek, na který měl neoprávněně vniknout, je ve vlastnictví jeho družky H. D. Pouze ta mohla proto rozhodnout,


text:
zda je jeho přítomnost žádoucí či nikoliv. K tomu dodal, že nebylo prokázáno, že by jmenovaná měla k jeho přítomnosti tyto výhrady a to i s ohledem na skutečnost, že, jak naznačuje obviněný, mají před svatbou a žijí ve společné domácnosti.
 Pokud jde o kvalifikaci trestným činem podle § 197a tr. zák., uvedl obviněný, že nebyla naplněna subjektivní stránka, neboť nevěděl, kdo se v domě nachází a jeho jednání nesměřovalo proti konkrétní osobě. K tomu dodal, že nebylo dostatečně prokázáno, že by věděl o přítomnosti svědkyně J. B. Dále uvedl, že soudy dovozovaly strach J. B. a A. B. z obviněného ze znalosti osoby obviněného a jeho předchozí agresivity. Podle názoru obviněného však taková skutečnost nebyla v rámci trestního řízení prokázána. Jeho neadresné výkřiky přitom nebyly způsobilé vyvolat u přítomných osob obavu z realizace jakýchkoliv násilných činů směřujících proti nim.
 V další části obviněný poukázal na ustálenou judikaturu k otázce posouzení závažnosti výhrůžky. Konstatoval, že pokud je slovní výrok spíše obecné povahy, tedy neobsahuje dobu, obsah či jiné podrobnosti realizace výhrůžky, pak by taková výhrůžka neměla být posouzena jako způsobilá vyvolat obavu. V daném případě obviněný neadresně vykřikoval, avšak neučinil žádné úkony. Dodal, že neměl v úmyslu vzbudit v někom strach či obavy, jen chtěl vědět, kde se nachází jeho družka. Nenaplnil proto ani formální, avšak ani materiální stránku uvedeného trestného činu. K tomu doplnil, že pokud Nejvyšší soud České republiky shledá, že byla naplněna formální stránka uvedeného trestného činu, je nutno uvést, že však nebyla naplněna materiální stránka, neboť jednání obviněného nevykazovalo potřebnou míru nebezpečnosti pro společnost.
 Vzhledem k uvedenému navrhl obviněný, aby Nejvyšší soud České republiky zrušil napadené usnesení odvolacího soudu, jakož i rozsudek nalézacího soudu, a aby věc přikázal posledně jmenovanému k novému projednání a rozhodnutí.
 K dovolání obviněného se vyjádřila nejvyšší státní zástupkyně prostřednictvím státní zástupkyně činné u Nejvyššího státního zastupitelství. Ta po shrnutí předchozího řízení a obsahu obviněným podaného dovolání uvedla, že není možné přihlížet k těm námitkám obviněného, které se týkají hodnocení důkazů a skutkového stavu. Naopak pokud jde o zpochybnění subjektivní stránky, neoprávněnost vstupu do domu či bytu, posouzení závažnosti výhrůžky a posouzení společenské nebezpečnosti, jde o námitky, které je možné pod uvedené dovolací důvody podřadit.
 Pokud jde o první námitku, že totiž vniknutí na pozemek patřící jeho družce nemůže být posouzeno jako trestné, uvedla státní zástupkyně, že jde o námitku zjevně neopodstatněnou, neboť relevantní byl v daném případě souhlas syna paní D., O. D. Podle mínění státní zástupkyně je v daném případě i stupeň společenské nebezpečnosti takový, aby bylo jednání obviněného možno považovat za trestné.
 Pokud jde o posouzení intenzity výhružek, uvedla státní zástupkyně, že vzhledem k jejich obsahu a obviněným nastolené vypjaté situaci, je lze považovat za schopné vzbudit důvodnou obavu. I v tomto případě vykazovalo jednání obviněného pro trestnost potřebný stupeň společenské nebezpečnosti.
 Vzhledem k uvedeném konstatovala státní zástupkyně závěrem svého vyjádření, že soudy obou stupňů kvalifikovaly jednání obviněného správným způsobem a proto navrhla, aby Nejvyšší soud České republiky obviněným podané dovolání podle § 265i odst. 1 písm. e) tr.

type: other


text:
ř. jako zjevně neopodstatněné odmítl.
 Pokud jde o první námitku obviněného, že to byl pouze vlastník pozemku (v daném případě H. D.), kdo mohl rozhodnout, zda byla jeho přítomnost žádoucí či nikoliv, pak je možno říci, že obviněný brojí proti závěru, že na jmenovaném pozemku byl neoprávněně. Jde tedy o námitky naplňující jím zvolený dovolací důvod a Nejvyšší soud se jí proto dále věcně zabýval.
 Předně je možno připomenout, že trestného činu porušování domovní svobody podle § 238 odst. 1 tr. zák. se dopustí ten, kdo neoprávněně vnikne do domu nebo do bytu jiného nebo tam neoprávněně setrvá.
 Z uvedeného zákonného ustanovení a z dosavadní judikatury vyplývá, že ochranu ve smyslu § 238 tr. zák. požívá kromě jiného i k domu přiléhající ohrazená zahrada či dvůr, pokud však nejde o společný nerozdělený dvůr pachatele a poškozeného (srov. č. 32/1974 Sb. rozh. tr.). Dále je možno říci, že vniknutím lze rozumět nežádoucí vejití do domu nebo bytu, popř. též vejití bez souhlasu či proti vůli oprávněného uživatele. Chráněn není pouze vlastník domu či bytu, ale i jakýkoliv jiný oprávněný uživatel, tedy např. i nájemce či držitel (srov. č. 51/1973 Sb. rozh. tr.). Pokud je oprávněným uživatelem domu nebo bytu udělen souhlas jiné osobě s jejím vstupem do domu nebo bytu, nemůže tato třetí osoba vstupem spáchat trestný čin porušování domovní svobody podle § 238 odst. 1 tr. zák., a to ani tehdy, když další oprávněné osoby s takovým vstupem nesouhlasí (srov. č. 28/1997 Sb. rozh. tr.). Právně významný přitom není souhlas či nesouhlas vlastníka domu či bytu, ale souhlas či nesouhlas osob, které v domě či bytu oprávněně bydlí. Jestliže však vlastník objektu v něm zároveň i bydlí, je nutno jej považovat za osobu, která v objektu bydlí, a jeho souhlas či nesouhlas bude z tohoto pohledu významný.
 Z uvedeného vyplývá, že pro posouzení trestní odpovědnosti obviněného je významná otázka, kdo byl v rozhodné době oprávněným uživatelem domu nacházejícího se v ulici N. P. v obci Ch. n. S. Ze skutkových okolností případu vyplývá, že se H. D. v době před jednáním obviněného uvedeným v bodě 1) tzv. skutkové věty rozsudku nalézacího soudu v domě v Ch. n. S. nezdržovala, resp. nebydlela, když v tomto domě bydlel jen její syn O. D., přičemž jmenovaná bydlela s obviněným v B. (srov. tzv. skutkovou větu rozsudku nalézacího soudu, jeho odůvodnění na str. 3 a výpověď svědkyně D. na č. l. 51 – 52). Lze proto uzavřít, že O. D. byl v rozhodné době osobou, která v domě v Ch. n. S. oprávněně bydlela. Pokud za této situace jmenovaný vyzval obviněného k opuštění zahrady kolem uvedeného domu a obviněný tuto výzvu nerespektoval, lze toto jednání obviněného kvalifikovat jako neoprávněné vniknutí do domu jiného ve smyslu § 238 odst. 1 tr. zák. Tuto námitku obviněného proto Nejvyšší soud posoudil jako zjevně neopodstatněnou.
 Pokud jde o druhou námitku obviněného, že nebyla naplněna subjektivní stránka trestného činu podle § 197a tr. zák., neboť nevěděl, kdo se v domě nachází a jeho jednání nesměřovalo proti konkrétní osobě, přičemž


text:
nebylo prokázáno, že by věděl o přítomnosti svědkyně B., je možno předně říci, že uvedenou námitku obviněný opírá o skutkové tvrzení.
 Ze soudy učiněných skutkových zjištění přitom vyplývá, že se obviněný křikem a hrubými nadávkami domáhal vstupu na pozemek domu v ulici N. P. v Ch. n. S., přičemž vyhrožoval jeho obyvatelům tím, že jim uřeže hlavy (srov. tzv. skutkovou větu rozsudku nalézacího soudu). Odvolací soud k tomu uvedl, že obviněný věděl, že se minimálně J. B. v domě nachází, neboť ji viděl a některé nadávky směřoval přímo vůči ní (srov. odůvodnění usnesení odvolacího soudu na str. 3). Tomuto závěru odpovídá i popis obsahu nadávek uvedený svědkyní B. i svědkyní B. (srov. protokol o hlavním líčení ze dne 11. 6. 2007 na č. l. 54 –55).
 Vzhledem k uvedenému lze uzavřít, že obviněný v této části dovolání s poukazem na dovolací důvod podle ustanovení § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř., fakticky vyjadřuje svoje neztotožnění se závěry soudů ohledně okolností významných pro posouzení naplnění znaků trestného činu. Tyto závěry jsou závěry skutkovými, které teprve tvoří podklad pro hmotně právní posouzení skutku z hlediska naplnění znaků skutkové podstaty v konkrétním případě v úvahu přicházejícího trestného činu. Odvozuje–li přitom obviněný nesprávnost právního posouzení skutku nebo jiného hmotně právního posouzení pouze od jím deklarovaného jiného skutkového stavu, než k jakému dospěly soudy v dovolání předcházejícím řízení, pak jeho dovolání nespadá pod žádný zákonný dovolací důvod.
 Namítl–li obviněný v poslední části svého dovolání, že (stručně řečeno) jeho výhrůžky neměly být posouzeny jako způsobilé vyvolat obavu, je možno konstatovat, že jde o otázku právního posouzení naplnění znaku trestného činu podle § 197a tr. zák. a Nejvyšší soud se jí proto dále věcně zabýval.
 Podmínkou trestní odpovědnosti ve smyslu § 197a tr. zák. je skutečnost, že pachatel vyhrožuje poškozenému způsobem, který u něj může vzbudit důvodnou obavu. Zda tomu tak v té které věci je či nikoliv, je třeba posoudit podle konkrétních okolností případu, zejména s ohledem na povahu výhrůžky, fyzické a osobnostní dispozice pachatele ve srovnání s poškozeným apod.
 Ze skutkových okolností případu vyplývá, že nešlo o první případ, kdy se obviněný domáhal vstupu do domu v ulici N. P. v Ch. n. S., resp. se domáhal kontaktu se svojí přítelkyní H. D. Jak vyplývá z tzv. skutkové věty rozsudku nalézacího soudu i z jeho odůvodnění, stalo se tak minimálně dne 15. 3. 2007 a dále dne 19. 3. 2007. V obou případech obviněný křičel, nadával kopal do dveří, přičemž jak již bylo řečeno výše, zaměřil v druhém případě svoje nadávky specificky i vůči J. B. Nato vyhrožoval obyvatelům domu nacházejícího se na shora uvedené adrese, tedy O. D. a jeho přítelkyni J. B. tím, že jim uřeže hlavy. Za situace, kdy se v čase jednání obviněného popsaného v bodě 2) výroku o vině rozsudku nalézacího soudu nacházely ve shora uvedeném domě toliko J. B. a A. B., lze vzhledem ke shora uvedeným okolnostem konstatovat, že v bodě 2) výroku o vině rozsudku nalézacího soudu popsané jednání obviněného mohlo u jmenovaných žen způsobit důvodnou


text:
obavu. Míru jejich skutečných obav dotvrzuje i to, že jmenované ve strachu z obviněného zavolaly policii (srov. odůvodnění rozsudku nalézacího soudu na str. 4). Vzhledem k uvedenému posoudil Nejvyšší soud i tuto námitku obviněného jako zjevně neopodstatněnou.
 Pokud obviněný závěrem svého dovolání uvedl, že v daném případě nebyla naplněna materiální stránka trestného činu podle § 197a tr. zák., neboť jeho jednání nevykazuje potřebnou míru nebezpečnosti pro společnost, lze nejprve říci, že jde o námitku obsahově naplňující obviněným zvolený dovolací důvod a Nejvyšší soud se jí rovněž věcně zabýval.
 V rámci jejího věcného posouzení však lze v podstatě odkázat na to, co bylo řečeno u předchozí námitky. S odkazem na skutkové okolnosti případu a předchozí argumentaci je tedy možno zopakovat, že jednání obviněného dosahuje takové míry nebezpečnosti pro společnost, kterou vyžaduje trestní zákon pro trestnost činu (§ 3 odst. 2 tr. zák.). I tato námitka obviněného je proto zjevně neopodstatněnou.
 S ohledem na skutečnost, že obviněný J. Š. jiné než popsané námitky ve svém dovolání neuvedl a vzhledem k výše uvedenému dospěl Nejvyšší soud k závěru, že napadeným rozhodnutím a jemu předcházejícím postupem k porušení zákona ve smyslu uplatněného dovolacího důvodu podle § 265b odst. 1 písm. g) tr. ř. nedošlo. Dovolání obviněného J. Š. proto pro jeho zjevnou neopodstatněnost podle § 265i odst. 1 písm. e) tr. ř. odmítl, a to v souladu s ustanovením § 265r odst. 1 písm. a) tr. ř. v neveřejném zasedání.


text:
6. Vznik a vývoj Ústavy ČR, její struktura
 V českých zemích platily tyto ústavy:
 Rakousko, Rakosko-Uhersko
 1. dubnová – 1848
 1. Prozatimní ústava – 1918
 2. březnová – 1849
 2. Ústavní listina ČSR – 1920
 3. únrová – 1861
 3. Ústava 9. května – 1948
 4. prosincová – 1867
 4. Ústava ČSSR – 1960
 5. Ústava ČR - 1993
 Období Rakouska a Rakouska-Uherska od r.1848 do r. 1918
 do roku 1848 bylo Rakousko absolutní monarchií
 císařský patent z 15. 3. 1848 obsahoval příslib vydání ústavy a poté i volby do říšského sněmu
 25. 4. vyhlášena první rakouská ústava
 byla tzv. oktrojovaná
 o tj. vyhlášená rozhodnutím císaře bez souhlasu říšského sněmu a nikdy nevstoupila v platnost
 o sněm zasedal od července 1848 ve Vídni a později v Kroměříži
 o jeho jednání se účastnili i „vůdcové českého národa" F. Palacký a F. L. Rieger, který mj. formuloval princip moderního konstitucionalismu: „Všechna moc pochází z lidu a vykonává se způsobem v ústavě zakotveným"
 habsburská monarchie však chtěla obnovit předrevoluční poměry
 o v březnu 1849 rozehnala (pro jeho radikalismus) Kroměřížský sněm a František Josef I. vyhlásil oktrojovanou ústavu
 o 31. 12. 1851 byl Silvestrovskými patenty obnoven absolutismus
 o zrušena byla březnová ústava, občanská práva a parlamentní systém
 o v platnosti zůstalo jen zrušení poddanství a rovnost před zákonem
 20. 10. 1860 vydal císař říjnový diplom, ve kterém se zřekl absolutismu
 26. 2. 1861 byla vyhlášena již třetí oktrojovaná ústava (nebyla zcela založena na zásadách diplomu)
 o upravovala vznik nové říšské rady
 § která byla složena ze sněmovny panské a poslanecké
 § zástupci byli do poslanecké komory voleni nepřímo - ze zemských sněmů
 nejvýznamnějším mezníkem v dějinách naší ústavnosti bylo přijetí prosincové ústavy roku 1867
 byla složena se šesti zákonů:
 první uzákonil říšskou radu (složenou z poslanecké a panské sněmovny)
 druhý stanovil všeobecná práva občanů (svobody duševní, hospodářská a národnosti)
 třetím se zřizoval říšský (ústavní) soud
 čtvrtý upravoval nezávislost moci soudní
 pátý moc vládní podřízenou kontrole rady
 šestý dualismus Rakouska a Uher (se společnou zahraniční, finanční a vojenskou politikou)
 v letech 1882-1896 bylo postupně rozšiřováno volební právo
 až v roce 1907 bylo zavedeno všeobecné rovné hlasovací právo (jen pro muže; od 24. let aktivní - právo volit a od 30. let pasivní - právo být volen)
 prosincová ústava platila s obměnami do r. 1918
 Období Československa a České republiky od r. 1918
 1. – Prozatimní ústava
 v listopadu 1918 došlo ke schválení tzv. Prozatímní ústavy, jež upravovala činnost:
 Revolučního národního shromáždění
 2. – Ústavní listina ČR
 řádná ústava byla schválena 29. 2.1920
 za vzor byla vzata především Ústava Francouzské republiky; naši představitelé tak dali přednost systému parlamentnímu před prezidentským systémem USA
 Ústava ČSR je složena:
 1. z preambule
 2. deseti článků úvozovacího zákona (ustanovení přechodná a závěrečná)
 3. vlastního ústavního dokumentu, který je tvořen šesti hlavami se 134 paragrafy
 preambule deklarovala jednotu ČSR
 zákonodárnou moc představovalo dvoukomorové Národní shromáždění, složené z:
 1. Poslanecké sněmovny (300 poslanců volených na 6 let, aktivní právo od 21 let, pasivní od 30 let)
 2. Senátu (150 senátorů volených na


text:
8 let s aktivním volebním právem od 26 a pasivním od 45 let)
 obě komory byly voleny stejným (poměrným) volebním systémem a byly rozpustitelné
 Senát se v prvorepublikové ústavě neosvědčil
 o po volbách do Poslanecké sněmovny byl vždy rozpuštěn i Senát s odůvodněním, že se volební preference voličů změnily a že dříve zvolený Senát již neodráží realitu ve společnosti (býval tedy rozpuštěn z důvodu, pro který byl ustaven)
 senát i sněmovna byly navíc omezovány i tuhou stranickou kontrolou
 o před převzetím mandátu museli zástupci podepsat reverz, nedatované prohlášení, že se svého mandátu vzdávají
 o jestliže dotyčný porušoval stranickou kázeň, mohla strana jen doplnit datum a prohlášení odevzdat
 hlavou státu byl prezident, volený společnou schůzí obou komor na dobu sedmi let
 o výjimka z tohoto omezení byla učiněna jmenovitě Tomáši G. Masarykovi, který byl zvolen celkem čtyřikrát
 o zastupoval stát navenek
 o přijímal a jmenoval velvyslance
 o měl právo vyhlašovat válečný stav, se souhlasem Národního shromáždění vypovídat válku a sjednávat mír
 o byl vrchním velitelem branné moci
 měl právo:
 o suspenzivního veta
 o rozpustit parlament
 o právo udělit milost
 měl povinnost:
 o podávat NS zprávy o stavu republiky
 o jmenovat a odvolávat vládu
 o jmenovat soudce, vysokoškolské profesory, státní úředníky, důstojníky
 jakýkoliv prezidentův úkon vyžadoval ke své platnosti spolupodpis (kontrasignaci) odpovědného člena vlády
 prezidenta nešlo ze své funkce odvolat
 v případě, že by nemohl svou funkci vykonávat, by převzala jeho pravomoci vláda
 vláda byla odpovědna Poslanecké sněmovně, která ji mohla vyslovit nedůvěru (zásada parlamentního systému)
 jejím úkolem bylo provádění zákonů a správa
 systém soudní moci byl tvořen:
 o soudem ústavním
 o soudem volebním
 o nejvyšším správním soudem (pro zákonnost rozhodnutí státních orgánů)
 o státním soudem (pro těžké zločiny)
 o vojenskými soudy
 o systémem civilních a trestních soudů - soudy okresní, krajské, vrchní a nejvyšší soud.
 Ústava byla doplněna hlavou o právech, svobodách a občanských povinnostech
 rokem 1918 byly zrušeny šlechtické výsady a nastolena rovnoprávnost žen
 o Ústava ČSR
 § ústava první československé republiky, přijatá 29. 2. 1920
 § plně respektovala základy kapitalistického společenského zřízení, soukromé vlastnictví a demokratický politický systém pluralitního státu
 § Parlament byl dvoukomorový, demokratické svobody byly ústavou zaručeny
 § s ohledem na problémy s ustavením státu ústava vycházela z teorie jednoho československého národa
 § platila až do druhé republiky ČSR a znovu 1945 – 48, kdy byla zásadně pozměněna revolučními akty zakotvenými v Košickém vládním programu
 o Druhá republika
 § ustálené označení státního útvaru a politického systému na území okleštěné ČSR od začátku října 1938 do 15. 3. 1939
 § od první republiky se lišila zmenšeným územím a charakterem státu
 § 5. 10. 1938 abdikoval prezident E. Beneš
 § 30. 11. prezidentem zvolen E. Hácha
 § dosavadní politické strany rozpuštěny a povolena pouze Strana národní jednoty (vládní) a Národní strana práce (umírněně opoziční)
 § postupně byl budován systém tzv. autoritativní demokracie, sílily snahy o totalitarizaci politického a veřejného života
 § demokratické síly umlčovány demagogickou propagandou a státní mocí
 § autoritativní formy vlády se prosadily zejm. na Slovensku (jediná legální strana HSĽS) a na Podkarpatské Rusi, jež získaly rozsáhlou


text:
autonomii
 § republika (od 22. 11. 1938 nesla oficiální název Česko-Slovensko) se dostávala do hospodářského i politického područí Německa
 § její trvání ukončila slovenská krize v březnu 1939
 · pražská československá vláda se 10. 3. pokusila mocí ustavit na Slovensku novou ústavní vládu
 · 13. 3. však jednal J. Tiso s A. Hitlerem
 · 14. 3. byl proklamována Slovenská republika
 § v noci na 15. 3. prezident E. Hácha a ministr zahraničních věcí F. Chvalkovský podepsali pod nátlakem v Berlíně souhlas s okupací českých zemí
 z 29. na 30. 9. 1938 konec československé suverenity
 došlo k porušení mezinárodního práva i naší ústavnosti (změna hranic byla možná jen se souhlasem NS)
 byl přijat zákon o autonomii Slovenska a republika se stala Česko-Slovenskou
 v prosinci téhož roku došlo k totální likvidaci ústavnosti a demokracie vůbec
 schválen ústavní zákon, který dával právo vládě nahradit zákony zákonnými opatřeními a prezidentovi pravomoc vydávat dekrety se silou ústavních zákonů
 konec republiky byl završen vyhlášením Protektorátu a vyhlášením Slovenského státu (14.-16. 3. 1939)
 o mnichovská dohoda
 § dohoda o odstoupení pohraničních území ČSR obývaných německou menšinou Německu
 § podepsána 29. 9. 1938 na konferenci v Mnichově představiteli Německa (A. Hitler), Itálie (B. Mussolini), Velké Británie (N. Chamberlain) a Francie (E. Daladier)
 § mnichovská dohoda byla důsledkem politiky appeasementu (viz též berchtesgadenská schůzka, godesberská jednání, Runcimanova mise), a rozvratné kampaně Sudetoněmecké strany
 § zástupci československé vlády na konferenci pozváni nebyli
 § dohoda přijatá čtyřmi velmocemi byla pro československou stranu ultimátem, které pod nátlakem přijala. Československá republika (ČSR) na základě mnichovské dohoda ztratila rozsáhlá hospodářsky a zejm. strategicky významná území v pohraničních oblastech (asi 1/3 území)
 § v říjnu 1938 vyhověla ČSR i územním požadavkům Polska (Těšínsko) a v listopadu i Maďarska (jižní a východní Slovensko, značná část Podkarpatské Rusi)
 § 1942 prohlásily mnichovskou dohodu za neplatnou Velká Británie a Francie, 1944 Itálie a 1973 Německo (SRN)
 srpen 1944 - Londýn
 E. Beneš vyhlásil obnovení ústavního pořádku (ústavní restituce)
 definoval dobu nesvobody od 30. 9.1938 do doby než bude určeno (4. 5. 1945) a zákony vydané v této době za neplatné
 exilové vedení bylo složeno ze státní rady, vlády a prezidenta
 4. 4. 1945 - Košice
 došlo k vytvoření exilové vlády
 do října 1945 měl prezident právo vydávat dekrety (na návrh vlády a s jejím souhlasem)
 všechny dekrety prošly později i ratihabicí (byly dodatečně schváleny) prozatímním NS
 26. 5. 1946 se konaly volby do Ústavodárného NS, které vyhrála KSČ (získala 93 mandátů ze tří set)
 o Košický vládní program
 § programový dokument první vlády ČSR po 2. světové válce
 § přijat v březnu 1945 v Moskvě představiteli londýnského a moskevského centra zahraničního odboje a zástupci Slovenské národní rady
 § vyhlášen 5. 4. 1945 v Košicích
 § vypracován na základě návrhů moskevského vedení KSČ
 § obsahoval 16 kapitol
 § proklamoval zahraničně politickou orientaci na SSSR, konfiskaci majetku Němců a Maďarů a zrádců, potrestání kolaborantů, rovnoprávný vztah Čechů a Slováků, zřízení národních výborů a zásadní změny v hospodářské a sociální oblasti i protidemokratický zákaz činnosti pravicových politických stran
 únor 1948 –


text:
únorový převrat – únorový puč
 převzetí moci komunistickou stranou
 podle Ústavy 1920 je vláda usnášeníschopná, je-li přítomna nadpoloviční většina jejích členů
 demisi však podala jen menšina demokratických ministrů
 výrazná podpořa parlamentu + nelegitimní postupy komunistů (Lidové milice, akční výbory Národní fronty, masové demonstrace) se Benešovi asi ani nemohlo podařit zformovat jinou vládu
 o Únorový převrat 1948
 § převzetí moci komunistickou stranou v Československu v únoru 1948
 § politická krize byla zjevně vyprovokována komunisty
 · 20. 2. 1948 podalo 12 demokratických členů vlády (z 27) demisi prezidentu republiky E. Benešovi
 · komunisté žádali její přijetí a doplnění vlády novými lidmi, což považovali za legální postup
 · zinscenovali řadu podpůrných nátlakových akcí, které často zjevně porušovaly legalitu (sjezd závodních rad, generální stávka, vytvoření a ozbrojení Lidových milicí, vytvoření akčních výborů Národní fronty, které začaly s „očistou“ ve všech institucích, sjezd rolnických komisí)
 § 25. 2. 1948 E. Beneš demisi podepsal a souhlasil s komunistickými návrhy
 § v následujících týdnech došlo k úplné likvidaci demokratického politického systému, nastoupení totalitního režimu a rozpoutání perzekuce politických odpůrců
 § nová vláda hned poté zahájila práci na upevňování komunistické moci
 § účast V. A. Zorina, Stalinova emisara, v ČSR svědčila o tom, že celý proces proběhl za nepřímé asistence SSSR
 § únorovým převratem se Československo stalo sovětským satelitem
 3. – Ústava 9. května
 o SNR (Slovenská národní rada)
 o národní výbory
 došlo k omezení soukromého vlastnictví, plánovanou ekonomiku aj.
 fakticky měla jen formální charakter, protože umožnila obcházení lidských práv a protože chod státních orgánů kontrolovalo mocenské centrum KSČ
 o Ústava 9. května
 § ústava ČSR přijatá Národním shromážděním 9. 5. 1948
 § kodifikovala všechny změny od roku 1945 a předpokládala jako cíl vybudování socialismu
 § měla 12 základních článků, o které se od 1946 vedl politický boj
 § prezident E. Beneš ji odmítl podepsat a abdikoval
 § ČSR podle této ústavy byla unitárním státem, zákonodárná pravomoc příslušela jednokomorovému Národnímu shromáždění, Slovenská národní rada byla podřízena vládě a za základ hospodářské soustavy byl prohlášen státní sektor
 § v roce 1960 nahrazena Ústavou ČSSR
 4. – Ústava ČSSR
 v r. 1960 byla vyhlášena nová socialistická ústava (Ústava ČSSR)
 článkem 4 si komunisté pojistili svou pozici i podle práva
 o svou stranu definovali jako „vedoucí sílu ve společnosti a ve státě, jako předvoj dělnické třídy, složenou z nejuvědomělejších a nejaktivnějších občanů z řad dělníků, rolníků a inteligence"
 její významnou změnou byl ústavní zákon o Československé federaci (1968)
 o upravoval vznik dvou rovnoprávných republik se svou vládou, národní radou (parlamentem) a společným Federálním shromážděním, federální vládou a ústavním soudem (ten však nikdy nebyl jmenován)
 § FS bylo složeno ze Sněmovny lidu (200 poslanců; v roce 1990 sníženo na 150; volilo se z celé federace) a Sněmovny národů (150 poslanců; 75 z ČSR a 75 z SSR)
 § ve FS platil tzv. zákaz majorizace (aby nedošlo k přehlasování zástupců jednoho národa zástupci druhého), poslanci zvoleni v jednotlivých republikách hlasovali odděleně
 o tento zákon byl slovenskou reprezentací zneužíván v době rozpadu společného státu
 po listopadu 1989 došlo v našem ústavním systému k výrazným


text:
změnám:
 o byl odstraněn čtvrtý článek ústavy zaručující vedoucí postavení komunistické strany
 o došlo k realizaci hlavních zásad právního státu a naplnění základních práv a svobod
 o byla umožněna volná soutěž politických stran
 o zahájena transformace ekonomického systému a rozsáhlá deetatizace (odstátnění)
 o výraznou měrou byly posíleny pravomoci národních rad, které mohly přijímat republikové ústavní zákony
 o tzv. spor o pomlčku
 § název byl sice v konečné fázi Česká a Slovenská federativní republika, ale mezitím byl několik dní schválen název s pomlčkou.
 o spory o kompetenční zákony
 § týkaly se pravomocí federální vlády a vlád obou republik
 § postupně oklesťovaly pravomoci federace ve prospěch republik
 volby 5.- 6. 6. 1992
 o v České repblice zvítězila ODS – Václav Klaus
 o ve Slovenské republice zvítězila HZDS – Vladimír Mečiar
 1. 9. 1992 byla SNR schválena ústava SR
 25. 11. 1992 byl ve FS schválen ústavní zákon o zániku ČSFR, který nabýval účinnosti uplynutím 31. prosince
 16. 12. 1992 byla ČNR schválena ústava ČR
 Rozdělení orgánů podle ústavního zákona o Československé federaci
 Federální orgány
 o Ústava ČSSR
 § ústava přijatá Národním shromážděním 11. 7. 1960
 § prezentována jako završení budování socialismu; poprvé zakotvila vedoucí úlohu komunistické strany
 § státní moc původně rozdělena mezi jednokomorové Národní shromáždění, vládu a prezidenta
 § Ústava ČSSR byla postupně měněna a doplňována sérií ústavních zákonů, zejm. zákonem o československé federaci z roku 1968
 § v roce 1989 zrušena vedoucí úloha komunistické strany
 § 1991 ústava změněna Listinou základních práv a svobod
 § platila s uvedenými podstatnými změnami do zániku ČSFR 1992
 5. – Ústava ČR
 ze dne 16. 12. 1992
 1.1. 1993, kdy vstoupila v platnost Ústava ČR
 vládní návrh tohoto dokumentu, obohacený o několik pozměňujících návrhů, byl přijat Českou národní radou 172 hlasy (16 hlasovalo proti, 10 se zdrželo, 2 nepřítomni)
 ústava je složena z 8 hlav, které tvoří 113 článků
 o základních ustanovení
 o definuje dvoukomorový Parlament (Poslaneckou sněmovnu a Senát)
 § komory jsou voleny na různá funkční období, v různou dobu a odlišnými volebními systémy
 § za přesně vymezených podmínek může prezident Poslaneckou sněmovnu rozpustit
 § do doby než bude opět zvolena, vykonává její pravomoci Senát
 § v případě smrti prezidenta přebírá jeho pravomoci vláda a Poslanecká sněmovna (je-li rozpuštěna, Senát)
 § zákonodárný proces může zahájit poslanec (nebo skupina poslanců), Senát, vláda nebo zastupitelstvo vyššího územního celku
 § zákonodárnou iniciativu nemá prezident, ani jednotliví senátoři
 § zákon je projednáván nejprve ve výborech poslanecké sněmovny, poté sněmovnou jako celkem
 § k jeho schválení je potřebná nadpoloviční většina přítomných poslanců a poté nadpoloviční většina přítomných se nátorů
 · jedná-li se o zákon ústavní, jde o třípětinovou většinu v obou komorách
 § je-li zákon Senátem odmítnut, počet hlasů pro přijetí se určuje z nadpoloviční většiny všech členů sněmovny
 o upravuje moc výkonnou, která je tvořena vládou, prezidentem a státním zastupitelstvím (bývalá prokuratura; je institutem veřejné žaloby)
 o vrcholným orgánem exekutivy je vláda, která podléhá kontrole Poslanecké sněmovny
 o prezident je volen na společné schůzi obou komor a ale není jimi odvolatelný
 o má právo suspenzivního veta a


text:
pravomoc rozpustit poslaneckou sněmovnu
 o další pravomoce prezidenta lze rozdělit do dvou skupin:
 § na ty, které vykonává samostatně
 § a na ty, které vyžadují souhlas (kontrasignaci - spolupodpis) premiéra
 o prezident jmenuje soudce, má právo milosti a amnestie (se souhlasem premiéra)
 o vymezuje moc soudní, která je tvořena ústavním soudem a soustavou soudů
 o nejdůležitějším úkolem Ústavního soudu (sídlí v Brně) je dohled nad dodržováním ústavnosti v ČR
 § v jeho kompetenci je zrušení zákona nebo jiných právních předpisů
 o soustava soudů je čtyřstupňová a je tvořena:
 § Nejvyšším soudem (v Brně)
 § Nejvyšší správní soud (v Brně) – vznikl k 1. 1. 2003
 § dvěma vrchními soudy (v Praze a Olomouci)
 § soudy krajskými
 § soudy okresními
 o zavádí do našeho systému státní moci nezávislou moc kontrolní v podobě Nejvyššího kontrolního úřadu
 § v jeho kompetenci je kontrola hospodaření se státním majetkem, státního závěrečného účtu, státního rozpočtu aj.
 § v čele stojí prezident NKÚ, který je spolu s viceprezidentem jmenován na návrh Poslanecké sněmovny prezidentem republiky
 o specifikem našeho systému je ústavně zakotvená nezávislost centrální banky
 § jejím hlavním úkolem je pečovat o stabilitu měny
 § nejdůležitějším nástrojem banky je monetární (měnová) hospodářská politika, která je nezávislá na fiskální (rozpočtové) politiky vlády
 § dále má na starosti emisi měny, vykonává dohled nad bankovní činností ostatních bank apod.
 § v čele ČNB stojí guvernér, kterého jmenuje do funkce prezident republiky
 o podle článku 99 je územní samospráva dvoustupňová:
 § jejím základem jsou obce a vyššími celky – kraje
 o Význam samosprávy tkví v určité právní nezávislosti na státu ve věcech regionálního významu
 o oba stupně jsou spravovány zastupitelstvem, které je voleno na čtyři roky
 § zastupitelstvo je nejdůležitějším obecním orgánem, rozhoduje o otázkách týkajících se obce, (např. o majetku, zřízení obecní policie)
 § obecní zastupitelstvo volí obecní radu (nevolí se v obcích, kde má zastupitelstvo méně než 15 členů) a starostu (ve statutárních městech primátora)
 · rada je výkonným orgánem obce, je odpovědna zastupitelstvu a jejími členy jsou starosta, jeho zástupce a další radní
 · úkolem starosty je kromě toho i zastupovat obec navenek
 · dalším orgánem je obecní úřad (starosta, jeho zástupce, tajemník a další pracovníci), který vykonává úkoly, které mu uložila rada nebo zastupitelstvo
 § kromě samosprávných úkolů vykonává i úkoly týkající se státní správy (přenesená působnost), tj. úkoly, které byly obci v rámci decentralizace státní správy svěřeny nebo uloženy
 § komunální volby se konají na zásadách všeobecného, rovného a přímého hlasovacího práva jednou za 4 roky
 · právo volit má každý občan starší osmnácti let, který má v obci trvalé bydliště
 · místní referendum se může konat na návrh každého občana, který podpořilo svým podpisem určité procento voličů
 · referendum se nesmí konat o odvolání orgánů obce, o místních poplatcích, rozpočtu apod.
 o Ústava ČR
 § ústava schválená 16. 12. 1992 jako ústavní zákon České národní rady s účinností od 1. 1. 1993
 § je součástí tzv. ústavního pořádku ČR, který tvoří především Listina základních práv a svobod
 § v úvodních ustanoveních upravuje základní principy ústavního


text:
systému republiky, jako jsou demokratický základ státnosti, pluralita politického systému, princip soudní ochrany základních práv a svobod, a atributy svrchovanosti státu, jako jsou státní území, státní občanství, hlavní město a státní symboly
 § podle Ústavy ČR je ČR svrchovaný, jednotný a demokratický právní stát založený na úctě k právům a svobodám člověka a občana
 § lid je zdrojem veškeré státní moci, kterou vykonává zprostředkovaně nebo přímo
 § stěžejním předmětem ústavní úpravy je dále systém dělby moci v ČR, tvořený orgány moci zákonodárné, výkonné a soudní
 § moc zákonodárná je tvořena dvoukomorovým Parlamentem České republiky, který se skládá z Poslanecké sněmovny a Senátu
 § moc výkonná je tvořena prezidentem ČR, vládou ČR a dalšími orgány
 § moc soudní tvoří podle ústavy Ústavní soud ČR a soustava obecných soudů
 § dalšími Ústavou ČR upravenými institucemi jsou Nejvyšší kontrolní úřad a Česká národní banka
 § ústava ČR může být doplňována či měněna pouze ústavními zákony, přičemž ústava nepřipouští změnu podstatných náležitostí demokratického právního státu
 § k hlasování o Ústavu ČR se požaduje souhlas třípětinové většiny všech poslanců a třípětinové většiny přítomných senátorů


text:
217/1988 Sb. Vyhláška ministerstva financí, cen a mezd České socialistické republiky o odvádění nájemného na zvlá...
 217/1988
 Minulé znění 01.02.1991 - 31.12.1992
 Vyhláška č. 217/1988 Sb.Vyhláška ministerstva financí, cen a mezd České socialistické republiky o odvádění nájemného na zvláštní účty nájemného
 o odvádění nájemného na zvláštní účty nájemného
 (1) Občan, který je vlastníkem, popřípadě spoluvlastníkem budovy (dále jen "vlastník") v obci nad 2 000 obyvatel, z níž se vyměřuje domovní daň podle nájemného a ceny užívání 1) a jejíž základ přesahuje za podmínek stanovených zvláštním předpisem 2) částku 3 000 Kčs ročně, je povinen odvádět úhradu za užívání bytu a služeb spojených s užíváním bytu 3) a úhradu za užívání nebytových prostorů 4) z těchto budov (dále jen "nájemné") na zvláštní účet nájemného vedený u peněžního ústavu5).
 (2) Pro vznik povinnosti podle odstavce 1 je nerozhodné, zda je budova ve vlastnictví jednoho občana nebo ve spoluvlastnictví více občanů. Jde-li o budovu, která je ve spoluvlastnictví občanů a socialistických organizací, je pro vznik povinnosti podle odstavce 1 rozhodná výše základu domovní daně vyměřované z této budovy.
 (3) Je-li budova ve spoluvlastnictví více občanů, oznámí spoluvlastníci peněžnímu ústavu při založení zvláštního účtu nájemného společného zmocněnce. Neučiní-li tak, je peněžní ústav oprávněn považovat kteréhokoliv spoluvlastníka za zmocněnce ostatních.
 Zvláštní účet nájemného založený podle § 1 vyhlášky má režim běžného účtu.6)
 1. pro území České socialistické republiky vyhláška č. 371/1952 Ú. l., o odvádění nájemného z budov na zvláštní účty u státních spořitelen, ve znění vyhlášky č. 199/1953 Ú. l.,
 2. výnos ministerstva financí České socialistické republiky čj. 153/16 297/76 o uvolňování zůstatků účtů oprav, registrovaný v částce 20/1976 Sb.,
 3. pro území České socialistické republiky výnos ministerstva financí čj. 153/10 470/53 o placení nájemného měsíčně pozadu, opatření v oboru domovní daně a zvláštních účtů nájemného z budov u státních spořitelen, publikovaný v částce 128/1953 Ú. l., ve znění dodatku publikovaného v částce 135/1953 Ú.l.
 1) § 10 zákona č. 143/1961 Sb., o domovní dani, ve znění zákona č. 129/1974 Sb., o rozpočtovém určení výnosu zemědělské daně a příspěvku na sociální zabezpečení a o některých změnách zákona č. 143/1961 Sb., o domovní dani.
 2) § 22 zákona č. 143/1961 Sb.
 3) Vyhláška Ústřední správy pro rozvoj místního hospodářství č. 60/1964 Sb., o úhradě za užívání bytu a služeb spojených s užíváním bytu, ve znění pozdějších předpisů.
 4) Vyhláška ministerstva vnitra č. 98/1967 Sb., o úhradě za užívání nebytových prostorů.
 5) Zákon č. 158/1989 Sb., o bankách a spořitelnách.
 6) § 334 až 340 občanského zákoníku.
 7) § 14 zákona č. 143/1961 Sb.
 8) § 18 zákona č. 143/1961 Sb.
 9) § 9 vyhlášky ministerstva financí č. 14/1968 Sb., o úlevách na domovní dani.
 10) Zákon č. 145/1961 Sb., o dani z příjmů obyvatelstva.


text:
Provoz na pozemních komunikacích: stanice technické kontroly | Sbírka rozhodnutí Nejvyššího správního soudu
 3727/2018
 Provoz na pozemních komunikacích: stanice technické kontroly
 k § 54 odst. 3 zákona č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích a o změně zákona č. 168/1999 Sb., o pojištění odpovědnosti za škodu způsobenou provozem vozidla a o změně některých souvisejících zákonů (zákon o pojištění odpovědnosti z provozu vozidla), ve znění zákona č. 307/1999 Sb., ve znění zákonů č. 478/2001 Sb., č. 320/2002 Sb., č. 103/2004 Sb., č. 239/2013 Sb. a č. 63/2017 Sb.
 I. Soulad záměru žadatele provozovat stanici technické kontroly se způsobem a rozsahem pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly ve smyslu § 54 odst. 3 zákona č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích, musí být posuzován na základě údajů o kapacitách oprávněně provozovaných stanic technické kontroly.
 II. Při stanovení teoretické kapacity stanic technické kontroly pro účely posouzení souladu záměru provozovat stanici technické kontroly se způsobem a rozsahem pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly (§ 54 odst. 3 zákona č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích) se vychází z údajů o stanicích technické kontroly, jejichž provozovatelé disponují platným povolením k jejich provozování; současně je v odůvodněných případech třeba zohlednit i ty stanice technické kontroly, které nejsou provozovány, přestože od vydání oprávnění k jejich provozování bez zjevného důvodu uplynula již nepřiměřeně dlouhá doba a lhůta k zahájení provozu stanice technické kontroly byla prodlužována.
 (Podle rozsudku Krajského soudu v Brně ze dne 11. 1. 2018, čj. 62 A 131/2016-51)
 Společnost s ručením omezeným CALAENO proti Ministerstvu dopravy o oprávnění k provozování stanice technické kontroly.
 Krajský úřad Jihomoravského kraje zamítl rozhodnutím ze dne 9. 2. 2015 žádost žalobkyně o udělení oprávnění k provozování stanice technické kontroly, neboť záměr žalobkyně nebyl v souladu se stanoveným způsobem a rozsahem pokrytí správního obvodu Brno-město činnostmi stanic technické kontroly pro osobní automobily.
 Proti rozhodnutí I. stupně podala žalobkyně odvolání, které žalovaný rozhodnutím ze dne 6. 6. 2016 zamítl.
 Žalobkyně tudíž podala žalobu u Krajského soudu v Brně, v níž namítala, že žalovaný pochybil mimo jiné tím, že nedisponoval informacemi, které byl povinen ze zákona shromažďovat správní orgán I. stupně. Proto žalovaný podle žalobkyně neměl potřebné údaje pro posouzení její žádosti – informace o počtu stanic technické kontroly s oprávněním a informace o počtu stanic technické kontroly, které dosud nezískaly osvědčení. Dále žalobkyně namítala, že žalovaný neměl informace o skutečné kapacitě stanic technické kontroly a o skutečném efektivním denním pracovním času, počtu produktivních dnů v roce a počtu kontrolních techniků na kontrolní lince ve vztahu k jednotlivým provozovatelům stanic technické kontroly.
 (...) Z rozhodnutí I. stupně krajskému soudu vyplývá, že žádosti žalobkyně nebylo vyhověno právě z důvodu rozporu jeho záměru provozovat stanici technické kontroly se způsobem a rozsahem pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly (§ 54 odst. 3 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích). (...)
 Správní orgán I. stupně posoudil způsob a rozsah pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly podle právní úpravy účinné ke dni podání žádosti (17.


text:
12. 2014) i podle právní úpravy účinné ke dni vydání rozhodnutí I. stupně (rozhodnutí bylo vypraveno dne 10. 2. 2015). V nyní posuzované věci je podle krajského soudu rozhodný právní stav ke dni vydání rozhodnutí. V rozhodné právní úpravě (zákon o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích) byla s účinností od 1. 1. 2015 odstraněna věta druhá § 54 odst. 3, podle které na udělení oprávnění nevzniká právní nárok. Právní úprava účinná po 1. 1. 2015 byla pro žalobkyni podle krajského soudu jistě příznivější, neboť při splnění všech zákonných podmínek neměl (nemá) správní orgán možnost zamítnout žádost o udělení oprávnění k provozování stanice technické kontroly pouze na základě správního uvážení (krajský soud by to však nakonec výkladem dovozoval i ve vztahu k právní úpravě účinné před 1. 1. 2015, pro rozhodování v nyní posuzované věci to nicméně není podstatné). Pokud jde o otázku samotného způsobu a rozsahu pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly, jež byla pro zamítnutí žádosti žalobkyně podstatná, pak byla podle rozhodnutí I. stupně kapacitní potřeba technických prohlídek ve správním obvodu Brno-město překročena o více než 99 % [§ 16 odst. 2 písm. a) vyhlášky č. 302/2001 Sb., o technických prohlídkách a měření emisí vozidel (dále jen „prováděcí vyhláška“)] a rozdíl mezi kapacitní potřebou (100 081 technických prohlídek za rok) a součtem teoretických kapacit (190 000 technických prohlídek za rok) ve správním obvodu Brno-město byl menší než 60 % [§ 16 odst. 2 písm. b) prováděcí vyhlášky]. K porovnání provozních kapacit provozovaných technických stanic a teoretické kapacity nově uvažované stanice technické kontroly ve vztahu k součtu skutečně využitých kapacit provozovaných stanic technické kontroly v okresu [§ 16 odst. 2 písm. c) prováděcí vyhlášky] správní orgán I. stupně uvedl, že tento výpočet nebyl proveden z důvodu nadbytečnosti a neefektivnosti zjišťování provozních kapacit stanic technické kontroly.
 Krajskému soudu tedy z rozhodnutí I. stupně plyne, že správní orgán I. stupně při posuzování žádosti žalobkyně podle právní úpravy účinné ke dni vydání rozhodnutí nezjišťoval provozní a skutečně využité kapacity provozovaných stanic technické kontroly. Podle správního orgánu I. stupně nebyly splněny podmínky pro vydání rozhodnutí o oprávnění k provozování stanice technické kontroly již ve vztahu ke kapacitní potřebě technických prohlídek příslušného druhu vozidel a teoretických kapacit stávajících stanic technické kontroly a teoretické kapacity nově uvažované stanice technické kontroly. Z rozhodnutí I. stupně dále krajskému soudu plyne, že správní orgán nedoplnil podklady pro vydání rozhodnutí o všechny podklady, které požadovala žalobkyně v podání ze dne 20. 1. 2015, neboť získání těchto podkladů by bylo „
 nadbytečné, neefektivní a pro výpočet neobjektivní z hlediska možnosti ‚
 ‘ využívání volných kapacit současně provozovaných STK pro OA ve správním obvodu Brno-město
 “. Podle krajského soudu tedy správní orgán I. stupně vcelku srozumitelně uvedl důvody, pro které návrhům žalobkyně na doplnění podkladů rozhodnutí nevyhověl. Správnost (zákonnost) tohoto postupu již souvisí s posouzením věci po stránce práva hmotného. (...)
 Správní orgán I. stupně i žalovaný vycházeli při úvahách o teoretické kapacitě stanic technické kontroly z údajů o stanicích technické kontroly dle registru stanic technické kontroly. Ze samotných podkladů


text:
k výpočtu pokrytí je patrné, že správní orgán I. stupně do výpočtu teoretické kapacity STK v území Brno-město zahrnul nejen stanice technické kontroly, které byly ke dni vydání rozhodnutí provozovány (37.10, 37.15, 37.22, 37.54, 37.56, 37.57, 37.61, 37.69, 37.70), nýbrž také ty stanice technické kontroly, jejichž provozovatelé sice získali povolení k jejich provozování, ale k samotnému zahájení činnosti stanic technické kontroly dosud nedošlo.
 Podle § 56 odst. 2 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích musí provozovatel stanice technické kontroly zahájit provoz stanice technické kontroly do 24 měsíců ode dne nabytí právní moci rozhodnutí o udělení oprávnění k provozování stanice technické kontroly. „
 Není-li provoz stanice technické kontroly v této lhůtě zahájen, pozbývá udělené oprávnění platnosti dnem následujícím po dni, ve kterém lhůta uplynula. Krajský úřad může na žádost držitele oprávnění lhůtu přiměřeně prodloužit, pokud hrozí, že ji nebude možné dodržet z důvodů, které držitel oprávnění nezpůsobil, nemohl předpokládat ani jim nemohl zabránit
 Teoreticky tedy může nastat situace, kdy na posuzovaném území budou do výpočtu teoretických kapacit zahrnuty všechny stanice technické kontroly, jejichž provozovatelé disponují povolením k jejich provozování, přestože ve skutečnosti bude provozovaných stanic technické kontroly podstatně méně. Právě uvedený důsledek může na jedné straně relativizovat správnost výpočtu teoretické kapacity na základě údajů o všech stanicích technické kontroly, jejichž provozovatelé disponují platným povolením k jejich provozování, byť by stanici technické kontroly neprovozovali, na straně druhé je však krajský soud názoru, že takový způsob výpočtu se jeví logickým proto, že vylučuje, aby povolení k provozování stanic technické kontroly bylo do doby, než všechny povolené stanice technické kontroly budou provozovány, vydáno tolik, že by výsledná kapacita všech nakonec provozovaných stanic technické kontroly výrazně přesahovala reálné potřeby. Tím by rozhodování o žádostech na základě posuzování souladu či rozporu záměru provozovat stanici technické kontroly se způsobem a rozsahem pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly mohlo zcela postrádat smyslu. Proto krajský soud považuje postup správního orgánu I. stupně i žalovaného, kteří vycházeli při úvahách o teoretické kapacitě stanic technické kontroly z údajů o stanicích technické kontroly, jejichž provozovatelé disponují platným povolením k jejich provozování, za zákonný.
 Zároveň je však namístě zohlednit i ty stanice technické kontroly, které ke dni vydání rozhodnutí I. stupně nebyly provozovány, přestože od vydání oprávnění k jejich provozování bez zjevného důvodu uplynula již nepřiměřeně dlouhá doba a lhůta k zahájení provozu stanice technické kontroly byla prodlužována. K této otázce krajský soud u jednání doplnil dokazování, jež bylo vedeno ve správním řízení, o seznam stanic technické kontroly s uděleným oprávněním ke dni vydání rozhodnutí I. stupně (9. 2. 2015), o seznam provozovaných stanic technické kontroly ke dni vydání rozhodnutí I. stupně (9. 2. 2015) a aktuální seznam provozovaných stanic technické kontroly s údaji o datu oddělení oprávnění a datu udělení osvědčení. Z toho krajskému soudu vyplynulo, že ke dni vydání rozhodnutí I. stupně (9. 2. 2015) jedinou stanicí technické kontroly v území Brno-město, která disponovala oprávněním k provozování (ze dne 26. 3. 2014), ale nebyla provozována, byla stanice technické kontroly 37.72. Ke dni vydání rozhodnutí I. stupně lhůta dle


text:
§ 56 odst. 2 zákona o podmínkách provozu na pozemních komunikacích pro tuto stanici technické kontroly neuplynula. Tato stanice technické kontroly zahájila provoz (bylo jí vydáno osvědčení) až dne 29. 6. 2016. Ke dni vyhotovení napadeného rozhodnutí (6. 6. 2016) již tedy stanici technické kontroly 37.72 dvouletá lhůta dle § 56 odst. 2 zákona o podmínkách provozu na pozemních komunikacích uplynula a správní orgán I. stupně tuto lhůtu musel prodloužit.
 Při výpočtu teoretické kapacity stanic technické kontroly žalovaný ani správní orgán I. stupně nijak nezjišťovali, zda jsou provozovatelé stanic technické kontroly důvodně dlouhodobě nečinní, což by výpočet teoretické kapacity stanic technické kontroly na základě údajů o stanicích technické kontroly, jejichž provozovatelé disponují platným povolením k jejich provozování, mohlo zpochybňovat. Úvaha správního orgánu I. stupně i žalovaného v tomto směru sice zcela chybí, této úvahy však byl schopen krajský soud na základě doplněného dokazování v řízení před soudem. Je tedy namístě uzavřít, že nebyla zjištěna žádná mimořádná okolnost spočívající v dlouhodobé nečinnosti provozovatelů stanic technické kontroly mezi udělením oprávnění k provozování stanice technické kontroly a udělením osvědčení k provozování stanice technické kontroly, jež by mohla správnost způsobu výpočtu teoretické kapacity stanic technické kontroly na základě údajů o stanicích technické kontroly, jejichž provozovatelé disponují platným povolením k jejich provozování, k tíži žalobkyně (tedy k jeho újmě) zpochybňovat.
 Nadto, i kdyby do výpočtu teoretických kapacit stanic technické kontroly měly být započítány pouze ty stanice technické kontroly, které byly ke dni vydání rozhodnutí I. stupně provozovány, na správnosti závěrů správního orgánu I. stupně a žalovaného by to nic nezměnilo. Z podkladů k výpočtu pokrytí je totiž zřejmé, že součet teoretických kapacit stanic technické kontroly, které byly ke dni vydání rozhodnutí I. stupně - dle podkladů založených ve správním spise – provozovány, byl roven počtu 140 000 technických prohlídek za rok – 37.10 12 500 TPr/rok, 37.15 12 500 TPr/rok, 37.22 12 500 TPr/rok, 37.54 TPr/rok 37 500, 37.56 12 500 TPr/rok, 37.57 20 000 TPr/rok, 37.61 12 500 TPr/rok, 37.69 10 000 TPr/rok, 37.70 10 000 TPr/rok. Teoretická kapacita stanice technické kontroly 37.72, která nebyla ke dni vydání rozhodnutí I. stupně provozována, byla rovna počtu 50 000 TPr/rok. Hodnota kapacitní potřeby okresu Brno-město zjištěná správním orgánem I. stupně (100 081) by v takovém případě zůstala neměnná, neboť tato hodnota nebyla závislá na počtu provozovaných stanic technické kontroly (příloha 19 odst. 1 prováděcí vyhlášky). Součet (150 000 TPr/rok) teoretických kapacit provozovaných stanic technické kontroly (140 000 TPr/rok) a teoretické kapacity nově uvažované stanice technické kontroly (10 000 TPr/rok) by o 49,8 % přesahoval kapacitní potřeby okresu (100 081) ve smyslu § 16a odst. 2 písm. a) prováděcí vyhlášky. I po dosazení hodnoty teoretických kapacit provozovaných stanic technické kontroly by tedy byl překročen rozsah pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly, neboť součet teoretických kapacit provozovaných stanic technické kontroly včetně zamýšlené stanice technické kontroly může přesahovat kapacitní potřeby okresu nejvýše o 20 % kapacitní potřeby okresu. Obdobně i při zohlednění teoretických kapacit pouze provozovaných stanic technické kontroly tvořil rozdíl (-39 919) mezi kapacitní potřebou technických prohlídek


text:
příslušného druhu vozidel (100 081) a teoretickými kapacitami provozovaných stanic technické kontroly (140 000 TPr/rok) podle § 16a odst. 2 písm. b) prováděcí vyhlášky méně než 60 % (6 000) teoretické kapacity nově uvažované kontrolní linky stanice technické kontroly. Rozsah pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly by tak byl rovněž překročen.
 Potud tedy krajský soud považuje postup správního orgánu I. stupně a žalovaného, po doplnění úvah na základě nezjištění existence dlouhodobé nečinnosti provozovatelů stanic technické kontroly mezi udělením oprávnění k provozování stanice technické kontroly a udělením osvědčení k provozování stanice technické kontroly, za zákonný.
 Skutečnost, že způsob výpočtu překročení teoretických kapacit stanic technické kontroly byl zákonný (správný), však ještě k závěru, že napadené rozhodnutí obstojí, nepostačuje. Z jednotlivých podání žalobkyně učiněných v průběhu správního řízení je totiž patrné, že žalobkyně konzistentně zpochybňovala výchozí údaje o kapacitách stávajících stanic technické kontroly, totéž činila i v žalobě; na jednání před krajským soudem žalobkyně uvedla, že má
 o tom, že nebylo postupováno podle § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích. Podle žalobkyně tedy správní orgán I. stupně ani žalovaný nerozhodovali na základě dostatečně zjištěného skutkového stavu ohledně „
 “ údajů týkajících se provozovaných stanic technické kontroly, to žalobkyně namítala již v průběhu správního řízení před správním orgánem I. stupně i žalovaným, jak je patrné z odvolání ze dne 22. 2. 2015 v části 03.03., 03.04. a 03.05. či již z návrhu na doplnění podkladů pro vydání rozhodnutí ze dne 9. 2. 2015.
 Krajský soud se proto musel zabývat otázkou navazující na posouzení způsobu výpočtu teoretických kapacit stanic technické kontroly, a sice zda žalovaný a správní orgán I. stupně vycházeli ze správných (a správním spisem řádně doložených) údajů o počtu provozovaných stanic technické kontroly.
 Podle § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích „[p]
 rovozovatel stanice technické kontroly a provozovatel stanice měření emisí, kteří provozují stanici technické kontroly nebo stanici měření emisí na základě platného oprávnění vydaného podle právního předpisu platného před účinností tohoto zákona, jsou povinni nejpozději do jednoho roku ode dne účinnosti tohoto zákona sdělit příslušnému okresnímu úřadu údaje a doložit doklady vyžadované pro udělení oprávnění k provozování stanice technické kontroly nebo stanice měření emisí. Nesplní-li provozovatel tuto povinnost, pozbude dosavadní oprávnění platnosti uplynutím posledního dne lhůty stanovené pro sdělení údajů a doložení dokladů. Nesplní-li provozovatel na základě sdělených údajů a předložených dokladů podmínky stanovené tímto zákonem pro udělení oprávnění k provozování stanice technické kontroly nebo stanice měření emisí, zahájí okresní úřad neprodleně řízení o odnětí oprávnění k provozování stanice technické kontroly nebo stanice měření emisí
 .“ Zákon o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích nabyl účinnosti dne 1. 7. 2001. Podle § 80 odst. 2 písm. n) zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích vede registr stanic technické kontroly Ministerstvo dopravy, byť o udělení, změně a odnětí oprávnění k provozování stanice technické kontroly dle § 80 odst. 3 písm. a) zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích s účinností od 1. 5. 2004 rozhoduje krajský úřad. Do 31. 12.


text:
2002 to byl okresní úřad a do 30. 4. 2004 obec s rozšířenou působností.
 Po uplynutí jednoroční lhůty ode dne nabytí účinnosti zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích tedy mohla ve vztahu k tehdy provozovaným stanicím technické kontroly nastat situace, kdy provozovatel stanice technické kontroly nesdělil příslušnému okresnímu úřadu údaje a nedoložil doklady vyžadované pro udělení oprávnění k provozování stanice technické kontroly (tedy nevyvinul ve vztahu k příslušnému správnímu orgánu alespoň minimální procesní aktivitu předpokládanou § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích). V takovém případě po uplynutí jednoroční lhůty provozovatel pozbyl oprávnění k provozování stanice technické kontroly.
 Za situace, kdy je zákonem limitován počet stanic technické kontroly a z provedeného dokazování před krajským soudem je patrné, že k „
 obměně
 “ stanic technické kontroly téměř nedochází, se krajskému soudu jeví požadavek žalobkyně na založení podkladů prokazujících splnění podmínek dle § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu na pozemních komunikacích jako legitimní. Nebylo-li by totiž prokázáno, že „
 “ údaje týkající se provozovaných stanic technické kontroly zahrnují pouze takové stanice technické kontroly, jejichž provozovatelé nepozbyli oprávnění k provozování stanice technické kontroly (§ 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu na pozemních komunikacích), nemohly by takové „
 “ údaje obstát.
 Krajský soud přitom právě skutečnost, že „
 “ údaje týkající se provozovaných stanic technické kontroly zahrnují pouze takové stanice technické kontroly, jejichž provozovatelé nepozbyli oprávnění k provozování stanice technické kontroly, za prokázanou (obsahem správního spisu doloženou) nepokládá. Jestliže správní orgán I. stupně a žalovaný vycházeli při svém rozhodování pouze z formálně vedené evidence stanic technické kontroly bez toho, že by z jakéhokoli podkladu rozhodnutí plynulo, že kdykoli v minulosti proběhla kontrola, zda oprávnění k provozování stanic technické kontroly provozovaných před nabytím účinnosti zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích (z provedeného dokazování plyne, že se jedná o stanice technické kontroly 37.10, 37.15 a 37.16, jimž bylo oprávnění uděleno dne 21. 6. 1996, dne 19. 2. 1996 a dne 17. 7. 1996) nezanikla podle § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu na pozemních komunikacích, přestože se žalobkyně konzistentně domáhala založení dokladů prokazujících právě splnění povinností dle § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích, pak podle krajského soudu nelze mít za to, že správní rozhodnutí I. stupně i žalovaného vychází ze spolehlivě zjištěného skutkového stavu ohledně „
 “ údajů týkajících se kapacit (oprávněně) provozovaných stanic technické kontroly.
 Tento nedostatek, jenž se reálně může týkat tří stanic technické kontroly (37.10, 37.15 a 37.16) z aktuálně dvanácti provozovaných (nepočítá-li krajský soud jednu neveřejnou policejní 97.01), nelze pokládat za marginálii, jež by „
 “ údaje, a tím i konečný výsledek kapacit (oprávněně) provozovaných stanic technické kontroly, nemohla nikterak ovlivnit. Krajský soud tu totiž nutně musí vycházet z toho, že podle článku 26 Listiny základních práv a svobod má každý právo svobodně podnikat a provozovat jinou hospodářskou činnost. Výkon určitých povolání nebo činností může být zákonem omezen. Zákonná regulace počtu stanic technické kontroly nepochybně představuje výrazné omezení práva podnikat. Pak je podle krajského


text:
soudu namístě, aby správní orgány řádně vedly evidenci provozovaných stanic technické kontroly, mimo jiné evidovaly doklady o splnění povinností dle přechodných ustanovení zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích, a měly tak najisto postaveno, že stávající stanice technické kontroly, jež naplňují kapacitu, vykonávají svoji činnost oprávněně, a omezení práva podnikat v oblasti provozování stanic technické kontroly opíraly o dostatečné a věrohodné údaje založené na kapacitě výlučně oprávněně provozovaných stanic technické kontroly.
 Správním spisem neprochází žádný podklad, který by prokazoval splnění povinností provozovatelů stanic technické kontroly provozovaných (s udělením oprávnění) před nabytím účinnosti zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích ve smyslu jeho přechodných ustanovení (§ 89 odst. 2). Ani žalovaný v řízení před krajským soudem nic v tomto směru nebyl schopen doložit. Pak podle krajského soudu nelze mít postaveno najisto, že počty stanic technické kontroly (a navazující údaje o jejich teoretických kapacitách), ze kterých vycházel žalovaný i správní orgán I. stupně, odpovídají skutečnosti, neboť u tří stanic technické kontroly mohlo dojít k zániku oprávnění k jejich provozování dle § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích.
 Krajský soud tedy dává z právě uvedeného důvodu žalobkyni za pravdu, že žalovaný vycházel z údajů o počtu provozovaných stanic technické kontroly, které nemají oporu ve správním spisu. Žaloba je tedy důvodná a krajský soud napadené rozhodnutí i přes doplnění dokazování u jednání soudu podle § 78 odst. 1 s. ř. s. zrušil a podle § 78 odst. 4 s. ř. s. věc vrátil žalovanému k dalšímu řízení.
 V dalším řízení bude na žalovaném, aby podklad svého rozhodnutí doplnil o podklady prokazující splnění povinností dotčenými provozovateli stanic technické kontroly dle § 89 odst. 2 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích, a aby tak při rozhodování o žádosti žalobkyně vycházel z kapacitních údajů týkajících se oprávněně provozovaných stanic technické kontroly. Teprve pak bude možno učinit si úsudek o souladu či rozporu záměru žalobkyně provozovat stanici technické kontroly se způsobem a rozsahem pokrytí správního obvodu činnostmi stanic technické kontroly (§ 54 odst. 3 zákona o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích). Osud rozhodnutí I. stupně závisí na úvahách žalovaného.


text:
6As19/2011
 6 As 19/2011-728
 ROZSUDEK JMÉNEM REPUBLIKY Nejvy11í správní soud rozhodl v senátu slo3⁄4eném z pøedsedy JUDr. Bohuslava Hnízdila a soudkyò JUDr. Milady Tomkové a JUDr. Kateøiny ©imáèkové v právní vìci 3⁄4alobcù: a) Dìti Zemì-Klub za udr3⁄4itelnou dopravu, se sídlem Cejl 48/50, Brno, b) Svoboda zvíøat Hradec Králové, se sídlem Lochenice 156, Pøedmìøice nad Labem, proti 3⁄4alovanému: Krajský úøad Pardubického kraje, se sídlem Komenského námìstí 125, Pardubice, za úèasti osoby zúèastnìné na øízení: 1) Øeditelství vodních cest Èeské republiky, se sídlem Vinohradská 2396/184, Praha 3, zastoupené JUDr. Jiøím Stránským, advokátem, se sídlem Jandova 8, Praha 9, 2) Mìsto Pøelouè, se sídlem Masarykovo námìstí 25, Pøelouè, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti osoby zúèastnìné na øízení ad 1) proti rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové, poboèka Pardubice, ze dne 3. 2. 2011, è. j. 52 A 21/2010-648,
 I. Rozsudek Krajského soudu v Hradci Králové, poboèka Pardubice, ze dne 3. 2. 2011, è. j. 52 A 21/2010-648, s e z r u 1 u j e v èásti výroku zru1ující rozhodnutí Mìstského úøadu Pøelouè ze dne 11. 10. 2005, è. j. ST 854/2004/Zd.
 II. Kasaèní stí3⁄4nost s e v èásti smìøující proti výroku tého3⁄4 rozsudku zru1ujícímu rozhodnutí 3⁄4alovaného z a m í t á .
 IV. Osoba zúèastìná na øízení Mìsto Pøelouè n e m á právo na náhradu nákladù øízení o kasaèní stí3⁄4nosti.
 Osoba zúèastnìná na øízení ad 1) podala kasaèní stí3⁄4nost proti shora uvedenému rozsudku Krajského soudu v Hradci Králové, kterým bylo pro vady øízení zru1eno rozhodnutí Krajského úøadu Pardubického kraje (dále jen krajský úøad ) ze dne 14. 12. 2005, è. j. KrÚ-22569/167/2005/OM/KI, a rozhodnutí Mìstského úøadu Pøelouè ze dne 11. 10. 2005, è. j. ST 854/2004/Zd. Rozhodnutím krajského úøadu bylo potvrzeno rozhodnutí Mìstského úøadu Pøelouè ze dne 11. 10. 2005, è. j. ST 854/2004/Zd, jím3⁄4 bylo rozhodnuto o umístìní stavby s názvem Nový plavební stupeò Pøelouè , která obsahuje plavební kanál s novou plavební komorou v celkové délce cca 3200 m, který je veden po pravém bøehu Labe; z koryta Labe odboèuje v øíèním kilometru 112,395 pod stávající plavební komoru a zpìt se vrací nad jezem v øíèním kilometru 115,785; souèástí stavby je dále výstavba mostu pøes koryto øeky Labe a nový plavební kanál, pøinále3⁄4ející pøelo3⁄4ky komunikací, vodoteèí, odvodòovacích drénù a pøíkopù, pøelo3⁄4ky rozvodù in3⁄4enýrských sítí, terénní úpravy a dal1í vyvolané investice na ve výroku rozhodnutí uvedených pozemcích se specifikovanými provozními soubory a stavebními objekty. Souèasnì bylo rozhodnutím krajského úøadu zamítnuto odvolání 3⁄4alobce ad a) a 3⁄4alobce ad b) a obèanského sdru3⁄4ení Ekologický právní servis.
 Proti vý1e citovanému rozhodnutí krajského úøadu podali v minulosti 3⁄4alobci ad a) a ad b) 3⁄4alobu ke krajskému soudu. V tehdy projednávané vìci se krajský soud soustøedil zejména na okolnosti ohlednì zru1ení øetìzících se podkladových správních rozhodnutí pro vý1e citované územní rozhodnutí. Krajský soud dospìl k závìru, 3⁄4e územní rozhodnutí bylo vydáno za neexistence rozhodnutí o výjimce podle § 56 zákona è. 114/1992 Sb., o ochranì pøírody a krajiny (dále jen zákon o ochranì pøírody a krajiny ), které bylo zru1eno soudem a které


text:
tvoøí podkladové rozhodnutí pro územní rozhodnutí. Následnì krajský soud zru1il napadené rozhodnutí pro vady øízení ve smyslu § 76 odst. 1 písm. c) zákona è. 150/2002 Sb., soudní øád správní (dále jen s. ø. s. ), a nezabýval se ji3⁄4 jednotlivì ostatními 3⁄4alobními námitkami.
 Proti tomuto rozsudku krajského soudu podala kasaèní stí3⁄4nost osoba zúèastnìná na øízení ad 1). O této kasaèní stí3⁄4nosti rozhodl Nejvy11í správní soud rozsudkem ze dne 25. 2. 2010, è. j. 6 As 42/2008-509, tak, 3⁄4e napadený rozsudek krajského soudu zru1il a vìc mu vrátil k dal1ímu øízení. Nejvy11í správní soud dospìl k závìru, 3⁄4e rozhodnutí o povolení výjimky z ochrany kriticky ohro3⁄4ených druhù je podkladem (a øetìzícím se) rozhodnutí pro územní øízení. Dále v1ak dospìl k závìru, 3⁄4e nosná úvaha krajského soudu spoèívající v tom, 3⁄4e je tøeba zru1it 3⁄4alobou napadené rozhodnutí, kdy3⁄4 byla zru1ena podkladová rozhodnutí v prùbìhu øízení pøed krajským soudem, byla v tomto pøípadì nesprávná a tato otázka ji3⁄4 také v minulosti byla vyøe1ena judikaturou Nejvy11ího správního soudu právì s opaèným závìrem, ne3⁄4 ke kterému dospìl krajský soud. Nejvy11í správní soud se také vyjádøil k námitce zpochybòující subjektivitu 3⁄4alobce ad a) a dospìl k závìru, 3⁄4e sice nebyla 3⁄4alobcem ad a) dolo3⁄4ena zakládací listina, av1ak pøinejmen1ím dolo3⁄4ený Registraèní list obsahuje nezbytné nále3⁄4itosti po3⁄4adované § 6 zákona o sdru3⁄4ování obèanù a dolo3⁄4enými stanovami, a to vèetnì projevu vùle vìcnì pøíslu1ného orgánu (Rady) ke vzniku organizaèní jednotky s právní subjektivitou. Z textu Registraèního listu dále nevyplývají 3⁄4ádné pochybnosti. RNDr. P. jednající za 3⁄4alobce ad a) byl podle údajù z Registraèního listu èlenem výboru, pøièem3⁄4 podle tohoto dokumentu jsou èlenové výboru oprávnìni jednat jménem organizaèní jednotky ka3⁄4dý samostatnì. Nejvy11í správní soud na tomto místì uvedl, 3⁄4e pokud mají úèastníci øízení dal1í pochyby, mohou je vznést v øízení pøed krajským soudem. V pøípadì pochybností by pak soud tyto pochybnosti odstraòoval výzvou k dolo3⁄4ení dal1ích skuteèností. V pøípadì 3⁄4alobce ad b) se Nejvy11í správní soud spokojil s tím, 3⁄4e 3⁄4alobcem byly dolo3⁄4eny v souvisejícím øízení stanovy obèanského sdru3⁄4ení a zápis z èlenské schùze dokládající oprávnìní pana M. K. k jednání za obèanské sdru3⁄4ení. Dále dospìl Nejvy11í správní soud k závìru, 3⁄4e v pøípadì 3⁄4alobce ad a) neèinil úkon kolektivní orgán, jak namítala v kasaèní stí3⁄4nosti osoba zúèastnìná ad 1), ale osoby oprávnìné k jednání za právnickou osobu-v pøípadì 3⁄4alobce a) RNDr. P. Nejvy11í správní soud se neztoto3⁄4nil ani s námitkou osoby zúèastnìné na øízení ad 1) zpochybòující plnou moc vystavenou advokátu Mgr. ©ikolovi pro øízení pøed krajským soudem. Dále se Nejvy11í správní soud vyjádøil k otázce hodnocení aktivní procesní legitimace 3⁄4alobcù jako obèanských sdru3⁄4ení s tím, 3⁄4e tato se podle ustálené judikatury odvíjí od § 65 odst. 2 s. ø. s., nebo» obèanská sdru3⁄4ení zpravidla ve správním øízení hájí pouze urèité zájmy a nemohly tak být dotèeny na své právní sféøe vydaným rozhodnutím, nemohou tedy mít 3⁄4alobní legitimaci podle prvého odstavce § 65 s. ø. s. Aktivní 3⁄4alobní legitimace se pøitom odvíjí od posouzení relevantnosti 3⁄4alobních námitek ve vztahu k zájmùm chránìným obèanským sdru3⁄4ením. Pojem zkrácení na procesních


text:
právech je -s ohledem na nesamozøejmost jeho naplnìní-tøeba vyhodnocovat, shledávat a vykládat u ka3⁄4dého konkrétního pøípadu zvlá1». V daném pøípadì tak soud pøezkoumatelným a hodnotitelným zpùsobem neuèinil, pouze konstatoval, 3⁄4e 3⁄4alobci uplatnili mimo jiné námitky týkající se poru1ení jejich procesních práv a bez bli3⁄41ího vysvìtlení uvedl odkaz na rozsudek Nejvy11ího správního soudu. V dal1ím øízení bude na krajském soudu, aby se otázkou naplnìní aktivní legitimace 3⁄4alobce (vèetnì pøípadného zohlednìní Aarhusské úmluvy a smìrnic EU) explicitnì zabýval. Závìrem se Nejvy11í správní soud vyjádøil k otázce, zda se mohl krajský soud zru1ením rozhodnutí o výjimce vùbec zabývat, kdy3⁄4 3⁄4alobce tuto skuteènost v 3⁄4alobních bodech neuplatnil. Nejvy11í správní soud k tomu uvedl, 3⁄4e výjimku z dispozièní zásady stanovenou zákonem pøedstavuje pouze postup podle § 76 odst. 2 s. ø. s., podle kterého soud vysloví nicotnost i bez návrhu. Postup soudu z moci úøední pak pøichází z povahy vìci v úvahu i u vad spoèívajících v nepøezkoumatelnosti podle § 76 odst. 1 písm. a) s. ø. s., a to proto, 3⁄4e nepøezkoumatelnost zpravidla brání vìcnému pøezkumu a posouzení dùvodnosti 3⁄4alobních námitek. Dále Nejvy11í správní soud zdùraznil výklad judikatury roz1íøeného senátu Nejvy11ího správního soudu k § 76 odst. 3 s. ø. s. ve spojení s § 76 odst. 1 s. ø. s. Nejvy11í správní soud uvedl, 3⁄4e ustanovení § 76 odst. 1 s. ø. s. upravuje postup soudu v pøípadech, kdy soud mù3⁄4e zru1it napadené rozhodnutí bez naøízení jednání. Z toho vyplývá pouze to, 3⁄4e pøípady tam uvedené jsou dùvodem ke zru1ení správního rozhodnutí, nikoliv v1ak to, 3⁄4e se takové zru1ení mù3⁄4e stát bez námitky. Nejvy11í správní soud se té3⁄4 vyjádøil k pojmu vyjít najevo pou3⁄4itému v § 76 odst. 3 s. ø. s. tak, 3⁄4e podle judikatury je takovou situací situace, kdy zji1tìná skuteènost nebyla èi dokonce nemohla být známa 3⁄4alobci, tak3⁄4e po nìm nelze po3⁄4adovat, aby ji uplatnil pøímo v rámci 3⁄4alobních bodù. V této souvislosti v1ak Nejvy11í správní soud pøipomenul, 3⁄4e pokud soud hodlá zahrnout do svého rozhodnutí skuteènosti, které jsou mu známé z jeho úøední èinnosti, ani3⁄4 by úèastníci øízení mohli s ohledem na okolnosti dané vìci aplikaci takovýchto skuteèností rozumnì pøedpokládat, musí s tìmito skuteènostmi nejprve seznámit úèastníky øízení a poskytnout jim mo3⁄4nost se k nim vyjádøit.
 Krajský soud rozhodl ve vìci rozsudkem ze dne 3. 2. 2011, è. j. 52 A 21/2010-648, tak, 3⁄4e rozhodnutí krajského úøadu ze dne 14. 12. 2005, è. j. KrÚ-22569/167/2005/OM/KI, a rozhodnutí Mìstského úøadu Pøelouè ze dne 11. 10. 2005, è. j. ST 854/2004/Zd, se zru1ují a vìc se vrací 3⁄4alovanému k dal1ímu øízení. O nákladech øízení bylo rozhodnuto tak, 3⁄4e 3⁄4alovaný je povinen nahradit 3⁄4alobci ad a) náklady øízení ve vý1i 7490 Kè a 3⁄4alobci ad b) náklady øízení ve vý1i 5960 Kè.
 V odùvodnìní rozsudku krajský soud dospìl k závìru, 3⁄4e 3⁄4alobci jsou aktivnì legitimováni podle § 65 odst. 2 s. ø. s., tedy pouze k namítání poru1ení svých procesních práv. Krajský soud pøitom nedal za pravdu argumentaci 3⁄4alobcù Úmluvou o pøístupu k informacím, úèasti veøejnosti na rozhodování a pøístupu k právní


text:
ochranì v zále3⁄4itostech 3⁄4ivotního prostøedí vyhlá1enou pod è. 124/2004 Sb. m. s. (dále jen Aarhusská úmluva ) a Smìrnicí è. 85/337/EHS (dále jen smìrnice EIA ). Krajský soud konstatoval, 3⁄4e podle èl. 2 bod 5 Aarhusské úmluvy mají vnitrostátní pøedpisy stanovit po3⁄4adavky, které musí splnit nevládní organizace, aby byly pova3⁄4ovány za dotèenou veøejnost a mìly pøístup k soudu podle èl. 9 odst. 2 Aarhusské úmluvy. Toté3⁄4 stanoví i èl. 1 bod 2 smìrnice EIA. Aarhusská úmluva tedy poskytuje smluvním stranám volnost v tom, jak si uvedená práva a procesní postupy k jejich ochranì uvedou do vnitrostátních úprav a jak pøizpùsobí svou právní úpravu této úmluvì. Úmluva poskytuje jen obecné zásady a povinnosti ukládá skrz vnitrostátní legislativu; pøímo tedy nestanoví konkrétní ustanovení o soudní ochranì a pøezkumu správních rozhodnutí, ale pouze odkazuje na vnitrostátní úpravy. Èl. 9 odst. 3 tedy nepøedpokládá svou pøímou pou3⁄4itelnost. Tím si sama Aarhusská úmluva stanoví charakter smlouvy, která není aplikovatelná pøímo (self-executing) a nemá nástroje svého prosazování. V pøípadì pøezkumu rozhodnutí správního orgánu nelze vyvozovat 3⁄4alobní legitimaci 3⁄4alobcù jako obèanských sdru3⁄4ení pøímo z Aarhusské úmluvy èi ze smìrnice EIA. ®alobci tedy nemìli aktivní legitimaci podle § 66 odst. 3 s. ø. s, proto3⁄4e pro legitimaci podle tohoto ustanovení je tøeba, aby sama mezinárodní smlouva zakládala 3⁄4alobní legitimaci a tak tomu v dané vìci nebylo, kdy3⁄4 3⁄4alobci tvrzená 3⁄4alobní legitimace z èl. 9 odst. 2 Aarhusské úmluvy nevyplývá. ®alobcùm té3⁄4 nesvìdèí 3⁄4alobní legitimace podle § 65 odst. 1 s. ø. s., kdy3⁄4 3⁄4alobci nemohou být 3⁄4alovaným rozhodnutím zkráceni na právu na pøíznivé 3⁄4ivotní prostøedí podle èl. 35 Listiny základních práv a svobod. ®alobci jako obèanské sdru3⁄4ení nemohli být ve správním øízení, v nìm3⁄4 bylo rozhodnutí vydáno, nositelem 3⁄4ádných práv vyplývajících z hmotného práva, o nich3⁄4 bylo v tomto øízení rozhodováno.
 Obèanská sdru3⁄4ení, jejich3⁄4 hlavním posláním podle stanov je ochrana pøírody a krajiny, tedy i 3⁄4alobci, mají právo na pøístup k soudu podle § 65 odst. 2 s. ø. s. za úèelem pøezkumu rozhodnutí správních orgánù v øízeních, kterými jsou dotèeny zájmy ochrany pøírody a krajiny, a to za splnìní podmínek uvedených v § 70 zákona o ochranì pøírody a krajiny. Tyto podmínky zahrnují jednak oznámení úèasti v øízeních, kterými jsou dotèeny zájmy ochrany pøírody a krajiny, v øízení pøed správním orgánem a dále vyèerpání øádných opravných prostøedkù (§ 70 odst. 2 a 3 zákona o ochranì pøírody a krajiny a § 68 písm. a) s. ø. s.). Tyto podmínky podle obsahu správního spisu 3⁄4alobci splnili, èili mìli mo3⁄4nost v 3⁄4alobì namítat jen poru1ení procesních práv, nikoliv poru1ení práva vyplývajícího z hmotnìprávních ustanovení právních pøedpisù.
 ®alobci mohli ve správním øízení uplatòovat v1echna práva úèastníka øízení, 3⁄4alobní legitimaci 3⁄4alobcù v øízení o 3⁄4alobì proti územnímu rozhodnutí v1ak zakládají jen jejich procesní práva ve správním øízení. ®alobci proto mohou namítat nezákonnost rozhodnutí správního orgánu jen potud, tvrdí-li, 3⁄4e ve správním øízení byla zkrácena jejich procesní práva takovým zpùsobem, 3⁄4e to mohlo mít za následek nezákonné rozhodnutí (odkaz na rozsudek Mìstského soudu v Praze ze dne 17. 3. 2004, è. j.


text:
28 Ca 444/2001-100, publikovaný pod è. 291 ve Sb. NSS è. 8/2004).
 Krajský soud uvedl, 3⁄4e je na rozdíl od 3⁄4alobcù toho názoru, 3⁄4e i po pøijetí Aarhusské úmluvy a smìrnice EIA a i po vydání rozsudku Evropského soudního dvora ze dne 10. 6. 2010 ve vìci C-378/09 stále platí názor Ústavního soudu vyslovený ji3⁄4 v jeho rozhodnutí ze dne 6. 1. 1998, sp. zn. I ÚS 282/97, podle nìho3⁄4 obèanské sdru3⁄4ení nemá právo na pøíznivé 3⁄4ivotní prostøedí. Aarhusská úmluva, smìrnice EIA ani Evropský soudní dvùr se vùbec nevyslovují k názoru o tom, zda obèanské sdru3⁄4ení mù3⁄4e být zkráceno na právu na pøíznivé 3⁄4ivotní prostøedí. Zmínìný rozsudek Evropského soudního dvora se vztahuje ke zcela jiné otázce, ne3⁄4 je otázka výkladu práva na pøíznivé 3⁄4ivotní prostøedí. V uvedeném rozsudku je pouze shledáno a vysloveno, 3⁄4e Èeská republika nepøijala právní a správní pøedpisy nezbytné pro dosa3⁄4ení souladu s èl. 10a odst. 1 a3⁄4 3 smìrnice EIA, pøièem3⁄4 není specifikováno, v jakém smìru nebyly povinnosti plynoucí ze smìrnice EIA naplnìny a v odùvodnìní se uvádí pouze odkaz na zákon è. 100/2001 Sb. Uvedený rozsudek se vùbec nezabývá 3⁄4alobní legitimací obèanských sdru3⁄4ení. Pokud by judikát mìl být dùvodem pro zmìnu konstantní soudní judikatury týkající se výkladu 3⁄4alobní legitimace obèanských sdru3⁄4ení, reagoval by nepochybnì i Nejvy11í správní soud zmìnou své konstantní judikatury, podle které mù3⁄4ou obèanská sdru3⁄4ení namítat jen zkrácení na svých procesních právech nikoliv hmotných (odkaz na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 10. 2. 2010, è. j. 6 As 43/2008-472). Dal1ím dùle3⁄4itým po3⁄4adavkem úspì1nosti 3⁄4alobních námitek 3⁄4alobcù je, 3⁄4e se námitky 3⁄4alobcù jako úèastníkù správního øízení, v nìm3⁄4 bylo 3⁄4alované rozhodnutí vydáno, týkaly zájmù, které 3⁄4alobci jako obèanská sdru3⁄4ení ve správním øízení hájila, tj. jen pokud souvisely s ochranou pøírody a krajiny tak, jak je vymezena zákonem o ochranì pøírody a krajiny (odkaz na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 4. 2. 2010, è. j. 7 As 2/2009-80).
 Krajský soud se dále vyjádøil k námitce osoby zúèastnìné na øízení ad 1) týkající se právní subjektivity 3⁄4alobcù a jejich aktivní legitimace. Krajský soud uvedl, 3⁄4e 3⁄4alobce ad a) dolo3⁄4il stanovy, ze kterých je zøejmé, 3⁄4e jeho hlavním cílem je ochrana pøírody a krajiny. RNDr. M. P. je podle stanov oprávnìn jednat pøed soudy a správními orgány jménem 3⁄4alobce ad a). Ze stanov 3⁄4alobce ad b) vyplývá, 3⁄4e jeho hlavním cílem je ochrana pøírody a krajiny. M. K., který je pøedsedou obèanského sdru3⁄4ení, je oprávnìn zastupovat jej a jednat samostatnì jeho jménem. Krajský soud se neztoto3⁄4nil s názorem osoby zúèastnìné na øízení ad 1), 3⁄4e 3⁄4aloba byla podáním kolektivního orgánu, proto3⁄4e ze stanov obou 3⁄4alobcù jednoznaènì vyplývá oprávnìní samostatného jednání shora uvedených osob. Krajský soud také uvedl, 3⁄4e s ohledem na jejich obsah nemá pochybnosti o udìlených plných mocích jako dùkazech o právním zastoupení 3⁄4alobcù ad a) a ad b). Krajský soud se té3⁄4 odvolává na závìry pøedchozího zru1ujícího rozsudku Nejvy11ího správního soudu.
 Dále krajský soud uvádí, 3⁄4e osoba zúèastnìná na øízení ad 1) ve svém vyjádøení k 3⁄4alobì ze dne 14. 6. 2010 uvedla,


text:
3⁄4e ve zru1ujícím rozsudku dospìl Nejvy11í správní soud k závìru, 3⁄4e existují pochybnosti, kdo byl oprávnìn za 3⁄4alobce ad a) jednat pøed datem 31. 8. 2008, z èeho3⁄4 dovodila, 3⁄4e 3⁄4ádost o informaci o zahájeném územním øízení ve smyslu § 70 odst. 2 zákona o ochranì pøírody a krajiny a oznámení o úèasti 3⁄4alobce ad a) v tomto øízení ve smyslu § 70 odst. 3 zákona o ochranì pøírody a krajiny nebyly uplatnìny v souladu s právním øádem. Podle názoru krajského soudu v1ak tato tvrzení osoby zúèastnìné na øízení ad 1) nemají oporu ve zmínìném zru1ujícím rozsudku Nejvy11ího správního soudu, ve kterém je pouze uvedeno, 3⁄4e registraèní listina skuteènì vzbuzuje urèité pochybnosti ohlednì správnosti procedury pøijímání, nebo» není zøejmé, zda ji vydala Rada jak stanoví dolo3⁄4ené stanovy, èi nikoliv, pod listinou je podepsán pouze místopøedseda Dìtí Zemì. Na druhé stranì v1ak Nejvy11í správní soud uvedl, 3⁄4e vedle Registraèního listu zmìny zakládací listiny ke 2. 1. 2003 byl v øízení dolo3⁄4en také dokument Registraèní list: zakládací listina klubu, zmìna s platností od 31. 1. 2008 , který byl podle svého explicitního znìní schválen Radou a podepsán èlenem U3⁄41ího kolegia, jak to odpovídá dikci zákona o sdru3⁄4ování a znìní dolo3⁄4ených stanov. Registraèní list je pøitom dostateènì srozumitelný na to, aby z nìj bylo mo3⁄4no pochopit, 3⁄4e výbor, o kterém se v textu pojednává, má být statutárním orgánem organizaèní jednotky Dìti Zemì-klub za udr3⁄4itelnou dopravu . Z textu Registraèního listu z roku 2008 u3⁄4 v tomto smìru ostatnì 3⁄4ádné pochybnosti nevyplývají. Nejvy11í správní soud i krajský soud tak dospìli k závìru, 3⁄4e RNDr. P. jednající za 3⁄4alobce byl èlenem výboru, pøièem3⁄4 podle tohoto dokumentu jsou èlenové výboru oprávnìni vystupovat jménem organizaèní jednotky ka3⁄4dý samostatnì. Nejvy11í správní soud pak uvedl, 3⁄4e pokud mají úèastníci dal1í pochyby, mohou je vznést v øízení pøed krajským soudem, co3⁄4 podle krajského soudu osoba zúèastnìná na øízení ad 1) v podstatì neuèinila, nebo» se z uvedeného rozsudku pouze úèelovì zmínila o konstatování o jisté pochybnosti , pøièem3⁄4 ji3⁄4 neuvedla, 3⁄4e Nejvy11í správní soud z této pochybnosti nevyvodil závìr o nedostatku právní subjektivity 3⁄4alobce ad a) a nedostatku oprávnìní RNDr. P. jednat za 3⁄4alobce ad a), kdy3⁄4 naopak uvedl argumentaci, která v podstatì uvedené pochybnosti odstraòuje. Krajský soud tedy dopìl k závìru, 3⁄4e v pøípadì 3⁄4alobce ad a) byly splnìny zákonné podmínky jeho úèastenství v územním øízení.
 Krajský soud se rovnì3⁄4 neztoto3⁄4nil s názorem osoby zúèastnìné na øízení ad 1), 3⁄4e by 3⁄4alobce ad b) nesplnil zákonné podmínky své aktivní 3⁄4alobní legitimace z dùvodu nesplnìní podmínek úèastenství v øízení podle § 70 zákona o ochranì pøírody a krajiny. Soud vy1el z toho, 3⁄4e smyslem právní úpravy (tedy § 70 odst. 2 zákona o ochranì pøírody a krajiny) je, aby v pøíslu1ném správním øízení mohlo vystupovat pouze to obèanské sdru3⁄4ení èi jeho organizaèní slo3⁄4ka, jeho3⁄4 hlavním posláním podle stanov je ochrana pøírody a krajiny. Pokud obèanské sdru3⁄4ení dolo3⁄4ilo toto své poslání správnímu orgánu nikoliv souèasnì se 3⁄4ádostí o informaci o v1ech zamý1lených zásazích a zahajovaných správních øízeních, správní orgán i pøes


text:
tuto skuteènost informoval o zahájení obèanské sdru3⁄4ení a obèanské sdru3⁄4ení následnì dolo3⁄4ilo toto své poslání pøedlo3⁄4ením stanov, tak tento nedostatek byl podle názoru krajského soudu zhojen a je nutné umo3⁄4nit obèanskému sdru3⁄4ení úèast ve správním øízení. Opaèný postup by byl pøepjatým formalismem, postupem v rozporu s úèelem právní úpravy, kdy3⁄4 navíc nedolo3⁄4ení uvedeného poslání na základì stanov souèasnì s 3⁄4ádostí o informaci o zahajovaných správních øízeních nespojuje platná právní úprava výslovnì s tím následkem, 3⁄4e by se sdru3⁄4ení nemohlo úèastnit správního øízení. Podle názoru krajského soudu nedolo3⁄4ení tohoto poslání souèasnì s uvedenou 3⁄4ádostí mù3⁄4e mít za negativní následek pouze to, 3⁄4e jej správní orgán neinformuje o zahajovaných správních øízeních. Úèelem právní úpravy obsa3⁄4ené v § 70 odst. 2 a 3 zákona o ochranì pøírody a krajiny je i to, 3⁄4e úèelem povinnosti obèanského sdru3⁄4ení dolo3⁄4it uvedené poslání (tj. hlavní poslání podle stanov) je, aby pøíslu1ný správní orgán informoval o zahajovaných øízeních jen taková obèanská sdru3⁄4ení, jejich3⁄4 hlavním posláním podle stanov je ochrana pøírody a krajiny. Kdy3⁄4 toto poslání obèanské sdru3⁄4ení nedolo3⁄4í hned souèasnì se 3⁄4ádostí o informaci o zahajovaných správních øízeních ale a3⁄4 v prùbìhu správního øízení, z platné právní úpravy nevyplývá, 3⁄4e by takové sdru3⁄4ení nemohlo být jeho úèastníkem. Proto krajský soud dospìl k závìru, 3⁄4e i v pøípadì 3⁄4alobce ad b) byly splnìny zákonné podmínky jeho úèastenství v uvedeném územním øízení.
 Dal1ím hlediskem, kterým se krajský soud øídil v projednávané vìci, je uplatnìní dispozièní zásady, pøièem3⁄4 urèitý prùlom dispozièní zásady pøedstavuje povinnost soudu vyslovit rozsudkem nicotnost pøezkoumávaného rozhodnutí bez návrhu (§ 76 odst. 2 s. ø. s.) a povinnost soudu zru1it napadené rozhodnutí pro nepøezkoumatelnost spoèívající v nesrozumitelnosti nebo nedostatku dùvodù rozhodnutí (odkaz na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 12. 12. 2003, è. j. 2 Ads 33/2003-78). Dal1í pøípady týkající se mo3⁄4nosti prolomení dispozièní zásady stanovila judikatura v urèitých specifických vìcech.
 Krajský soud shledal dùvodnou námitku 3⁄4alobcù, 3⁄4e 3⁄4alovaný pøed vydáním rozhodnutí doplnil spis o nové podklady a neumo3⁄4nil 3⁄4alobcùm vyjádøit se k nim pøed vydáním rozhodnutí, èím3⁄4 bylo poru1eno ust. § 33 odst. 2 zákona è. 71/1967 Sb., o správním øízení (dále jen správní øád). Krajský soud konstatoval, 3⁄4e 3⁄4alovaný pøi vypoøádávání se s odvolací námitkou 3⁄4alobcù vycházel jako z podkladu svého rozhodnutí z vyjádøení koordinátora ze dne 2. 11. 2005 zapracovaného Doc. Ing. C., DrSc., který se stal a3⁄4 souèástí správního spisu odvolacího orgánu jako souèást vyjádøení osoby zúèastnìné na øízení ad 1) ze dne 7. 12. 2005. Ze správního spisu vyplývá, 3⁄4e 3⁄4alovaný povinnost uvedenou v § 33 odst. 2 správního øádu poru1il, kdy3⁄4 neseznámil 3⁄4alobce s uvedeným podkladem (stanovisko koordinátora univerzitního týmu ze dne 2. 11. 2005), z nìho3⁄4 pøi rozhodování o odvolací námitce 3⁄4alobcù v 3⁄4alovaném rozhodnutí vycházel, pøièem3⁄4 názor tam obsa3⁄4ený pou3⁄4il v 3⁄4alovaném rozhodnutí za úèelem vyvrácení námitek 3⁄4alobcù. Takový postup musel být pro 3⁄4alobce pøekvapivý, kdy3⁄4 jim 3⁄4alovaný v podstatì upøel tímto postupem právo navrhnout dùkaz, èi doplnìní dùkazù za úèelem vyvrácení obsahu uvedeného podkladu rozhodnutí 3⁄4alovaného. Tato vada v postupu 3⁄4alovaného mohla mít za následek nezákonné rozhodnutí o


text:
vìci samé, proto krajský soud uznal uvedenou 3⁄4alobní námitku za dùvodnou.
 Krajský soud dále uvedl, 3⁄4e v rámci výjimek z dispozièní zásady se v1ak musel zabývat tím, zda 3⁄4alované rozhodnutí netrpí vadou zahrnující nepøezkoumatelnost pro nedostatek dùvodù èi pro nesrozumitelnost (§ 76 odst. 1 písm. a/ s. ø. s.). Podle krajského soudu je nepochybné, 3⁄4e odùvodnìní ka3⁄4dého správního rozhodnutí musí obsahovat podklady pro vydání tohoto rozhodnutí a úvahy, kterými se správní orgán øídil pøi jejich hodnocení (odkaz na § 68 odst. 3 správního øádu ). Zákonnou nále3⁄4itostí odùvodnìní správního rozhodnutí není v1ak pouhý soupis podkladù pro rozhodnutí, ale obsahem odùvodnìní správního rozhodnutí je hlavnì rozbor a zhodnocení podkladù rozhodnutí ve smyslu § 50 odst. 4 správního øádu , podle nìho3⁄4 pokud zákon nestanoví, 3⁄4e nìkterý podklad je pro správní orgán závazný, hodnotí správní orgán podklady, zejména dùkazy podle své úvahy; pøitom peèlivì pøihlí3⁄4í ke v1emu, co vy1lo v øízení najevo, vèetnì toho, co uvedli úèastníci. Jen tehdy, je-li správní rozhodnutí øádnì a nále3⁄4itì odùvodnìno, tedy mimo jiné, i pokud obsahuje vý1e zmínìné zákonné nále3⁄4itosti, je rozhodnutí pøezkoumatelným. Nejvy11í správní soud pøitom judikoval v rozsudku ze dne 2. 9. 2009, è. j. 1 As 47/2007-104, 3⁄4e pokud se stavební úøad omezil jen na obecné konstatování souladnosti pøedlo3⁄4ených stanovisek dotèených orgánù a na obecné konstatování souladnosti územního rozhodnutí s podmínkami obsa3⁄4enými ve stanoviscích dotèených orgánù, je jeho rozhodnutí v této èásti nepøezkoumatelné, stejnì jako rozhodnutí 3⁄4alovaného, který v odvolacím øízení nápravu nezjednal. Krajský soud dále uvádí, 3⁄4e této povinnosti zùstal správní orgán první instance hodnì dlu3⁄4en a konkretizuje pochybení správního orgánu první instance obsa3⁄4ená v jeho rozhodnutí, pøièem3⁄4 dospívá k závìru, 3⁄4e rozhodnutí správního orgánu první instance neuvádí podklady rozhodnutí a úvahy stavebního úøadu, kterými se stavební úøad jako správní orgán první instance øídil pøi jejich hodnocení. V této èásti je rozhodnutí správního orgánu první instance nepøezkoumatelné pro nedostatek dùvodù (§ 76 odst. 1 s. ø. s.) a rovnì3⁄4 je z tohoto dùvodu nepøezkoumatelné rozhodnutí 3⁄4alovaného, který v odvolacím øízení nezjednal nápravu, kdy3⁄4 pouze obecnì konstatoval 3⁄4e si stavební úøad pro posouzení pøedlo3⁄4eného návrhu zajistil stanoviska, vyjádøení, rozhodnutí a jiná opatøení v1ech DOSS a 3⁄4e po pøezkoumání jednotlivých dokumentù dospìl odvolací orgán k závìru, 3⁄4e v1echna stanoviska, vyjádøení rozhodnutí a opatøení orgánù státní správy byla vydána pøíslu1ným orgánem, zpùsobem a formou jednotlivými speciálními právními úpravami vymezenou , pøièem3⁄4 v1echna tato stanoviska, vyjádøení a rozhodnutí a dal1í opatøení DOSS byla kladná, tedy souhlasná s navrhovaným umístìním stavby. Konkrétní hodnocení ve vztahu k jednotlivým podkladùm v1ak ani v rozhodnutí 3⁄4alovaného obsa3⁄4ena nebyla. Krajský soud se neztoto3⁄4nil s názorem 3⁄4alovaného a osoby zúèastnìné na øízení ad 1), 3⁄4e uvedené pochybení nemohlo zpùsobit nezákonnost 3⁄4alovaného rozhodnutí. Rozhodnutí správního orgánu nemù3⁄4e ponechat na ètenáøi a adresátovi rozhodnutí, aby sám vyhledával pøíslu1né podklady a za pou3⁄4ití svých vlastních úvah za správní orgán si sám sobì dodateènì odùvodnil jeho rozhodnutí.
 Proti tomuto rozsudku krajského soudu podala nyní kasaèní stí3⁄4nost osoba zúèastnìná na øízení ad 1) (dále jen stì3⁄4ovatel ) podáním ze dne 17. 2. 2011, které dále doplnila podáním