text:
soud v Praze 24.4.2014 25.6.2014 5.8.2014 12
 C 77963/SL 27 ostatní rozhod. jedin. společ. Městský soud v Praze 7.6.2013 17.10.2013 24.10.2013 13
 C 77963/SL 26 účetní závěrka 2011+rozhod.jed.spol. Městský soud v Praze 31.12.2011 26.4.2013 30.4.2013 12
 C 77963/SL 25 účetní závěrka 2010+rozhod.jed.společ. Městský soud v Praze 31.12.2010 21.5.2012 11.6.2012 10
 C 77963/SL 24 účetní závěrka r.2009+rozh.jedin.spol. Městský soud v Praze 31.12.2009 25.5.2011 10
 C 77963/SL 23 účetní závěrka r.2008+rozh. jed. spo. Městský soud v Praze 31.12.2008 8.12.2009 10.12.2009 10
 C 77963/SL 22 účetní závěrka 2007 + rozh. jedin. spol. Městský soud v Praze 31.12.2007 1.9.2009 8.9.2009 12
 C 77963/SL 21 účetní závěrka r.2005+rozh.jed.spol.při VH Městský soud v Praze 31.12.2005 9.1.2007 16.1.2007 12
 C 77963/SL 20 účetní závěrka - r.2005 Městský soud v Praze 31.12.2005 24.7.2006 8.8.2006 10
 C 77963/SL 19 ostatní -rozh.jed.společ. Městský soud v Praze 2.5.2005 16.8.2005 19.8.2005 2
 C 77963/SL 18 účetní závěrka 2004 Městský soud v Praze 31.12.2004 16.8.2005 19.8.2005 0
 C 77963/SL 9 ostatní -zápis z V.H. Městský soud v Praze 2.6.2004 4.5.2005 12.5.2005 5
 C 77963/SL 8 účetní závěrka 2003 Městský soud v Praze 31.12.2003 4.5.2005 12.5.2005 7
 C 77963/SL 15 ostatní -zápis z V.H. Městský soud v Praze 1.8.2001 4.5.2005 12.5.2005 0
 C 77963/SL 14 účetní závěrka k 23.3.2001 Městský soud v Praze 23.3.2001 4.5.2005 12.5.2005 0
 C 77963/SL 13 ostatní -zápis z V.h. Městský soud v Praze 2.6.2003 4.5.2005 12.5.2005 0
 C 77963/SL 12 účetní závěrka 2002 Městský soud v Praze 31.12.2002 4.5.2005 12.5.2005 0
 C 77963/SL 11 ostatní -zápis z V.H. Městský soud v Praze 31.5.2002 4.5.2005 12.5.2005 0
 C 77963/SL 10 účetní závěrka 2001 Městský soud v Praze 31.12.2001 4.5.2005 12.5.2005 0
 C 77963/SL 17 smlouvy o převodu obchod. podílu Městský soud v Praze 21.1.2005 1.4.2005 0
 C 77963/SL 16 zakladatelské dokumenty, notářský zápis, podpisové vzory +zápis z VH, čest. prohl. Městský soud v Praze 20.1.2005 1.4.2005 0
 C 77963/SL 7 účetní závěrka za rok 2002 Městský soud v Praze 31.12.2002 24.2.2005 15.3.2005 0
 C 77963/SL 6 účetní závěrka za rok 2001 Městský soud v Praze 31.12.2001 24.2.2005 15.3.2005 0
 C 77963/SL 5 zakladatelské dokumenty, notářský zápis rozhodnutí VH,OR Městský soud v Praze 23.9.2002 2.1.2003 0
 C 77963/SL 4 účetní závěrka ZA ROK 2000 Městský soud v Praze 25.1.2002 29.4.2002 0
 C 77963/SL 3 notářský zápis - změna spol.sml. Městský soud v Praze 23.5.2001 24.9.2001 0
 C 77963/SL 2 notářský zápis -rozh.jedin.společ. Městský soud v Praze 20.4.2001 24.9.2001 0
 C 77963/SL 1 notářský zápis +zakl.listina Městský soud v Praze 22.5.2000 25.4.2001 0
 Živnosti a provozovny Slavia Taxi s.r.o. v likvidaci
 Živnost č. 5 Koupě zboží za účelem jeho dalšího prodeje a prodej ( vyjma činností uvedených v příl. 1, 2, 3 zák.č.455/91 Sb.)
 Základní údaje Slavia Taxi s.r.o.
 Sídlo Slavia Taxi s.r.o.
 Spolek rodičů mládeže při SK Slavia Praha 2005 v likvidaci - 02289296 - Praha


text:
6Ads181/2009
 6 Ads 181/2009-191
 ROZ SU D E K JMÉNEM REPUBLIKY Nejvy11í správní soud rozhodl v senátu slo3⁄4eném z pøedsedkynì JUDr. Milady Tomkové a soudcù JUDr. Bohuslava Hnízdila a JUDr. Kateøiny ©imáèkové v právní vìci 3⁄4alobce: JUDr. R. ©., zastoupeného JUDr. Miroslavem Hlavnièkou, advokátem, se sídlem Plzeòská 1700/9, Dìèín, proti 3⁄4alované: Policie Èeské republiky, øeditelství slu3⁄4by cizinecké policie, se sídlem Ol1anská 2, Praha 3, o 3⁄4alobì proti rozhodnutí øeditele Úøadu cizinecké policie a pasové slu3⁄4by Federálního policejního sboru ze dne 1. 10. 1991, è. j. UC-857/P-91, v øízení o kasaèní stí3⁄4nosti 3⁄4alobce proti usnesení Mìstského soudu v Praze ze dne 29. 6. 2009, è. j. 7 Ca 308/2008 -153,
 ®alobce v postavení stì3⁄4ovatele napadá kasaèní stí3⁄4ností shora oznaèené usnesení Mìstského soudu v Praze, kterým byla odmítnuta jeho 3⁄4aloba ze dne 19. 5. 2008, kterou se domáhal pøezkoumání rozhodnutí ze dne 1. 10. 1991, kterým bylo rozhodnuto o odvolání 3⁄4alobce proti rozkazu øeditele Úøadovny CPS Ústí nad Labem ve vìcech personálních è. 75 ze dne 30. 7. 1991, jím3⁄4 bylo rozhodnuto o propu1tìní 3⁄4alobce ze slu3⁄4ebního pomìru podle § 100 odst. 1 písm. e) zákona è. 100/1970 Sb., o slu3⁄4ebním pomìru pøíslu1níkù Sboru národní bezpeènosti.
 Mìstský soud v Praze shledal, 3⁄4e 3⁄4aloba, kterou se domáhal stì3⁄4ovatel pøezkumu rozhodnutí z roku 1991, byla podána opo3⁄4dìnì, nebo» rozhodnutí øeditele Úøadu cizinecké policie a pasové slu3⁄4by FPS ze dne 1. 10. 1991 bylo stì3⁄4ovateli doruèeno v øíjnu 1991, kdy rovnì3⁄4 nabylo právní moci. Od tohoto okam3⁄4iku bì3⁄4ela lhùta k podání 3⁄4aloby ke správnímu soudu podle § 118 odst. 2 zákona è. 334/1991 Sb., o slu3⁄4ebním pomìru policistù zaøazených ve Federálním policejním sboru (byla tøicetidenní). Pokud byla 3⁄4aloba 3⁄4alobcem podána
 19. 5. 2008, byla podána opo3⁄4dìnì, tedy po uplynutí lhùty (§ 72 s. ø. s.). Proto soud 3⁄4alobu podle § 46 odst. 1 písm. b) odmítl.
 Nadto mìstský soud zcela pøiléhavì podal rekapitulaci soudních sporù, které stì3⁄4ovatel od roku 1991 vede v oboru správního soudnictví; pro úèely tohoto rozsudku postaèí pouze uvést, 3⁄4e ze soudního spisu mìstského soudu sp. zn. 7 Ca 308/2008 a spisù sp. zn. 38 Ca 324/95 a sp. zn. 5 Ca 192/2004 plyne, 3⁄4e stì3⁄4ovatel podal proti v záhlaví uvedenému rozhodnutí slu3⁄4ebního funkcionáøe z 30. 7. 1991 a 1. 10. 1991 (v jejich3⁄4 dùsledku byl propu1tìn ze slu3⁄4ebního pomìru pøíslu1níka Federálního policejního sboru pro poru1ení slu3⁄4ební pøísahy a slu3⁄4ební povinnosti zvlá1» hrubým zpùsobem) 3⁄4alobu ji3⁄4 dne 31. 10. 1991 u Okresního soudu v Dìèínì. O této 3⁄4alobì rozhodl správní soud (Mìstský soud v Praze usnesením ze dne 30. 11. 1995, è. j. 38 Ca 324/95-86) tak, 3⁄4e øízení zastavil jsa pøesvìdèen o tom, 3⁄4e nejsou dány podmínky pro vìcný pøezkum rozhodnutí v dùsledku úpravy obsa3⁄4ené v zákonì è. 519/1991 Sb. (jednalo se o rozhodnutí, je3⁄4 nabyla právní moci pøed 1. 1. 1992). Toto rozhodnutí mìstského soudu nebylo napadeno 3⁄4ádným opravným prostøedkem, zejména nebylo podrobeno cestou ústavní stí3⁄4nosti testu ústavnosti ze strany Ústavního soudu.
 Dal1í 3⁄4alobu proti tému3⁄4 rozhodnutí podal stì3⁄4ovatel 9. 11. 2004; domáhal se zejména pøezkumu procesních aspektù vìci, toti3⁄4

type: other


text:
zda bylo napadené rozhodnutí stì3⁄4ovateli øádnì doruèeno v autentické formì a zda tedy nabylo právní moci. Mìstský soud o této 3⁄4alobì rozhodl dne 21. 3. 2007 pod è. j. 5 Ca 192/2004-114. Mìstský soud dospìl k závìru, 3⁄4e napadené rozhodnutí bylo stì3⁄4ovateli doruèeno v autentické podobì v øíjnu 1991; uvedl rovnì3⁄4, 3⁄4e i kdyby pøíslu1né pøedpisy o slu3⁄4ebním pomìru úèinné ke dni 1. 1. 1992 umo3⁄4òovaly soudní pøezkum tìchto rozhodnutí, jednalo by se zcela jednoznaènì o 3⁄4alobu opo3⁄4dìnou (rozhodnutí bylo doruèeno v øíjnu 1991, 3⁄4aloba byla podána 9. 11. 2004). Proti tomuto rozhodnutí Mìstského soudu stì3⁄4ovatel nepodal opravný prostøedek podle soudního øádu správního (kasaèní stí3⁄4nost), tak3⁄4e tehdej1í závìry mìstského soudu nebyly podrobeny pøezkumu ze strany Nejvy11ího správního soudu.
 Za této procesní situace stì3⁄4ovatel pøi jednání Okresního soudu v Ústí nad Labem dne 19. 5. 2008, který mìl rozhodnout o 3⁄4alobì na urèení trvání slu3⁄4ebního pomìru stì3⁄4ovatele (pod sp. zn. 13 C 87/2002, pøièem3⁄4 øízení o 3⁄4alobì na urèení, 3⁄4e slu3⁄4ební pomìr trvá a o penì3⁄4ních a jiných nále3⁄4itostech vedou soudy v oboru obèanského soudního øízení od roku 1991, resp. 1995), roz1íøil 3⁄4alobu o návrh na pøezkoumání rozhodnutí è. 75 ze dne 30. 7. 1991 a rozhodnutí è. j. UC-857/P-01 ze dne 1. 10. 1991, kterými byl propu1tìn ze slu3⁄4ebního pomìru; dùvodem mìla být i skuteènost, 3⁄4e Ústavní soud zru1il nálezem sp. zn. I. ÚS 487/04 rozhodnutí obecných soudù, které konstatovaly nedostatek soudní pravomoci. (Citovaným nálezem zru1il Ústavní soud rozhodnutí obecných soudù rozhodujících v oboru obèanského soudního øízení, 3⁄4ádné rozhodnutí soudu z oboru soudního øízení správního, kterými se Mìstský soud v Praze vyslovoval o pøípustnosti èi vèasnosti podaných správních 3⁄4alob vùèi oznaèeným rozhodnutím slu3⁄4ebních funkcionáøù, nebylo ústavní stí3⁄4ností napadeno a nebylo nálezy Ústavního soudu, které ve stì3⁄4ovatelových vìcech Ústavní soud vydal, dotèeno; jde o nálezy sp. zn. IV. ÚS 232/98 a sp. zn. I. ÚS 487/04).
 Tímto zpùsobem vyvolal stì3⁄4ovatel v roce 2008 pøed mìstským soudem ji3⁄4 tøetí øízení o pøezkum tých3⁄4 rozhodnutí (ze dne 30. 7. 1991 a ze dne 1. 10. 1991 o propu1tìní ze slu3⁄4ebního pomìru). Mìstský soud se k nìkolikrát doplòované 3⁄4alobní argumentaci soustøedil pøedev1ím na zji1tìní, zda je mo3⁄4no pova3⁄4ovat 3⁄4alobu za vèas podanou; vzal za prokázané, 3⁄4e jde o 3⁄4alobní návrh uèinìný pøed Okresním soudem v Ústí nad Labem dne 19. 5. 2008, pøièem3⁄4 tento soud dne 16. 9. 2008 pod è. j. 13 C 124/2008-125 vyslovil k projednání této vìci svou vìcnou nepøíslu1nost a postoupil vìc Mìstskému soudu v Praze. (Mìstský soud jako pøeklenutelný procesní problém posoudil postup tohoto okresního soudu, který nepostupoval dùslednì podle § 104b odst. 1 o. s. ø., jen3⁄4 mu pøikazoval, aby øízení o návrhu, který je svým obsahem správní 3⁄4alobou proti správnímu rozhodnutí, zastavil, s pouèením 3⁄4alobce o mo3⁄4nosti podat 3⁄4alobu správnímu soudu).
 Tento 3⁄4alobní návrh stì3⁄4ovatel obsáhle nìkolikrát doplòoval, pøièem3⁄4 jeho argumentace mj. míøila opìtovnì k tomu, 3⁄4e mu napadené rozhodnutí nebylo øádnì doruèeno, nebo» mu bylo doruèeno v øíjnu 1991 pouze ve fotokopii, nikoli v originálu. K rozkazu è. 75 ze dne 30. 7. 1991 namítal (doplnìní


text:
ze dne 17. 2. 2009), 3⁄4e toto rozhodnutí bylo pouze vyhlá1eno, stì3⁄4ovatel mìl mo3⁄4nost jej podepsat, ale do stì3⁄4ovatelovy dispozice se dostalo a3⁄4 v prosinci 2008 u Okresního soudu v Ústí nad Labem.
 Mìstský soud se pak obsáhle ve svém rozsudku nyní napadeném kasaèní stí3⁄4ností zaobíral procesní historií stì3⁄4ovatelových opakovaných 3⁄4alob proti tým3⁄4 správním aktùm, aby dospìl k závìru, 3⁄4e pouhé tvrzení o doruèení fotokopie rozhodnutí bez toho, aby byla souèasnì zpochybnìna autenticita této fotokopie (její soulad s originálem rozhodnutí), resp. bez konkrétního zji1tìní o rozdílnosti kopie a originálu rozhodnutí, není dùvodem pro závìr, 3⁄4e rozhodnutí nebylo doruèeno. Mìstský soud poukázal na rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu è. j. 2 As 47/2005-89, které se vyslovilo k smyslu a úèelu doruèování písemného vyhotovení rozhodnutí; jestli3⁄4e byl stì3⁄4ovateli doruèen výtisk è. 2 rozhodnutí (ovìøený jako kopie originálu rozhodnutí), byla z formy tohoto rozhodnutí jeho autenticita zøejmá. ®alobce podal proti tomuto rozhodnutí vzápìtí v øíjnu 1991 3⁄4alobu, tedy na svém právu pou3⁄4ít prostøedky procesní obrany nebyl nijak zkrácen. Nadto byly ji3⁄4 tyto námitky posouzeny mìstským soudem v øízení pod sp. zn. 5 Ca 192/2004, pøièem3⁄4 nejpozdìji doruèením rozhodnutí v této vìci (3. 4. 2007) musel mít jistotu, 3⁄4e rozhodnutí existuje ve ètyøech shodných výtiscích, pøitom výtisk è. 2 mu byl doruèen. Ani poté stì3⁄4ovatel netvrdil, 3⁄4e doruèením kopie rozhodnutí mu bylo znemo3⁄4nìno se s rozhodnutím seznámit, 3⁄4e nemìl dobrou víru v pravost tohoto rozhodnutí, a 3⁄4e mu tak bylo znemo3⁄4nìno kvalifikovaným zpùsobem uplatnit právo na soudní ochranu; kasaèní stí3⁄4nost proti tomuto rozhodnutí nepodal. Jestli3⁄4e po uplynutí dal1ího roku 3⁄4alobce opìt tvrdí, 3⁄4e doruèení nebylo úèinné, pova3⁄4oval to soud za snahu obejít zákonnou lhùtu k podání 3⁄4aloby proti rozhodnutí správního orgánu. Takovému jednání v1ak nelze pøiznat soudní ochranu (zde se mìstský soud odvolal na rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu ze dne 26. 9. 2006, è. j. 8 As 16/2006-103, který jednání adresáta správního rozhodnutí, jemu3⁄4 je známo, 3⁄4e urèité rozhodnutí bylo vydáno, ale který jedná úèelovì, oznaèil za takové, jemu3⁄4 soudní ochranu pøiznat nelze). Proto mìstský soud neakceptoval poukaz stì3⁄4ovatele na rozhodnutí Nejvy11ího správního soudu z roku 2003, è. j. 5 A 150/2001-48. ®aloba byla tedy dne 19. 5. 2008 podána opo3⁄4dìnì a jako takovou ji mìstský soud podle § 46 odst. 1 písm. b) s. ø. s. odmítl.
 Stì3⁄4ovatel podal proti usnesení mìstského soudu kasaèní stí3⁄4nost; namítá, 3⁄4e rozkazy è. 75 a è. 76 nebyly dány do dispozice 3⁄4alobce, to se stalo a3⁄4 v dùsledku postupu Okresního soudu v Ústí nad Labem v prosinci 2008; tak do1lo k poru1ení § 51 správního øádu (zákon è. 71/1967 Sb.). ®alovaný mìl povinnost podle správního øádu tyto rozkazy 3⁄4alobci doruèit-pokud tak neuèinil, nemohly nabýt právní moci a 3⁄4aloba byla podána vèas. Je v rozporu s èl. 6 Úmluvy i s názorem Ústavního soudu vyjádøeným v nálezu sp. zn. I. ÚS 487/04, pokud tyto rozkazy nebyly 3⁄4alobci doruèeny. Podle 3⁄4alobce neobstojí poukaz na úpravu v zákonì è. 100/1970 Sb., podle které nebylo tøeba rozkazy pøedávat 3⁄4alobci do jeho rukou. Na nezákonný postup 3⁄4alovaného v1ak mìstský soud nereagoval.
 Dále stì3⁄4ovatel


text:
namítá, 3⁄4e závìr mìstského soudu o opo3⁄4dìnosti 3⁄4aloby je v rozporu s obèanským soudním øádem, konkrétnì § 95 odst. 1 a § 112 odst. 2., jestli3⁄4e Okresní soud pravomocným usnesením pøipustil roz1íøení 3⁄4aloby na pøezkoumání rozhodnutí, ani3⁄4 zjistil údajnou opo3⁄4dìnost 3⁄4aloby, nemù3⁄4e je rozhodnutí jiného soudu ignorovat. ®alobce byl v dobré víøe, 3⁄4e o jeho 3⁄4alobì bude øádnì rozhodnuto, a to povolením projednání takové 3⁄4aloby usnesením jednoho soudu, které bylo následnì rozhodnutím jiného soudu odmítnuto. Postupem mìstského soudu mìl být 3⁄4alobce krácen na právech zaruèených mu Ústavou v èl. 90. Vylo3⁄4í-li jeden soud právo ve prospìch 3⁄4alobce, nemù3⁄4e jiný soud toto právo nerespektovat.
 ®alovaný podal ke kasaèní stí3⁄4nosti vyjádøení; uvedl, 3⁄4e 3⁄4alobce byl nepochybnì s obsahem obou rozkazù (è. 75 i 76) seznámen vyhlá1ením dne 31. 7. 1991, co3⁄4 stvrdil i svým podpisem, který sice následnì pøe1krtal, ale na faktu, 3⁄4e byl s nimi seznámen, to nemù3⁄4e nic mìnit. Do rozkazu è. 75 podal odvolání, o nìm3⁄4 bylo rozhodnuto rozhodnutím ze dne 1. 10. 1991, è. j. UC-857/P-91, tak, 3⁄4e rozkaz è. 75 byl potvrzen. Ji3⁄4 17. 10. 1991 podal proti tìmto rozhodnutím 3⁄4alobu, v ní3⁄4 nikterak doruèení pøedmìtného rozkazu nezpochybnil. ®alovaný se ztoto3⁄4nil s názorem mìstského soudu, 3⁄4e postupy 3⁄4alobce smìøují k obejití zákonné lhùty pro podání 3⁄4aloby. ®alovaný navrhl kasaèní stí3⁄4nost zamítnout jako nedùvodnou.
 Nejvy11í správní soud kasaèní stí3⁄4nost shledal pøípustnou, nebo» ji podal úèastník øízení (§ 102 s. ø. s.), projednal ji vázán uplatnìnými námitkami (§ 109 s. ø. s.) a shledal, 3⁄4e není dùvodná.
 Kasaèní stí3⁄4nost smìøuje proti rozhodnutí, kterým byla 3⁄4aloba odmítnuta jako opo3⁄4dìná; proto se uplatnìné námitky mohou vztahovat pouze k takto vymezenému pøedmìtu øízení a musí být podøaditelné pod specifický dùvod upravený v § 103 odst. 1 písm. e) s. ø. s., tedy nezákonnost rozhodnutí o odmítnutí návrhu. Tomuto po3⁄4adavku námitky uplatnìné stì3⁄4ovatelem odpovídají. Nezákonnost namítaného usnesení mù3⁄4e tak spoèívat pøedev1ím v nesprávném právním posouzení vìci.
 Podle § 72 odst. 1 s. ø. s. lze 3⁄4alobu podat do dvou mìsícù poté, kdy rozhodnutí bylo 3⁄4alobci oznámeno doruèením písemného vyhotovení nebo jiným zákonem stanoveným zpùsobem, nestanoví-li zvlá1tní zákon lhùtu jinou. Lhùta je zachována, byla-li 3⁄4aloba ve lhùtì podána u správního orgánu, proti jeho3⁄4 rozhodnutí smìøuje. Podle § 72 odst. 4 s. ø. s. nelze zme1kání lhùty pro podání 3⁄4aloby prominout. Ponìvad3⁄4 v projednávané vìci má být pøedmìtem øízení pøezkum rozhodnutí slu3⁄4ebního funkcionáøe o propu1tìní stì3⁄4ovatele ze slu3⁄4ebního pomìru, lze rovnì3⁄4 poukázat na úpravu v zákonech upravujících slu3⁄4ební pomìr policistù: podle zákona è. 361/2003 Sb., o slu3⁄4ebním pomìru pøíslu1níkù bezpeènostních sborù, platí, 3⁄4e 3⁄4alobu lze podat proti pravomocnému rozhodnutí do 60 dnù od právní moci (§ 196), podle zákona è. 186/1992 Sb., o slu3⁄4ebním pomìru pøíslu1níkù Policie Èeské republiky, platila pro podání 3⁄4aloby lhùta 30 dnù od právní moci (§ 137), v nìkterých pøípadech i obecná lhùta podle s. ø. s. dva mìsíce, podle zákona è. 334/1991 Sb. platila lhùta 30 dnù od právní moci rozhodnutí (§ 118 odst. 2). Lhùtu k podání 3⁄4aloby je nutno posuzovat podle právní normy, je3⁄4 je úèinnou v dobì,


text:
kdy je 3⁄4aloba podána. Pro posuzovanou vìc je rozhodující, zda a kdy napadené rozhodnutí (kterým je ve správním soudnictví v3⁄4dy rozhodnutí orgánu II. stupnì, je3⁄4 tvoøí spolu s rozhodnutím orgánu I. stupnì jeden procesní celek, pøipou1tí-li pøíslu1ný procesní pøedpis odvolání, co3⁄4 platí i v posuzované vìci) nabylo právní moci. Tuto právní otázku pøedpisy o slu3⁄4ebních pomìrech, a» zákon è. 334/1991 Sb. èi jeho následovníci v podobì zákona è. 186/1992 Sb. a è. 361/2003 Sb., upravovaly shodnì tak, 3⁄4e rozhodnutí je v právní moci, pokud proti nìmu nelze podat odvolání (§ 106 odst. 6 zákona è. 334/1991 Sb., stanovil, 3⁄4e rozhodnutí slu3⁄4ebního orgánu, které bylo doruèeno a proti nìmu3⁄4 ji3⁄4 nelze podat odvolání, je v právní moci. Podle § 113 odst. 6 tého3⁄4 zákona platilo, 3⁄4e proti rozhodnutí o odvolání se nelze odvolat).
 ®aloba byla stì3⁄4ovatelem podána formou roz1íøení 3⁄4aloby projednávané u Okresního soudu v Ústí nad Labem dne 19. 5. 2008; z protokolu o jednání (sp. zn. 13 C 87/2002) na è. l. 116 soudního spisu mìstského soudu sp. zn. 7 Ca 307/2008 je zøejmé, 3⁄4e civilní soudy projednávaly od roku 1991 stì3⁄4ovatelovu 3⁄4alobu na urèení, 3⁄4e jeho slu3⁄4ební pomìr trvá-podle tohoto protokolu 1lo o jediný nárok, který uplatòoval. Stì3⁄4ovatel sly1en v tomto jednání dne 19. 5. 2008 jako úèastník doslova uvedl: V zájmu své právní jistoty a také právní ochrany èiním souèasnì i návrh, aby moje vìc byla projednána v rámci správního soudnictví jako návrh na pøezkoumání slu3⁄4ebního funkcionáøe, kdy ostatnì takový návrh jsem v roce 1991 uèinil a to návrhem do1lým Okresnímu soudu v Dìèínì. Tento návrh èiním z tìch dùvodù, aby bylo postaveno najisto, zda mùj slu3⁄4ební pomìr platnì skonèil èi nikoli. . Nato Okresní soud v Ústí nad Labem postoupil dne 20. 6. 2008 spis Vrchnímu soudu k rozhodnutí, nebo» není dána vìcná pøíslu1nost Okresního soudu. Vrchní soud vìc vrátil Okresnímu soudu (è. j. Nep 1617/2008-120 ze dne 5. 9. 2008) s výtkou, 3⁄4e má postupovat dle § 104b o. s. ø. Nato Okresní soud v Ústí nad Labem pod è. j. 13 C 124/2008-125 dne 16. 9. 2008 vyslovil svou vìcnou nepøíslu1nost (k pøezkoumání rozhodnutí slu3⁄4ebních funkcionáøù ze dne 30. 7. 1991 a 1. 10. 1991 ve vìci propu1tìní stì3⁄4ovatele ze slu3⁄4ebního pomìru) a postoupil vìc Mìstskému soudu v Praze; mìstský soud vìc obdr3⁄4el 6. 11. 2008.
 Ji3⁄4 zde musí Nejvy11í správní soud konstatovat, 3⁄4e obecné soudy èinné v obèanském soudním øízení tímto postupem uzavøely bludný kruh, v nìm3⁄4 se pohybovaly od roku 1991, kdy stì3⁄4ovatel podal u Okresního soudu v Dìèínì 3⁄4alobu, v ní3⁄4 se domáhal urèení, 3⁄4e jeho slu3⁄4ební pomìr trvá a tehdy po3⁄4adoval i urèitá finanèní plnìní. Pøitom právì tato 3⁄4aloba byla procesním postupem probíhajícím v letech 1991-1994 postoupena k projednání jako soudu vìcnì a místnì pøíslu1nému, pokud 1lo pøezkum rozhodnutí slu3⁄4ebních funkcionáøù o propu1tìní stì3⁄4ovatele ze slu3⁄4ebního pomìru, Mìstskému soudu v Praze, jen3⁄4 o ní rozhodl 30. 11. 1995 pod sp. zn. 38 Ca 324/95 (právní moc 8. 12. 1995). Ponìvad3⁄4 se v petitu 3⁄4aloby do3⁄4adoval 3⁄4alobce i výroku, 3⁄4e slu3⁄4ební


text:
pomìr trvá a 3⁄4alovaný je mu povinen vyplatit po3⁄4adovaná finanèní plnìní (petit upøesnìn podáním z 25. 10. 1995), vylouèil Mìstský soud v Praze usnesením ze dne 24. 11. 1995 návrh, aby soud urèil, 3⁄4e slu3⁄4ební pomìr u 3⁄4alovaného trvá a o náhradì slu3⁄4ebního pøíjmu a naturálních nále3⁄4itostí k samostatnému projednání a posléze postoupil v tomto rozsahu 3⁄4alobu pøíslu1nému soudu èinnému v obèanském soudním øízení (usnesení z 18. 12. 1995, è. j. 38 Ca 324/95-85). Ji3⁄4 v roce 1995 (jakkoli nelze zlehèovat situaci tehdej1ích ètyøletých sporù o to, který soud má o 3⁄4alobì z øíjna 1991 rozhodovat) vìc nespornì ve1la do sféry správního soudnictví a bylo o ní pravomocnì rozhodnuto shora uvedeným usnesením mìstského soudu z 30. 11. 2005; správní soud tehdy seznal, 3⁄4e nemù3⁄4e vìc meritornì posoudit, nebo» tomu brání pøechodná ustanovení zákona è. 519/1991 Sb., kterým se mìní a doplòuje obèanský soudní øád a notáøský øád; svùj právní názor tehdy mìstský soud podrobnì odùvodnil.
 Ji3⁄4 na tomto místì je nucen Nejvy11í správní soud uvést, 3⁄4e bylo zcela v dispozici stì3⁄4ovatele, pokud nebyl srozumìn s výsledkem tohoto øízení u správního soudu, aby pøi vìdomí principu vigilantibus iura vyu3⁄4il ve1keré tehdy dostupné opravné prostøedky umo3⁄4òující tento pravomocný výrok zvrátit. Zvlá1tì se nabízela cesta ústavní stí3⁄4nosti, kterou stì3⁄4ovatel nevyu3⁄4il, pøesto3⁄4e se jednalo o zásadní výrok ve vztahu ke správním aktùm, v jejich3⁄4 dùsledku jeho slu3⁄4ební pomìr skonèil.
 Stì3⁄4ovatel pouze opakovanì podal správní 3⁄4alobu (jak shora rekapitulováno, v roce 2004) a nyní uèinil pøedmìtem soudního øízení správního tatá3⁄4 správní rozhodnutí potøetí.
 Mìstský soud v Praze nepova3⁄4oval tento tøetí návrh na pøezkum správních rozhodnutí za res iudicata, ani za návrh nepøípustný, byl v1ak povinen i oprávnìn zkoumat, zda jde o návrh vèasný. Pøitom po obsáhlém posouzení rozhodnutí ze dne 1. 10. 1991 a okolností jeho doruèení
 (které ov1em zpochybnìny nebyly), dospìl k závìru, 3⁄4e napadené rozhodnutí bylo stì3⁄4ovateli doruèeno øádnì v podobì, která nezavdávala pochybnosti o jeho autenticitì. Jestli3⁄4e napadené rozhodnutí bylo doruèeno v øíjnu 1991, pak 3⁄4aloba podaná v roce 2008 je nutnì 3⁄4alobou opo3⁄4dìnou, a» by ji3⁄4 byla zva3⁄4ována lhùta dvoumìsíèní èi krat1í (Nejvy11í správní soud se kloní ke lhùtì 60 denní podle zákona è. 361/2003 Sb., o slu3⁄4ebním pomìru pøíslu1níkù bezpeènostních sborù).
 Stì3⁄4ovatel v podané kasaèní stí3⁄4nosti vùbec nebrojí proti závìrùm, které uèinil mìstský soud ohlednì právní moci napadeného správního aktu (kterým je rozhodnutí orgánu II. stupnì, tedy rozhodnutí slu3⁄4ebního funkcionáøe ze dne 1. 10. 1991, è. j. UC-857/P-91), tedy proti závìrùm, které v usnesení zaujal mìstský soud ve vztahu k namítané kvalitì rozhodnutí z 1. 10. 1991 (doruèení fotokopie). Nejvy11í správní soud by za této situace byl v duchu konstantní judikatury oprávnìn kasaèní stí3⁄4nost odmítnout, nebo» dùvody, které stì3⁄4ovatel uplatòuje, nemíøí do podstaty rozhodovacích dùvodù mìstského soudu. Neuèinil tak v1ak, nebo» tento postup nepova3⁄4uje s ohledem na procesní prùbìh projednávání stì3⁄4ovatelových vìcí za úèelný.
 Namítá-li stì3⁄4ovatel, 3⁄4e se mìstský soud nedosti zaobíral tím, 3⁄4e rozkazy è. 75 a 76 z roku 1991 (rozkaz è. 75 je rozhodnutím orgánu I. stupnì o propu1tìní stì3⁄4ovatele ze slu3⁄4ebního pomìru) nebyly stì3⁄4ovateli písemnì doruèeny,


text:
pak je tøeba uvést, 3⁄4e stì3⁄4ovateli je známo, a v kasaèní stí3⁄4nosti to sám uvádí, 3⁄4e tak upravoval postup pøi vydávání tìchto aktù zákon è. 100/1970 Sb., o slu3⁄4ebním pomìru pøíslu1níkù Sboru národní bezpeènosti, podle nìho3⁄4 byly vydány. Takový rozkaz byl vyhlá1en a adresátem podepsán (§ 127 cit. zákona stanovil, 3⁄4e slu3⁄4ební orgán je povinen oznámit rozhodnutí (vyhlásit písemný rozkaz) pøíslu1níku, jeho3⁄4 se týká. Písemné vyhotovení rozhodnutí (písemný rozkaz) není tøeba pøíslu1níku doruèit s výjimkou pøípadù, které stanoví ministr vnitra ÈSSR. K historii pøe1krtnutého podpisu stì3⁄4ovatele na rozkazu è. 75 se ji3⁄4 správní soud v minulosti vyslovil (srov. usnesení sp. zn. 5 Ca 192/2004 z 21. 3. 2007). Je nepochybné, 3⁄4e stì3⁄4ovatel byl s tímto rozkazem seznámen, a rovnì3⁄4 je nepochybné, 3⁄4e si je vìdom právní úpravy, která v dobì vydání tohoto rozkazu platila a s ní3⁄4 byl postup orgánu, jen3⁄4 jej vydal zcela v souladu-správní soudy posuzují vìc podle právního a skutkového stavu, jaký zde byl v dobì vydání správního aktu (§ 75 odst. 1 s. ø. s.). Správní akty orgánù I. i II. stupnì tvoøí jeden celek, pøitom v1ak primárním pøedmìtem pøezkumu je rozhodnutí orgánu II. stupnì (srov. § 68 písm. a/ s. ø. s. ve vztahu k § 65 s. ø. s.). Námitky ve vztahu k správnímu rozhodnutí orgánu I. stupnì mohou obecnì uspìt pouze tehdy, jestli3⁄4e pro vytýkanou vadu trpí obdobným deficitem i rozhodnutí orgánu II. stupnì. V posuzované vìci je nutno pøednì konstatovat, 3⁄4e stì3⁄4ovatel v kasaèní stí3⁄4nosti uvádí právní argumentaci, kterou vùbec neuplatnil v øízení pøed mìstským soudem. Pøesto3⁄4e spisová dokumentace vìci je po 19 letech ji3⁄4 znaènì nepøehledná, lze v soudním spise sp. zn. 7 Ca 308/2008 v nìkolikrát doplòované 3⁄4alobní argumentaci k této dílèí námitce nalézt na è. l. 136 pouze konstatování, 3⁄4e rozkaz è. 75 mu byl pouze vyhlá1en, byla mu dána mo3⁄4nost jej podepsat, nebyl mu v1ak dán do jeho dispozice ; to se mìlo stát a3⁄4 v prosinci 2008. Pokud v kasaèní stí3⁄4nosti uvádí, 3⁄4e na vìc mìl být v roce 1991 aplikován správní øád, Evropská úmluva o ochranì lidských práv a základních svobod a dále to má plynout z nálezu ÚS sp. zn. 487/04, pak mìstský soud se nemìl k èemu drobnìji vyjadøovat, kdy3⁄4 stì3⁄4ovatel v 3⁄4alobì takovouto argumentaci nevznesl; Nejvy11í správní soud nicménì k této námitce uvádí, 3⁄4e úprava v zákonì è. 100/1970 Sb., byla nespornì úpravou speciální vùèi správnímu øízení upravenému správním øádem z roku 1967, v dobì vydání rozkazu è. 75 ÈSFR nebyla vázána Evropskou úmluvou o ochranì lidských práv a základních svobod a pokud jde o nález Ústavního soudu sp. zn. 487/04, Nejvy11í správní soud se s jeho textem seznámil a neshledal v nìm nièeho, co by se týkalo zpùsobu seznámení stì3⁄4ovatele s rozkazem è. 75 v roce 1991. Námitka dùvodnou není.
 Dále stì3⁄4ovatel namítá, 3⁄4e správní soud (zde Mìstský soud v Praze) mìl být vázán usneseními okresního soudu, jen3⁄4 po 13 letech poté, co mu správní soud postoupil v roce 1995 3⁄4alobu z roku 1991 po rozhodnutí o návrhu na pøezkum správních aktù


text:
o propu1tìní ze slu3⁄4ebního pomìru v èásti petitu, jen3⁄4 se týkal urèení, zda právní vztah trvá a o nároku na majetková plnìní, postoupil tomuto správnímu soudu procesnì zcela vadným zpùsobem novì vytvoøenou -jak objasnìno ji3⁄4 tøetí 3⁄4alobu proti tým3⁄4 rozhodnutím-v tom smyslu, 3⁄4e byl povinen ji pova3⁄4ovat za bezvadnou z hlediska v1ech procesních podmínek vèetnì vèasnosti jejího podání. Mìstský soud postupoval velmi procesnì uvá3⁄4livì, pokud tuto 3⁄4alobu pova3⁄4oval za pøípustnou; (§ 104b o. s. ø. pøedvídá v pøípadì podání správní 3⁄4aloby u civilního soudu zastavení øízení a pouèení navrhovatele o lhùtách a místì podání správní 3⁄4aloby, co3⁄4 se v posuzované vìci nestalo). Nejvy11í správní soud takovýto procesní postup aprobuje, i kdy3⁄4 by byl oprávnìn ex officio v tomto postupu shledat vá3⁄4nou procesní vadu. Pokud dále mìstský soud pøíznivì hodnotil i úèinky takto podané 3⁄4aloby k datu 15. 9. 2008, i tento postup Nejvy11í správní soud v projednávané vìci shledává pøijatelným. K námitkám stì3⁄4ovatele míøícím na jeho pøesvìdèení, 3⁄4e u3⁄4 z postupu okresního soudu mohl dovozovat, 3⁄4e jeho 3⁄4aloba vznesená v øízení pøed tímto soudem bude mít naprostý procesní úspìch, lze uvést následující: Judikatura Nejvy11ího správního soudu obsahuje ustálený soubor právních názorù, jimi3⁄4 se setrvale jednotnì Nejvy11í správní soud øídí; jednak je proto tøeba uèinit odkaz na rozsudek Nejvy11ího správního soudu ze dne 27. 9. 2005, è. j. 3 As 30/2005-66 (dostupný na www.nssoud.cz a publikovaný ve Sbírce rozhodnutí Nejvy11í správní soud 1405/2007), v nìm3⁄4 je øeèeno, 3⁄4e pøi posuzování vèasnosti správní 3⁄4aloby podané u správního soudu poté, kdy soud v obèanském soudním øízení pravomocnì zastavil øízení ve smyslu § 104b odst. 1 o. s. ø., je nezbytné zkoumat i skuteènost, zda ji3⁄4 pøi podání 3⁄4aloby k obecnému soudu nebyla zme1kána lhùta pro podání správní 3⁄4aloby. Podání 3⁄4aloby u obecného soudu po uplynutí lhùty zpùsobuje i opo3⁄4dìnost posléze podané správní 3⁄4aloby. Dále v rozsudku ze dne 5. 1. 2006, è. j. 2 As 45/2005-65, Nejvy11í správní soud vyslovil následující závìr: Ze skuteènosti, 3⁄4e okresní soud v usnesení podle § 104b odst. 1 pouèil 3⁄4alobce o mo3⁄4nosti podat v jednomìsíèní lhùtì novou 3⁄4alobu k vìcnì a místnì pøíslu1nému krajskému soudu, nelze vyvozovat, 3⁄4e tím bylo implicitnì potvrzeno splnìní podmínky podání 3⁄4aloby ve lhùtì podle § 72 s. ø. s.; takové posouzení ostatnì ani okresnímu soudu nepøíslu1í. . Tyto závìry nutno aplikovat i na posuzovanou vìc, úkonem okresního soudu byla vìc pouze pøedlo3⁄4ena správnímu soudu (by» zcela procesnì nesprávnì, nicménì v této konkrétní vìci akceptovatelnì); okresní soud nedisponuje 3⁄4ádnou pravomocí posuzovat, zda procesní podmínky vèetnì vèasnosti podání 3⁄4aloby byly splnìny, nato3⁄4pak povolovat, jak uvádí stì3⁄4ovatel, projednání takové 3⁄4aloby. ®aloba stì3⁄4ovatele by tedy bývala musela být podána vèas k datu 15. 9. 2008. Jestli3⁄4e napadený správní akt nabyl právní moci v øíjnu 1991, pak 3⁄4aloba podaná 15. 9. 2008 byla opo3⁄4dìnou 3⁄4alobou. Mìstský soud nepochybil, pokud takovou 3⁄4alobu podle § 46 odst. 1 písm. b) s. ø. s. odmítl.
 Nejvy11í správní soud k posuzované vìci dále dodává:
 Právo na pøístup k soudu ve vìcech ochrany základních lidských práv je základní hodnotou, k ní3⁄4 je


text:
tøeba upínat ve1keré procesní postupy soudù. Nelze nevidìt, 3⁄4e v oblasti obecných soudù, u nich3⁄4 podal stì3⁄4ovatel v roce 1991 3⁄4alobu, do1lo k øadì procesních obratù, které stì3⁄4ovatel musel vnímat nepøíznivì, a proto mu také Ústavní soud dal podvakrát za pravdu v jeho stí3⁄4nostech vùèi postupu tìchto soudù. V oblasti správního soudnictví se soudy zabývaly ji3⁄4 tøemi 3⁄4alobami stì3⁄4ovatele podanými proti tým3⁄4 správním aktùm (rozhodnutí o propu1tìní ze slu3⁄4ebního pomìru), v letech 1995, 2004 a 2008. Vedle nezpochybnitelného práva stì3⁄4ovatele na pøístup k soudu (jen3⁄4 mu jako takový odepøen nikdy nebyl) nutno vidìt i principy jistoty nastolených právních pomìrù a povinnosti ka3⁄4dého støe3⁄4it svá práva, zvlá1tì pak u úèastníkù s právním vzdìláním zastoupených profesionály v oboru práva. Ve stì3⁄4ovatelovì vìci je urèující, 3⁄4e správní soud v roce 1995 usoudil, 3⁄4e rozhodnutí, která nabyla právní moci pøed 1. 1. 1992, nemohou být pøezkoumána. Do tohoto data existoval pouze pøezkum rozhodnutí, u kterých to výslovnì zákony umo3⁄4òovaly, cestou tzv. opravného prostøedku, a i po tomto datu existoval 1iroký soubor rozhodnutí správních orgánù z pøezkumu vylouèených. Právní závìry, které správní soud uèinil ve vztahu k pøezkoumatelnosti napadených rozhodnutí, nutno materiálnì pojímat jak res iudicata (vìc pravomocnì rozhodnutou). Z tohoto hlediska se nejeví jako urèující, 3⁄4e formálnì bylo øízení o 3⁄4alobì v roce 1995 zastaveno. Tyto závìry mohly podlehnout pøezkumu Ústavním soudem, pokud by 3⁄4alobce proti tomuto rozhodnutí správního soudu vèas brojil ústavní stí3⁄4ností. Soudní spisy o takovémto kroku nevypovídají nièeho. I kdyby v souèasné dobì mìl správní soud jiný náhled na výklad pøechodných ustanovení zákona è. 519/1991 Sb., principy právní jistoty a stability právních vztahù, které pravomocnì v minulosti správní soud ji3⁄4 posoudil, nedovolují znovu otevírat skonèené právní vìci. V této vìci by toti3⁄4 skuteènì 1lo o zmìnu právního posouzení citované právní úpravy; ani pøípadné pøesvìdèení soudu o jiném právním posouzení vìci v1ak nemù3⁄4e pøevá3⁄4it bìh èasu a odstup øady let od právní moci napadeného správního rozhodnutí a rozhodnutí správního soudu.
 Nadto je tøeba vidìt, 3⁄4e stì3⁄4ovatel nevyu3⁄4il ani práva napadnout kasaèní stí3⁄4ností rozhodnutí mìstského soudu ze dne 21. 3. 2007, è. j. 5 Ca 192/2004-114, kterým byla jeho 3⁄4aloba (v poøadí druhá) odmítnuta jako nepøípustná-i kdy3⁄4 souèasnì bylo vysloveno, 3⁄4e ji bylo lze pova3⁄4ovat i za opo3⁄4dìnou.
 Mìstský soud správnì posoudil v posuzované vìci 3⁄4alobu jako pøípustnou-by» implicitnì-(podle judikatury Nejvy11ího správního soudu má posouzení nepøípustnosti 3⁄4aloby pøednost pøed dùvodem odmítnutí pro opo3⁄4dìnost-srov. rozsudek ze dne 31. 10. 2007, è. j. 2 As 46/2006-98); shledal v1ak, 3⁄4e 3⁄4aloba byla podána opo3⁄4dìnì. Tomuto závìru nemù3⁄4e Nejvy11í správní soud nic vytknout.
 Dovolává-li se stì3⁄4ovatel svého práva na spravedlivý proces, je nutno toto jeho právo vidìt i kontextu jeho procesních mo3⁄4ností, jimi3⁄4 v prùbìhu uplynulých let disponoval a jich3⁄4 ov1em opakovanì nevyu3⁄4il.
 Nejvy11í správní soud shledal kasaèní stí3⁄4nost nedùvodnou a jako takovou ji podle § 110 odst. 1 s. ø. s. zamítl.
 O nákladech øízení bylo rozhodnuto podle § 60 odst. 1, 7 s. ø. s. ve spojení s § 120 s. ø. s.; stì3⁄4ovatel v øízení procesnì nebyl úspì1ný, proto právo na náhradu nákladù øízení


text:
Oznámení o konání valné hromady | Lafarge, building better cities
 Představenstvo společnosti Lafarge Cement, a.s, se sídlem Čížkovice čp. 27, PSČ 411 12, IČ: 148 67 494, zapsané v obchodním rejstříku vedeném Krajským soudem v Ústí nad Labem, oddíl B, vložka 84 (dále jen „Společnost“), tímto v souladu s ustanovením § 402 odst. 1 zákona č. 90/2012 Sb., o obchodních korporacích (dále jen „ZOK“) svolává řádnou valnou hromadu Společnosti, která se bude konat dne 24. 6. 2020, od 13:30 hodin v sídle Společnosti.
 přednesení a projednání výroční zprávy Společnosti za rok 2019 včetně zprávy představenstva o podnikatelské činnosti Společnosti a o stavu jejího majetku, zprávy o vztazích, řádné účetní závěrky za účetní období roku 2019 a návrhu na rozdělení zisku Společnosti za rok 2019,
 přednesení a projednání zprávy auditora k účetní závěrce Společnosti za účetní období roku 2019,
 přednesení a projednání zprávy dozorčí rady Společnosti o výsledcích kontrolní činnosti, vyjádření dozorčí rady Společnosti k účetní závěrce za účetní období roku 2019, k návrhu představenstva Společnosti na rozdělení zisku Společnosti za rok 2019 a stanoviska dozorčí rady Společnosti ke zprávě o vztazích,
 schválení účetní závěrky Společnosti za účetní období roku 2019,
 schválení návrhu představenstva Společnosti na rozdělení zisku Společnosti za účetní období roku 2019,
 Představenstvo tímto v souladu s ust. § 436 odst. 1 ZOK zveřejňuje hlavní údaje účetní závěrky za rok 2019 určené stanovami:
 bilanční suma (Aktiva = Pasiva): 2 540 697
 oběžná aktiva (netto): 981 705
 vlastní kapitál: 2 179 883
 cizí zdroje: 359 578
 tržby za prodej vlastních výrobků a služeb: 1 374 882
 provozní hospodářský výsledek: 355 678
 výsledek hospodaření běžného účetního období: 278 070
 Účetní závěrka za účetní období roku 2019, zpráva představenstva Společnosti o podnikatelské činnosti Společnosti a o stavu jejího majetku a zpráva o vztazích Společnost, stejně jako výroční zpráva Společnosti v plném rozsahu, jsou akcionářům připraveny k nahlédnutí v sídle Společnosti v období od 22. 5. 2020 do 23. 6. 2020 každý pracovní den vždy od 9 do 12 hod a od 13 do 15 hod, a v den konání valné hromady, tj. 24. 6. 2020, od 8 do 12 hod.
 Dle čl. 7.8. stanov Společnosti se valná hromada řídí jednacím a hlasovacím řádem, který schvaluje valná hromada. Znění jednacího a hlasovacího řádu navrženého představenstvem Společnosti ke schválení je k nahlédnutí od 22. 5. 2020 do 24. 6. 2020 na internetových stránkách společnosti http://www.lafarge.cz/ a v sídle Společnosti v období od 22. 5. 2020 do 23. 6. 2020 každý pracovní den vždy od 9 do 12 hod a od 13 do 15 hod, a v den konání valné hromady, tj. 24. 6. 2020, od 8 do 12 hod.
 ad 2) Přijetí usnesení není v rámci tohoto bodu navrhováno. Představenstvo navrhuje přijmout usnesení týkající se jednotlivých částí výroční zprávy až v rámci bodu 4) Pořadu jednání valné hromady poté, co bude valné hromadě přednesena zpráva auditora k účetní závěrce Společnosti za účetní období roku 2019 a souhrnná zpráva dozorčí rady Společnosti za rok 2019.
 ad 3) Přijetí usnesení není v rámci tohoto bodu navrhováno.


text:
Představenstvo navrhuje přijmout usnesení týkající se zprávy auditora k účetní závěrce Společnosti za účetní období roku 2019 až poté, co bude v rámci projednání bodu 4) Pořadu jednání valné hromady přednesena rovněž souhrnná zpráva dozorčí rady Společnosti za rok 2019.
 „Valná hromada projednala a bere na vědomí zprávu auditora, společnosti Deloitte Audit s.r.o. o přezkoumání účetní závěrky Společnosti za účetní období roku 2019 bez námitek.“
 Dle ustanovení § 20 odst. 1 zákona č.563/1991 Sb. o účetnictví má Společnost povinnost mít účetní závěrku ověřenou auditorem, kterým určila valná hromada Společnosti společnost Deloitte Audit s.r.o., se sídlem Italská 2581/67, Vinohrady, 120 00 Praha 2, zapsaná v obchodním rejstříku vedeném Městským soudem v Praze, Oddíl C, vložka 24349, IČ: 49620592, zapsaná v seznamu Komory auditorů ČR pod číslem 079. Auditor potvrdil správnost účetní závěrky za účetní období roku 2019 a její soulad s účetními předpisy platnými v České republice.
 „Valná hromada projednala a bere na vědomí zprávu dozorčí rady o výsledcích kontrolní činnosti, vyjádření dozorčí rady k účetní závěrce za účetní období roku 2019, k návrhu představenstva na rozdělení zisku Společnosti za účetní období roku 2019 a stanovisko dozorčí rady ke zprávě o vztazích.“
 „Valná hromada schvaluje řádnou účetní závěrku Společnosti za účetní období roku 2019.“
 „Valná hromada rozhodla, že čistý zisk Společnosti vykázaný v řádné účetní závěrce za účetní období roku 2019 ve výši 278 069 565,78 Kč bude rozdělen v souladu s návrhem na rozdělení zisku za rok 2019 předloženým představenstvem Společnosti následovně:
 výplata dividend za rok 2019 (245,- Kč na akcii) ve výši 280 026 915,00 Kč,
 příděl do (+) / z (-) nerozděleného zisku minulých let ve výši -1 957 349,22 Kč.“
 Valná hromada rozhoduje dle ustanovení § 421 odst. 2 písm. h) ZOK o rozdělení zisku Společnosti. Představenstvo předložilo návrh na rozdělení zisku Společnosti za účetní období roku 2019 ve znění uveřejněném od 22. 5. 2020 do 24. 6. 2020 na internetových stránkách společnosti http://www.lafarge.cz/, který je rovněž k dispozici k nahlédnutí v sídle Společnosti v období od 22. 5. 2020 do 23. 6. 2020 každý pracovní den vždy od 9 do 12 hod a od 13 do 15 hod, a v den konání valné hromady, tj. 24. 6. 2020, od 8 do 12 hod.
 Rozhodným dnem k účasti na valné hromadě je datum 17. 6. 2020. Význam rozhodného dne spočívá v tom, že právo účastnit se valné hromady a vykonávat na ní práva akcionáře, včetně hlasování, má osoba vedená jako akcionář v zákonem stanovené evidenci cenných papírů k rozhodnému dni, nebo její zástupce.
 Registrace akcionářů nebo jejich zástupců bude probíhat dne 24. 6. 2020 od 13:00 hodin v místě konání valné hromady.
 V Čížkovicích 13. 5. 2020
 Jednací a hlasovací řád (pdf, 82.57 KB)
 Návrh na rozdělení zisku za rok 2019 (pdf, 47.37 KB)


text:
insolvenční návrh | DELETE s.r.o. x Erste Leasing,a.s.
 Společnost S MORAVA Leasing reagovala na podanou žalobu společnosti DELETE na neplatnost výpovědi a určení vlastnictví předmětu leasingu podáním zkresleného insolvenčního návrhu. A to bez jakéhokoliv upozornění, výzvy k úhradě, žalobě ... U úvěrové smlouvy č. 1110900180, jak bylo uvedeno v bodě 1., nájemce na základě opakovaných příslibů očekával dodržení učiněného příslibu zpětvzetí výpovědi. Leasingové smlouvy 1070500007 a 1070600016 byly vzhledem k absenci upomínky vypovězeny neoprávněně. V každém případě ale byly zkresleny údaje v částkách po splatnosti, jednak byly zahrnuty částky, jejichž splatnost byla dle splátkových kalendářů až 28.3.2011, tedy po dni doručení výpovědí, a to ve výši rovných 300.000 Kč, pronajímatel do insolvenčního návrhu nezahrnul aktiva nájemce ve výši 1.382.875 Kč za zálohy složené na budoucí odkup pozemku. Hlavně ale u leasingových smluv nebyla vůbec zahrnuta hodnota areálu, který se 6 let splácel a který je aktivem na straně nájemce. Jsme přesvědčeni, že prvně mělo dojít k vzájemnému vypořádání leasingových vztahů po prodeji předmětu leasingu, tedy areálu Dels v hodnotě několika desítek milionů korun. Až po tomto aktu by se zjistilo, zda vůbec existuje nějaká pohledávky pronajímatele za nájemcem.
 Důkazem zcela zkresleného insolvenčního návrhu je původní návrh podaný společností S MORAVA Leasing, resp. vyčíslení podaného návrhu:
 Při celkovém shrnutí pronajímatel vynaložil zaokrouhleně 43,4 mil Kč, nájemce zaplatil včetně pokut a DPH 27,3 mil Kč (dle znaleckého posudku ing.Průdka uveřejněného v ins řízení KSBR 27 INS 6965/2011 dne 24.10.2012, strana 16) a do aktiv nájemce náleží i prodaný areál za 36 mil Kč, přičemž v době podání insolvenčního návrhu nebyla tato hodnota známa a údajně pronajímatel použil jakousi zůstatkovou cenu, o které nebyla v insolvenčním návrhu ani zmínka (viz vyjádření pronajímatele ze dne 10.8.2012 uveřejněné v ins řízení KSBR 27 INS 6965/2011, strana 15). Přesto podal pronajímatel návrh na insolvenci v nepochopitelné výši 74,2 mil Kč.
 O neexistenci pohledávky a nesmyslnosti insolvenčního návrhu svědčí i skutečnost, že v souvislosti s prodejem areálu Dels společnosti Duarte Business, a.s. byla prokuristou a finančním ředitelem pronajímatele Ing.Alešem Cejpkem oslovena dne 30.4.2012 společnost DELETE s.r.o. s návrhem na řešení situace. Již dříve dohodnuta prodejní cena areálu ve výši 36 mil Kč bude snížena na 30 mil Kč, a za 6 mil Kč prodá S MORAVA Leasing,a.s. kupujícímu, společnosti Duarte Business, a.s. i veškeré pohledávka za společností DELETE s.r.o. Jinými slovy uhradí kupující stále 36 mil Kč, ale navíc dostane k areálu i pohledávky za společností DELETE s.r.o. ZDARMA. Předpokládá to „pouze“, že společnost DELETE s.r.o. uzná svoje závazky ke společnosti S MORAVA Leasing,a.s. Ačkoliv by společnost S MORAVA Leasing, a.s. nezískala z údajných pohledávek ani korunu, zbavila by se elegantně neoprávněně podaného insolvenčního návrhu. Pohledávku by vlastnila již společnost kupující areál, ale hlavně společnost DELETE s.r.o. by uznáním závazku dodatečně legalizovala oprávněnost podaného insolvenčního návrhu a znemožnila tím vymáhání veškerých nároků společnosti DELETE s.r.o. za neoprávněně podaný insolvenční návrh. Větší důkaz neexistence pohledávky (těžko by někdo prodával skutečnou pohledávku vyčíslenou v dané chvíli na 16 mil Kč za 0,- Kč) asi neexistuje, stejně tak snaha o


text:
dodatečné uznání závazku svědčí o pokusu vyřešit problém s insolvenčním návrhem, který byl díky neexistenci pohledávek podaný neoprávněně. Zbývá jenom doplnit, že na schůzce dne 30.4.2012 se strany dohodly, že návrh Ing. Procházka sesumarizuje a pošle Ing. Cejpkovi e-mailem. Následujícího dne byl e-mail odeslán a dne 2.5.2012 doručen Ing. Cejpkovi. Z textu již bylo zřejmé, že je uznání závazku pro DELETE s.r.o. neakceptovatelné, navíc i z důvodu financování koupě areálu by byla dohoda pro kupujícího neřešitelná. Výše uvedené sepsal a osvědčil notář ve formě notářského zápisu dne 17.5.2013.
 Dne 27.5.2013 odeslala společnost DELETE s.r.o. na insolvenční rejstřík přípis s názvem Vyjádření dlužníka k insolvenčnímu návrhu věřitele a) společnosti S MORAVA Leasing, a.s. Zveřejněn byl dne 31.5.2013 v oddíle A, pod číslem 114. Podání je níže uvedeného doslovného znění:
 Dlužník si dovolí sesumarizovat podaný insolvenční návrh „věřitele“, společnosti S MORAVA Leasing, a.s. Věřitel podal insolvenční návrh dne 22.4.2011, tedy sotva tři měsíce po zesplatnění obchodního úvěru č. 1110900180 (zesplatněn ke dni 5.1.2011) a ani ne měsíc od vypovězení leasingových smluv č. 1070500007 a 1070600016 (výpověď ke dni doručení, k 25.3.2011).
 Insolvenční návrh byl podán, aniž by byly využity veškeré nástroje právního státu, jak je uvedeno i v IZ § 3, (1), c). Tedy věřitel neuplatňoval nárok žádným způsobem, jako je soudní žaloba či exekuce.
 Insolvenční návrh byl podán jako jednověřitelský, kdy se navrhovatel ani nenamáhal shánět další věřitele (kteří v dané době v obchodní sféře ani neexistovali), ale zneužil předložené účetní výkazy dlužníka, které mu dlužník v dobré víře předkládal (v příloze žádost prokuristy věřitele Ing.Balíka ze dne 18.3.2011 a odpověď se zasláním požadovaných podkladů jednatele věřitele Ing.Procházky ze dne 21.3.2011). A ze kterých bylo patrné, že je dlužník v prodlení vůči státní instituci. Což považujeme za velice nemorální krok.
 Insolvenční návrh byl podán ve chvíli, kdy dlužník, obávající se odnětí a zpeněžení areálu, do kterého vložil ve formě leasingových splátek i vlastních investic nemalé prostředky, podal žalobu na neplatnost výpovědi leasingových smluv a určení vlastnictví k nemovitostem u Krajského soudu v Brně. Cílem dlužníka bylo ošetřit svoje investice před možnými nekalými kroky věřitele, které věřitel již aplikoval v jiných případech (případ Pavel Kubeša, více na http://www.ersteleasing-delete.cz/dalsi-pripady/).
 Insolvenční návrh byl podán předčasně, jelikož nebyl ještě zpeněžen předmět leasingu, areál v hodnotě několika desítek milionů korun. Až po zpeněžení předmětu leasingu za 36 mil Kč věřitel přiznal dlužníkovi právo na vypořádání, kdy na straně aktiv dlužníka je i částka za zpeněžení předmětu leasingu. Pokud se jedná o leasingové smlouvy, dle ustálených judikátů zmiňovaných i věřitelem (např. NS 23 Cdo 3653-2009, NS Cpjn 204-2007) a i dle vyjádření věřitele ze dne 10.8.2012 je finanční leasing de facto jiná forma úvěru, tedy předmět leasingu je v dané chvíli zástavou nájemce za poskytnuté prostředky od pronajímatele. A tedy není pronajímatel dle judikátu VSPH 278/2010-A-29 aktivně legitimován k podání insolvenčního návrhu dokud nedojde k zpeněžení zástavy. Obdobná situace je i u úvěru, který byl dle dokumentu „Ručení a smlouva o dalším způsobu zajištění závazku“ (v příloze) zajištěn ručením areálem, kdy do doby doplacení celého úvěru včetně


text:
příslušenství nedojde ze strany pronajímatele k převodu vlastnictví na nájemce. Smlouva o ručení vlastně přiřazuje zástavu pro leasingové smlouvy i pro zajištění úvěru.
 Insolvenční návrh byl podán s pominutými prokazatelnými pohledávkami dlužníka (nebyla odečtena záloha na budoucí koupi pozemku ve výši 1,4 mil Kč). Naopak byla zahrnuta leasingová splátka ve výši 300 tis Kč splatná 28.3.2011, která vzhledem k doručení výpovědi dne 25.3.2011 (den doručení výpovědi je dnem ukončení leasingových smluv) neměla být zahrnuta do pohledávek po splatnosti.
 Insolvenční návrh byl podán na zcela vymyšlené částky, jak je zřejmé z přihlášených pohledávek, tak ze znaleckého posudku Ing.Průdka ze dne 10.10.2012. Věřitel přihlásil pohledávky včetně podmíněných zcela v nepochopitelné výši 74,2 mil Kč (jak je zřejmé z původně přihlášené pohledávky), přičemž do předmětu leasingu vynaložil 43,4 mil Kč a dlužník mu na leasingových splátkách uhradil celkem už 27,3 mil Kč včetně DPH a pokut (což věřitel přiznává i ve svých vyjádřeních). Pokud by věřitel od začátku přiznal předpokládaná aktiva z prodeje areálu v ceně několika desítek milionů korun například ze znaleckého posudku, bylo by zřejmé, že dlužník bude mít po prodeji areálu za věřitelem nemalou pohledávku. Jak je ale vidět z podaného návrhu na insolvenci, věřitel si sečetl svoje aktiva až do konce leasingového vztahu a přidal i některé další duplicitní pohledávky (například pohledávka na vyklizení a pohledávka ze ztráty z prodeje u smlouvy 10705000007, tedy hned dvakrát částka 21.290.348,61 Kč; obdobně u leasingové smlouvy 1070600016). Ale s aktívy nájemce za prodej areálu nepočítal, jak je zřejmé z přihlášených pohledávek (více na http://www.ersteleasing-delete.cz/insolvencni-navrh/). Jinými slovy chtěl doplatit celou vynaloženou částku včetně zisku, mít tedy zaplacený celý areál včetně zisku, ale areál si ponechat či jej prodat a tedy jeho zpeněžení realizovat podruhé a ještě se ziskem za půjčené finanční prostředky (tedy které po období od prodeje areálu již ani neposkytoval). Stejně tak to proběhlo i v jiných případech (např. v případě pana Pavla Kubeši z Bruntálu http://www.ersteleasing-delete.cz/dalsi-pripady/pavel-kubesa-bruntal-x-s-morava-leasing-a-s).
 Pohledávky z úvěrové smlouvy č. 1110900180, která byla vypovězena dne 5.1.2011, byly přihlášeny jako po splatnosti, ačkoliv věřitel vlastním návrhem ze dne 24.1.2011 jako oferent přislíbil za jasně daných podmínek (úhrada částky 250 tis Kč do 31.1.2011), které akceptant bez pochyb splnil, že „vezme zpět svoji výpověď a bude obratem jednat o dalších splátkách“. Ačkoliv tento příslib svými dalšími emaily prokurista a ředitel správy Ing. Balík potvrdil v rámci vyčíslení aktuálních závazků (email ze dne 21.2.2011 a 1.3.2011), věřitel jej nedodržel. Přitom judikáty, zejména judikát I.ÚS 49/08-1 i 20 Cdo 2352/99 potvrzují, že splněním podmínky ze strany akceptanta je oferent povinen svůj příslib dodržet . Navíc princip, kdy věřitel stáhl svoji výpověď a prakticky ji zlikvidoval, jak kdyby nikdy neexistovala, byl u věřitele poměrně běžný i u jiných nájemců. Například u nájemce pana Pavla Kubeši z Bruntálu u leasingové smlouvy č.1070500022 věřitel doručil nájemci dvě výpovědi jedné smlouvy s odstupem devíti měsíců (11.5.2009 a 23.2.2010 – přílohy). Více na http://www.ersteleasing-delete.cz/dalsi-pripady/.
 U leasingových smluv je poměrně zásadní i skutečnost, která má významný vliv na insolvenční návrh, a to že věřitel podal výpovědi leasingových smluv v


text:
rozporu s Všeobecnými obchodními podmínkami, kde v bodě 8.4.1. je uvedeno, že pronajímatel je oprávněn po upomínce vypovědět LS. Přičemž upomínka s hrozbou výpovědi jakožto důležitý atribut nebyla nikdy ze strany věřitele učiněna. Výpovědi leasingových smluv jsou tudíž neplatné a v rámci této skutečnosti podal dlužník na věřitele žaloby u příslušných soudů s vyčíslením způsobených škod.
 Že se jednalo o dočasný majetek věřitele, kterým si jistil svůj poskytnutý úvěr (viz ustálená judikatura) a tedy mělo po jeho prodeji dojít k vypořádání ve prospěch nájemce je i fakt, že tento majetek vede věřitel ve výkazu členění majetku ne ve svém majetku, ale v majetku leasingovém (více výroční zpráva za rok 2010 zveřejněná v Obchodním rejstříku), tedy počítá s jeho „dočasností“.
 Závěrečným důkazem o neexistenci pohledávky od samého počátku a nesmyslnosti insolvenčního návrhu je i nabídka prokuristy věřitele Ing.Cejpka dlužníkovi při řešení prodeje areálu Dels učiněná dne 30.4.2013, že kupujícímu areál, společnosti Duarte Business, a.s. ke kupní ceně areálu ve výši 36 mil Kč prodávající „přidá“ i pohledávky za dlužníkem v té chvíli v hodnotě 16 mil Kč za 0 Kč, tedy zdarma (viz osvědčení notářským zápisem; http://www.ersteleasing-delete.cz/insolvencni-navrh/). Jen to předpokládá, že dlužník uzná svoje závazky, čímž by si věřitel zajistil legalizaci podaného návrhu na insolvenci. Je jiný a lepší důkaz, že žádná pohledávka věřitele za dlužníkem neexistovala a neexistuje?
 Výše uvedené v dané chvíli již není až tolik podstatné a svědčí to jen o tom, že z mnoha důvodů byl insolvenční návrh podán neoprávněně. Po provedení závěrečného vyúčtování nájemcem, započtení vzájemných pohledávek doručené věřiteli dne 7.2.2013 a i na základě znaleckého posudku Ing.Pavla Průdka ze dne 10.10.2012 je prokázané, že naopak dlužník má za věřitelem nemalé pohledávky a tedy i zamítnutí insolvenčního návrhu Krajským soudem v Brně dne 27.8.2012 bylo správné a jediné možné rozhodnutí.
 Ing.Radek Procházka Jednatel společnosti DELETE s.r.o.
 Dne 20.8.2012 insolvenční soud návrh Erste Leasing na úpadek DELETE zamítnul. Hlavním důvodem je názor soudu, že „...pokud se do té doby jevilo, že navrhovatel má vůči dlužníkovi pohledávku alespoň, situace se obrátila v tom smyslu, že bylo možné důvodně předpokládat, že je to dlužník, kdo má pohledávku vůči navrhovateli“.
 Odvolání a zrušení rozhodnutí Krajského soudu Vrchním soudem v Olomouci
 Proti zamítnutí insolvenčního návrhu se odvolal navrhovatel, kterému Vrchní soud vyhověl. Důvody zrušení byly formální chyby Krajského soudu a přikázal soudkyni JUDr.Hrstkové se zabývat provedeným zápočtemze dne 7.2.2013.
 Následně soudkyně nařídila nové jednání na den 28.5.2013..
 Přistoupení České spořitelny, a.s. jako dalšího navrhovatele
 Dnes 5.4.2013 přistoupila do vedeného insolvenčního řízení společnost Česká spořitelna, a.s. (dále Česká spořitelna) s cílem pomoci svojí dceřiné společnosti, která již jednou byla se svými nároky insolvenčním soudem zamítnuta. Přihlásila pohledávku z titulu směnečného rukojemství za společností Keto, sro. Jsme přesvědčeni, že cílem nového navrhovatele České spořitelny až po dvou letech vedení insolvenčního řízení je jednoznačně pomoci Erste Leasing.
 Nejen že už v přihlášce „opomněl“ navrhovatel zmínit, že se jedná o směnku zajišťovací, ale DELETE má jakožto ručitel právo na námitku neoprávněného vyplnění blankosměnky i kauzální námitky. Směnečné rukojemství nebylo uzavřeno v souladu s obchodním zákoníkem


text:
§ 196a, bylo uzavřeno značně nestandardně pod nátlakem a v době klesající úvěrové angažovanosti dlužníka – společnosti Keto, sro. Navíc závazek byl již přihlášen do insolvenčního řízení společnosti Keto, s.r.o. jako pohledávka zajištěná zástavním právem k nemovitosti a zástavami pohledávek. Tato pohledávka byla správkyní 100% uznána s právem přednostního uspokojení ze zastavených pohledávek a ze zpeněžení zastavené nemovitosti v Třebíči. DELETE podalo dne 10.7.2013 k Městskému soudu v Praze žalobu o neplatnost směnečného rukojemství. O nestandardním uzavřením rukojemství, které bylo uzavřeno až po skoro pěti letech od uzavření úvěrové smlouvy společností Keto, sro a v době již výrazně klesající angažovanosti dlužníka svědčí jak notářský zápis, tak i čestné prohlášení Ing.Jančoviče, toho času externího makléře řešící úvěry u České spořitelny.
 Přistoupení České spořitelny se spornou směnkou by při standardně vedeném insolvenčním řízení bylo pro DELETE řešitelné vzhledem k výše uvedeným důvodům. Co ale nebylo a ani nemohlo být řešitelné byly další kroky soudkyně JUDr. Hrstkové, která od vstupu České spořitelny vystupovala zcela jednostranně a podjatě ve prospěch nového navrhovatele a její dceřiné společnosti Erste Leasing. Soudkyně jednak ignorovala nařízení Vrchního soudu k prověření zápočtu Erste Leasing, ale jednoznačně prohlásila i přes protesty právního zástupce DELETE, že směnka je pro ni „svatá“ a nepřipouští proti ní žádné námitky. A to dokonce i ve chvíli, kdy zmíněna směnka nebyla vůbec předložena. A i samotná komunikace mezi právním zástupcem České spořitelny JUDr. Jestřábem a soudkyní JUDr. Hrstkovou byla až neobvykle přátelská. Na jednání dne 28.5.2013 byl přítomen jako veřejnost JUDr. Topolář, který písemně potvrdil nejen nepředložení směnky, ale i tendenčně vedené jednání ve prospěch navrhovatelů. Až dodatečně jsme zjistili pravděpodobné důvody jednostranného vedení insolvenčního řízení ze strany soudkyně. Českou spořitelnu zastupuje společná advokátní kancelář JUDr. Jiří Jestřáb & JUDr. Richard Tomanek, kdy současný advokát JUDr. Tomanek byl dříve nejen kolegou soudkyně JUDr. Hrstkové na insolvenčním soudu, ale zároveň dle informací z několika nezávislých zdrojů měl se soudkyní před několika lety intimní poměr.
 Na základě výše uvedeného bylo zřejmé, že úpadek bude soudkyní prohlášen „za každou cenu“. Insolvenční zákon ji dává velké pravomoci sama rozhodnout, zda a které pohledávky osvědčí. Zároveň jak již upozornila soudkyně na jednání 28.5.2013, odvolací soud již nebude zkoumat pohledávky navrhovatele, ale jen zda existují alespoň dva věřitelé s pohledávkami delšími ne 3 měsíce po splatnosti (§ 141 Insolvenčního zákona).
 Na jednání dne 1.10.2013 prohlásila soudkyně úpadek osvědčením nejen směnky České spořitelny, ale i pohledávek Erste Leasing. Byl prohlášen konkurs a byl jmenován správcem konkursní podstaty JUDr. Miroslav Kyprý.
 Správce konkursní podstaty JUDr. Kyprý při zveřejnění seznamu pohledávek na insolvenčním rejstříku popřel nejen pohledávku Erste Leasing z důvodu neexistence pohledávky, resp. dle jeho vlastního výpočtu má Delete za Erste Leasing pohledávku v řádu necelých 8 mil. Kč. Ale popřel i pohledávku České spořitelny co do pořadí a výše právě z důvodu, že je přihlášena jako zajištěná pohledávka v insolvenčním řízení dlužníka – společnosti Keto, sro.
 Na následném přezkumném jednání 18.2.2014 zasáhla opět soudkyně JUDr. Hrstková. Bylo zřejmé, že popření pohledávek obou navrhovatelů by úplně zpochybnilo prohlášení úpadku. Správcem byly uznány pohledávky


text:
v celkové výši 8.669.979, tedy bez popřených pohledávek České spořitelny a Erste Leasing. Pro změnu správce dle § 29 bylo nutno dosáhnout 4.334.987 hlasů (polovina z chybně spočítaného součtu soudkyně ve výši 8.669.975). Soudkyně přiznala hlasovací práva České spořitelně ve výši 6.566.888 hlasů. Nezahrnula jejich hlasy ale již do celkového hlasovacího kvóra. Tedy počet hlasů České spořitelny překročil hranici, která činila polovinu hlasů ale bez České spořitelny. Tedy tímto protiprávním úkonem soudkyně umožnila České spořitelně změnit správce na již připraveného nového správce poplatného České spořitelně, který záhy již uznal pohledávky České spořitelny v plné výši.
 Proti tomuto bezprecedentnímu kroku soudkyně JUDr. Hrstkové podalo DELETE jménem jednatele Návrh na zrušení protiprávního rozhodnutí a opětovnou námitku podjatosti, advokátní kancelář JUDr. Pecla společně s DELETE žalobu pro zmatečnost a advokátní kancelář JUDr. Pecla podala ještě následně námitky k odvolání insolvenčního správce s přesnou citací zákona a přepočtem hlasů dle zákona. Aktuálně advokátní kancelář JUDr. Pecla připravuje i ústavní stížnost na postup JUDr. Hrstkové.


text:
5 Tdo 327/2017
 Dotčené předpisy: § 221 odst. 1 tr. zákoníku
 5 Tdo 327/2017-35
 Nejvyšší soud rozhodl v neveřejném zasedání konaném dne 20. 4. 2017 o dovolání, které podal nejvyšší státní zástupce v neprospěch obviněných Ing. arch. T. V. a M. B. proti usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 13. 12. 2016, sp. zn. 12 To 387/2016, který rozhodl jako soud odvolací v trestní věci vedené u Okresního soudu v Hradci Králové pod sp. zn. 5 T 175/2014, t a k t o :
 Podle § 265k odst. 1 tr. řádu se zrušují usnesení Krajského soudu v Hradci Králové ze dne 13. 12. 2016, sp. zn. 12 To 387/2016, a usnesení Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 7. 9. 2016, sp. zn. 5 T 175/2014.
 Podle § 265l odst. 1 tr. řádu se Okresnímu soudu v Hradci Králové přikazuje , aby věc v potřebném rozsahu znovu projednal a rozhodl.
 1. Okresní soud v Hradci Králové rozhodl usnesením ze dne 7. 9. 2016, sp. zn. 5 T 175/2014, o zastavení trestního stíhání obviněných Ing. arch. T. V. a M. B. podle § 223 odst. 1 tr. řádu z důvodu uvedeného v § 11 odst. 1 písm. b) tr. řádu pro skutek spočívající podle obžaloby státního zástupce Okresního státního zastupitelství v Hradci Králové ze dne 28. 7. 2014, sp. zn. 1 ZT 18/2014, v tom, že Ing. arch. T. V. jako předseda Družstva Slunečná ulice, IČ: 27517985, se sídlem Dlouhá 101/13, 500 03, Hradec Králové (dále též družstvo ) a M. B. jako pověřený člen tohoto družstva, jednak bez souhlasu členské schůze družstva, který vyžaduje článek 10 bod 2 písm. i) stanov družstva, a dále v rozporu s ustanoveními § 243 odst. 8 ve spojení s § 194 odst. 5 zákona č. 513/1991 Sb., obchodní zákoník (dále jen obch. zák. ), uzavřeli jménem družstva jako zástavcem na straně jedné, bez jakéhokoliv protiplnění či jiného ekonomického důvodu a bez alespoň základní předchozí ekonomické analýzy bonity obligačního dlužníka a případných rizik pro družstvo, dne 28. 8. 2008 v Hradci Králové se společností GE Money Bank, a. s., IČ: 25672720, se sídlem Vyskočilova 1422/1, 140 28, Praha, pobočka Hradec Králové (dále jen banka ), na straně druhé jako zástavním věřitelem, zástavní smlouvu k nemovitostem patřícím do majetku družstva č. ..., zajišťující pohledávku banky ve výši 1 500 000 Kč a budoucí pohledávky vzniklé do 31. 12. 2020 do celkové částky 3 000 000 Kč, vyplývající ze Smlouvy o úvěru č. ..., uzavřené mezi uvedenou bankou a dlužníkem P. N., trvale bytem G. S., Č., IČ: ..., na jejímž základě došlo ke zřízení zástavního práva smluvního ke stavební parcele st. ... a pozemkové parcele č. ..., zapsaných u Katastrálního úřadu pro Královéhradecký kraj, Katastrální pracoviště Hradec Králové na LV č. ... pro obec H. K. a k. ú. N. H. K. v celkové hodnotě nemovitostí 3 500 000 Kč. Dále dne 6. 1. 2009 uzavřeli v H. K. se společností GE Money Bank, a. s., pobočka H. K.(dále jen banka ), na straně


text:
druhé jako zástavním věřitelem zástavní smlouvu k nemovitostem v majetku družstva č. ..., zajišťující pohledávku banky ve výši 1 500 000 Kč a budoucí pohledávky vzniklé do 31. 12. 2020 do celkové částky 3 000 000 Kč, vyplývající ze Smlouvy o úvěru č. ..., uzavřené mezi uvedenou bankou a dlužníkem obchodní společností HORIZONT PLUS, s. r. o., IČ: 25927728, se sídlem Dlouhá 101, Hradec Králové, na jejímž základě došlo ke zřízení zástavního práva smluvního ke stavební parcele st. ... a pozemkové parcele č. ..., zapsaných u Katastrálního úřadu pro Královéhradecký kraj, Katastrální pracoviště Hradec Králové na LV č. ... pro obec H. K. a k. ú. N. H. K., v celkové hodnotě nemovitostí 3 500 000 Kč, přičemž na základě usnesení Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 10. 11. 2010, č. j. 32 EXE 3105/2010-15, jež nabylo právní moci dne 5. 1. 2011, došlo k nařízení exekuce a pověření exekutora, a to Mgr. Jaromíra France, proti povinnému Družstvu Slunečná ulice, kdy byly předmětné nemovitosti ve veřejné dražbě vydraženy za částku 1 873 361 Kč a na základě vyhlášky soudního exekutora Mgr. Jaromíra France ze dne 11. 10. 2011, č. j. 023 EX 03065/10-033, která nabyla právní moci dne 4. 11. 2011, bylo rozhodnuto o příklepu vydražiteli S. M., poté byla usnesením téhož soudního exekutora ze dne 13. 12. 2011, č. j. 023 EX 03065/10-42, pohledávka zástavního věřitele GE Money Bank, a. s., vyplývající ze shora popsaných smluv o úvěru, zajištěná zástavním právem k předmětným nemovitostem, částečně uspokojena ve výši 1 531 448,60 Kč, čímž poškozenému Družstvu Slunečná ulice, IČ: 27517985, způsobili škodu v celkové výši 1 531 448,60 Kč, v němž obžaloba spatřovala přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1, 2 písm. b) tr. zákoníku.
 2. Okresní soud po provedeném dokazování v hlavním líčení dospěl k závěru, že ve skutku, jehož popis oproti obžalobě částečně změnil na podkladě obsahu důkazních prostředků, je možné spatřovat přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku. S ohledem na okamžik spáchání skutku odvíjející se od vzniku škodlivého účinku, za nějž na pokyn odvolacího soudu musel okresní soud považovat termín vzniku zástavního práva u obou smluvních ujednání, při zohlednění termínu zahájení trestního stíhání u obou obviněných, již došlo k uplynutí tříleté promlčecí doby. (Na tomto místě Nejvyšší soud upozorňuje na to, že Okresní soud v Hradci Králové nesprávně do výroku svého usnesení o zastavení trestního stíhání obviněných převzal popis skutku z obžaloby, ačkoli podle skutkových zjištění v předcházejícím průběhu soudního řízení dospěl k určité modifikaci průběhu skutkového děje, který předcházel uzavření obou ujednání o zřízení zástavních práv na předmětných nemovitostech. Takto zjištěný skutek pak vyjádřil pouze v odůvodnění svého usnesení ze dne 7. 9. 2016.)
 3. Proti tomuto usnesení podal v neprospěch obou obviněných stížnost státní zástupce Okresního státního zastupitelství v Hradci Králové, z jejíhož podnětu rozhodl Krajský soud v Hradci Králové usnesením ze dne 13. 12. 2016, sp. zn. 12 To 387/2016, tak, že zrušil podle § 149 odst. 1


text:
písm. a) tr. řádu napadené usnesení Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 7. 9. 2016, sp. zn. 5 T 175/2014. Stížnostní soud poté nově rozhodl tak, že podle § 223 odst. 1 z důvodu § 11 odst. 1 písm. b) tr. řádu zastavil trestní stíhání obviněných Ing. arch. T. V. a M. B., přičemž nejprve označil skutek uvedený v obžalobě Okresního státního zastupitelství v Hradci Králové ze dne 28. 7. 2014, sp. zn. 1 ZT 18/2014, která jej kvalifikovala jako přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1, 2 písm. b) tr. zákoníku, současně však v témže výroku citoval skutek, jak je popsán v jeho prvním rozhodnutí vydaném v této trestní věci, a to v odsuzujícím rozsudku Okresního soudu v Hradci Králové ze dne 21. 12. 2015, sp. zn. 5 T 175/2014, který v něm spatřoval přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku.
 4. Uvedené usnesení krajského soudu napadl nejvyšší státní zástupce dovoláním, a to v neprospěch obou obviněných. Svůj mimořádný opravný prostředek opřel o dovolací důvody uvedené v § 265b odst. 1 písm. f), g) tr. řádu.
 5. Nejvyšší státní zástupce úvodem rozsáhle zrekapituloval průběh soudního řízení po podání obžaloby, v němž soud prvního stupně nejprve rozhodl o vině obou obviněných rozsudkem ze dne 21. 12. 2015, sp. zn. 5 T 175/2014, a odsoudil je za přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku k trestu odnětí svobody v trvání 4 měsíců, jehož výkon podmíněně odložil na zkušební dobu dvou roků. Současně uložil oběma obviněným trest zákazu činnosti spočívající v zákazu výkonu funkce statutárního orgánu všech obchodních korporací a družstev na dobu tří let (viz č. l. 880) a rozhodoval též o nároku poškozeného družstva. Z podnětu odvolání obou obviněných pak Krajský soud v Hradci Králové usnesením ze dne 14. 6. 2016, sp. zn. 12 To 105/2016, zrušil tento odsuzující rozsudek a věc vrátil okresnímu soudu k novému projednání a rozhodnutí se závazným právním názorem týkajícím se okamžiku, kdy nastal účinek stíhaného přečinu v podobě škody na majetku družstva. Na rozdíl od soudu prvního stupně, který jej stanovil na dobu, kdy byl učiněn příklep vydražiteli, krajský soud považoval za rozhodnou dobu vzniku škodlivého následku, resp. účinku den, kdy došlo ke zřízení zástavního práva na nemovitém majetku družstva. S ohledem na tento časový předstih bylo nutné stanovit počátek běhu tříleté promlčecí lhůty dříve, přičemž soudu prvního stupně bylo uloženo, aby věc znovu posoudil a rozhodl v souladu s vysloveným výkladem. Stalo se tak právě usnesením citovaným pod bodem 1. tohoto rozhodnutí.
 6. Nejvyšší státní zástupce označil za nesprávnou právní interpretaci pravidla uvedeného v § 34 odst. 2 věta prvá tr. zákoníku, na jejímž základě soudy (resp. primárně Krajský soud v Hradci Králové) dospěly k závěru, že počátek běhu promlčecí doby se v posuzovaném případě odvíjí od doby vzniku zástavního práva váznoucího na nemovitostech. Z dikce ustanovení § 34 odst. 2 tr. zákoníku vyplývá, že promlčecí doba počíná běžet


text:
u trestných činů, u nichž je znakem účinek, anebo u nichž je účinek znakem kvalifikované skutkové podstaty, od okamžiku, kdy takový účinek nastal. Účinkem je přitom rozuměna změna působení na hmotný předmět útoku, a to nejčastěji v podobě škodlivého následku. V trestní věci obviněných přitom jde o spáchání skutku kvalifikovaného jako přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku, u něhož je způsobení značné škody znakem již základní skutkové podstaty. Zásadní otázkou je však určení samotného účinku, za který nelze podle dovolatele považovat samotné sjednání zástavního práva na nemovitém majetku družstva, nýbrž až případnou realizaci tohoto práva, při níž teprve dochází ke změně hmotného předmětu útoku pachatele takového trestného činu.
 7. Dovolatel upozornil na to, že zástavní právo je zajišťovacím institutem civilního práva mající akcesorický a subsidiární charakter, proto je vždy vázáno na zajišťovanou pohledávku, bez které nemůže samo o sobě existovat. V daném případě se jednalo o pohledávky GE Money Bank, a. s., (věřitele), vzniklé jednak ze smlouvy o úvěru č. ..., uzavřené s dlužníkem P. N., a ze smlouvy o úvěru č. ..., uzavřené s obchodní společností HORIZONT PLUS, s. r. o., jako dlužníkem. Nejvyšší státní zástupce doplnil, že bez těchto závazkových právních vztahů by nemohlo existovat jejich zajištění v podobě zástavního práva váznoucího na nemovitostech družstva. Při zohlednění povahy závazkového vztahu je zřejmé, že v okamžiku vzniku zástavního práva žádný škodlivý následek na předmětu zástavy, tj. dotčených pozemcích nenastal. V této době totiž nikdo z účastníků právních vztahů nevěděl, zda zajišťované pohledávky budou řádně splaceny a zda vůbec dojde k realizaci zástavního práva. Uznal, že zástavní právo představuje vadu váznoucí na nemovitosti, nicméně současně uvedl, že v době jeho sjednání jako zajišťovacího instrumentu zástavní právo žádným přímým způsobem neovlivnilo, resp. nesnížilo hodnotu zastaveného majetku. Na podporu svého tvrzení odkázal i na vyjádření Martina Buchara soudního znalce z oboru ekonomika odvětví ceny a odhady nemovitostí, a rovněž na znění zákona č. 151/1997 Sb., o oceňování majetku a o změně některých zákonů, (zákon o oceňování majetku), ve znění pozdějších předpisů, který rovněž nezařazuje zástavní právo mezi ocenitelná věcná práva k nemovitosti. Dovolatel tudíž odmítl právní závěry soudů, podle nichž v okamžiku vzniku zástavního práva došlo k nastoupení škodlivého následku, resp. účinku, zástavní právo totiž není majetkovým právem a nelze je ocenit; žádným přímým způsobem nesnižuje samo o sobě hodnotu nemovitostí (zástavy), na kterých vázne, resp. může mít pouze jiné efekty, např. komplikace při prodeji.
 8. Vzhledem k uvedenému nejvyšší státní zástupce dovodil, že škodlivý následek na majetku Družstva Slunečná ulice, resp. na nemovitostech, na nichž vázla uvedená zástavní práva, nastal teprve v okamžiku, kdy došlo k faktické realizaci těchto zástavních práv při zpeněžení zástavy ve veřejné dražbě, tj. ke dni 4. 11. 2011, kdy bylo pravomocně rozhodnuto o příklepu zastavených nemovitostí vydražiteli. Proto je teprve až od tohoto data nutné v souladu s § 34 odst. 2 tr. zákoníku odvíjet počátek běhu promlčecí doby, která je v případě přečinu podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku tříletá; uplynula tudíž ke dni


text:
4. 11. 2014. Protože trestní stíhání obviněného Ing. arch. T. V. bylo zahájeno dne 7. 3. 2014 a obviněného M. B. dne 27. 1. 2014, stalo se tak před uplynutím promlčecí doby a jejich trestní odpovědnost z toho důvodu není promlčena.
 9. Závěrem svého dovolání nejvyšší státní zástupce navrhl, aby Nejvyšší soud zrušil napadená usnesení Krajského soudu v Hradci Králové a Okresního soudu v Hradci Králové včetně obsahově navazujících rozhodnutích a aby přikázal soudu prvního stupně věc znovu projednat a rozhodnout. Souhlasil přitom s projednáním věci v neveřejném zasedání.
 10. Svého práva vyjádřit se k dovolání nejvyššího státního zástupce využil pouze obviněný M. B. prostřednictvím obhájce Mgr. Martina Boučka. Obviněný je přesvědčen o správnosti rozhodnutí krajského soudu, když poukázal na svoji předchozí argumentaci zakládající se na tom, že škoda na nemovitém majetku Družstva Slunečná ulice vznikla již v okamžiku jeho zatížení zástavním právem, tj. vkladem zástavních práv do katastru nemovitostí, tudíž trestní stíhání obviněných je již promlčeno. Na podporu svého tvrzení přitom odkázal na judikaturu Nejvyššího soudu (např. usnesení Nejvyššího soudu sp. zn. 7 Tdo 289/2003, 8 Tdo 1315/2011). Za nesprávný považuje taktéž postup soudního znalce Martina Buchara při stanovení obvyklé ceny zastavených pozemků v místě a čase, kdy znalec nezohlednil váznoucí práva na nemovitosti; samotný postup soudního znalce označil za rozporný s metodikou posuzování obvyklé ceny . Závěrem svého vyjádření proto obviněný M. B. navrhl, aby Nejvyšší soud dovolání nejvyššího státního zástupce zamítl jako nedůvodné a současně projevil souhlas s projednáním věci v neveřejném zasedání.
 11. Nejvyšší soud shledal, že dovolání obsahuje vyžadované náležitosti a byly splněny i všechny formální podmínky pro konání dovolacího řízení v této věci. Jak bylo již shora zmíněno, nejvyšší státní zástupce mimořádný opravný prostředek opřel o dovolací důvody podle § 265b odst. 1 písm. f) a g) tr. řádu, neboť bylo rozhodnuto o zastavení trestního stíhání, aniž byly splněny zákonné podmínky pro takové rozhodnutí, a toto rozhodnutí spočívá na jiném nesprávném hmotněprávním posouzení.
 12. Protože dovolání lze podat jen z důvodů taxativně vyjádřených v § 265b tr. řádu, Nejvyšší soud dále posuzoval, zda nejvyšším státním zástupcem vznesené námitky naplňují jím uplatněné dovolací důvody.
 13. Důvod dovolání podle § 265b odst. 1 písm. f) tr. řádu je dán tehdy, pokud bylo rozhodnuto o postoupení věci jinému orgánu, o zastavení trestního stíhání, o podmíněném zastavení trestního stíhání, o schválení narovnání, aniž byly splněny podmínky pro takové rozhodnutí. Dovolací důvod zde spočívá v okolnosti, že nebyly splněny zákonné podmínky k tomu, aby soud učinil některé z rozhodnutí uvedených v § 265a odst. 2 písm. c), d), f) a g), kterým soud přesto rozhodl. Z okolností posuzovaného případu je zřejmé, že nejvyšší státní zástupce podal dovolání proto, že Krajský soud v Hradci Králové, jako soud odvolací zastavil trestní stíhání obviněných Ing. arch. T. V. a M. B. pro skutek, v němž již soud prvního stupně shledal přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku, ačkoli podle dovolatele pro taková rozhodnutí nebyly splněny podmínky.
 14. Podle § 265b odst. 1 písm.


text:
g) tr. řádu musí vytýkaná vada napadeného rozhodnutí spočívat v porušení hmotněprávního ustanovení trestního zákoníku či jiné právní normy, kterou je nutné použít při zkoumání trestní odpovědnosti obviněného z pohledu hmotněprávních podmínek trestnosti činu. Totéž platí u jiné skutkové okolnosti, která by mohla být soudy nesprávně posouzena podle jiného ustanovení příslušné hmotněprávní úpravy, než jaká na ni dopadala. Prostřednictvím tohoto dovolacího důvodu tedy nelze namítat nedostatky v učiněných skutkových zjištěních, ani procesní vady spočívající v nesprávném způsobu hodnocení důkazů, nedostatečném rozsahu dokazování apod., neboť v takovém případě by se jednalo o námitky vytýkající pochybení při aplikaci procesních předpisů (viz zejména § 2 odst. 5, 6 tr. řádu, § 89 a násl. tr. řádu, § 207 a násl. tr. řádu a § 263 odst. 6, 7 tr. řádu).
 15. Se zřetelem k tomuto vymezení nejvyšším státním zástupcem uplatněných dovolacích důvodů a konkrétním námitkám, jež jim obsahově odpovídají, mohl Nejvyšší soud přezkoumat podle § 265i odst. 3 tr. řádu zákonnost a odůvodněnost výroku o zastavení trestního stíhání obviněných vysloveného v napadeném usnesení Krajského soudu v Hradci Králové, a rovněž v jemu předcházejícím usnesení Okresního soudu v Hradci Králové. Přitom zjistil, že dovolání v neprospěch obou obviněných má své opodstatnění.
 b) Důvodnost dovolání nejvyššího státního zástupce
 16. Námitka nejvyššího státního zástupce směřující do oblasti nesprávného určení počátku běhu promlčecí doby podle § 34 odst. 1, 2 tr. zákoníku, která má významný vliv na posouzení trestní odpovědnosti obviněných, byla uplatněna formálně právně relevantním způsobem. Vytýká totiž nesprávné použití ustanovení hmotné části trestního práva, o něž soudy nižších stupňů opřely svůj výrok o zastavení trestního stíhání obou obviněných odkazem na promlčení jejich trestní odpovědnosti a odpovídá tak důvodům dovolání podle § 265b odst. 1 písm. g) a f) tr. řádu. Nejvyšší soud ji posoudil jako důvodnou.
 17. Trestní stíhání obviněných bylo v souladu s § 160 odst. 1 tr. řádu zahájeno usnesením komisaře oddělení hospodářské kriminality Krajského ředitelství policie Královéhradeckého kraje ze dne 15. 1. 2014, a to pro přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 220 odst. 1, 2 písm. b) tr. zákoníku spáchaný ve spolupachatelství podle § 23 tr. zákoníku. Předmětné usnesení si obviněný Ing. arch. T. V. osobně převzal dne 7. 3. 2014 a obviněný M. B. dne 27. 1. 2014 (viz č. l. 42 verte). Jak bylo konstatováno v dovolání nejvyššího státního zástupce, Okresní soud v Hradci Králové provedl v dané věci hlavní líčení a rozhodl rozsudkem o vině a trestu obviněných, přičemž na základě výsledků dokazování žalovaný skutek kvalifikoval jako přečin porušení povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku. Na podkladě odvolání obou obviněných Krajský soud v Hradci Králové tento rozsudek zrušil a věc vrátil soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí. V rámci pokynů nižšímu soudu vyslovil odvolací soud názor týkající se doby, kdy došlo ke vzniku škody na majetku poškozeného družstva tak, že nastal již sjednáním zástavního práva k nemovitostem, resp. v obou případech vkladem zástavního práva do příslušného katastru nemovitostí, nikoli v okamžiku příklepu vydražiteli, jak předtím


text:
učinil okresní soud ( je možné zdůraznit již na tomto místě, že správně ). S ohledem na povinnost respektovat právní názor nadřízeného soudu, musel se v novém hlavním líčení okresní soud znovu zabývat plynutím promlčecí lhůty ve vztahu k době sjednání zástavního práva k dotčeným nemovitostem. V souladu s vysloveným výkladem o počátku běhu tříleté promlčecí doby vázaného na vznik škody na majetku Družstva Slunečná ulice, a zahájení předmětného trestního stíhání obviněných, okresní soud zastavil trestní stíhání obviněných z důvodu jeho promlčení.
 18. Stěžejní otázka, kterou nejvyšší státní zástupce učinil předmětem dovolacího přezkumu, se tedy týká určení okamžiku, jímž byl v důsledku žalovaného jednání obviněných vyvolán škodlivý následek, resp. účinek v podobě škody na majetku družstva, vůči němuž měli obvinění povinnost řádné péče. Škoda na opatrovaném nebo spravovaném majetku dosahující výše nejméně 500 000 Kč (podle ustanovení § 138 odst. 1 tr. zákoníku jde o značnou škodu) tvoří jeden ze znaků základní skutkové podstaty přečinu porušení povinnosti při správě cizího majetku z nedbalosti podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku. Při posuzování počátku běhu promlčení doby ve smyslu § 34 odst. 2 tr. zákoníku se obecně uplatní pravidlo ukončení jednání jako znaku objektivní stránky konkrétního trestného činu, tedy bez ohledu na to, kdy nastal, nebo měl nastat jeho následek. U těch trestných činů, znakem jejichž základní či jen kvalifikované skutkové podstaty je rovněž účinek, však počíná promlčecí doba běžet až tehdy, kdy takový účinek nastane. Účinkem jsou míněny změny na hmotném předmětu útoku, to znamená i způsobení škody. Mezi ukončením jednání, které vedlo k určitému účinku, a vznikem takového účinku zpravidla nebývá delší časová souvislost, avšak v určitých případech může dojít k uplynutí delší doby mezi jednáním pachatele a okamžikem, kdy nastal jeho účinek; tato skutečnost však nemá žádný vliv na běh promlčecí doby, resp. určení jejího počátku, který i v těchto případech je nutné odvíjet až od vzniku účinku [srov. Šámal, P. a kol. Trestní zákoník I. § 1 až 139. Komentář. 2. Vydání. Praha: C. H. Beck 2012, 463, 464 s., a DRAŠTÍK Antonín, FREMR Robert, DURDÍK Tomáš, RŮŽIČKA Miroslav, SOTOLÁŘ Alexander a kol. Trestní zákoník. Komentář I. díl. (§ 1 - 232). 1. vydání. Praha: Wolters Kluwer, 2015, s. 279.].
 19. Pro vyřešení sporné otázky vzniku účinku na majetku družstva je tudíž nutné zjistit okamžik, k němuž došlo ke vzniku škody na majetku družstva v důsledku jednání spočívajícího ve sjednání dvou zástavních smluv, v nichž se stal nemovitý majetek družstva předmětem zástavy ve prospěch zástavního věřitele. Zástavní právo plní především funkci zajišťovací (§ 152 zákona č. 40/1964 Sb., občanský zákoník, ve znění účinném v rozhodné době, nyní § 1309 zákona č. 89/2012 Sb., občanský zákoník, ve znění pozdějších předpisů) . Jednou z podmínek jeho zřízení je tedy nejprve vznik závazkového vztahu mezi věřitelem a jeho dlužníkem, přičemž tento věřitel uzavře k zajištění této své pohledávky zástavní smlouvu a to buď přímo se zástavcem, tj. se zástavním dlužníkem, který je současně zástavcem (osobním dlužníkem), nebo jako v daném případě může např. do vztahu založeného smlouvou o poskytnutí úvěru


text:
mezi věřitelem a dlužníkem přistoupit další subjekt, jehož majetek bude sloužit k zajištění pohledávky věřitele, a který s ním uzavře zástavní smlouvu, tj. zástavní dlužník, resp. zástavce. Zástavní právo má tudíž akcesorickou povahu, tj. jeho vznik je podmíněn platným vznikem pohledávky, k jejímuž zajištění má sloužit. Plní především zajišťovací funkci, neboť poskytuje zástavnímu věřiteli jistotu, že pokud nebude dlužník (osobní, dříve též obligační dlužník) řádně plnit sjednané podmínky z úvěrové smlouvy, bude moci svou pohledávku uspokojit ze zástavy. Jedná se o vyjádření subsidiární povahy zástavního práva, jež představuje pro zástavního věřitele další způsob uspokojení jeho pohledávky, který může využít poté, co dlužník dobrovolně nesplní řádně a včas svůj závazek vůči němu (pokud závazek jinak nezanikne). Za této situace by došlo k naplnění uhrazovací funkce zástavního práva, kdy zástavní věřitel se nemusí domáhat splnění své pohledávky jen z majetku dlužníka, ale je oprávněn se uspokojit ze zástavy, resp. z výtěžku prodeje zástavy.
 20. Jak vyplývá z uvedené charakteristiky patří zástavní právo mezi taxativně vymezené typy věcných práv [neboli práv k věcem, to znamená, je-li věc zatížená zástavním právem prodána, zástavní právo na ni i nadále přetrvává a nový vlastník je povinen je strpět (§ 164 obč. zák. )]. Neprojevuje se však v žádném důsledku v majetkové sféře zástavního věřitele, jehož objem majetku se uzavřením zástavní smlouvy nerozroste (o hodnotu předmětu zástavy). Jak bylo uvedeno, jedná se primárně o zajišťovací institut a poskytuje zástavnímu věřiteli pouze možnost uspokojení své pohledávky, která mu vznikla v důsledku závazkového vztahu s dlužníkem, pokud ten své povinnosti dlužníka nesplní. Z tohoto důvodu nelze ani stanovit či určit hodnotu zástavního práva, neboť samo o sobě nemá vlastní majetkovou hodnotu (srov. např. rozhodnutí Nejvyššího soudu uveřejněné pod č. 35/2007 Sb. rozh. obč.). Pokud zástavní věřitel využije tohoto práva k zajištění své pohledávky, nemá uzavření zástavní smlouvy žádný vliv na rozsah majetku obou účastníků této smlouvy. Po celou dobu trvání zástavního práva nedochází k rozšíření majetku zástavního věřitele, jemuž zástava slouží k zajištění jeho nároku na plnění ze závazkového právního vztahu s dlužníkem (může být odlišný od zástavního dlužníka, jak již bylo uvedeno), ale nemá vliv ani na stávající majetkovou sféru zástavního dlužníka, který po celou tuto dobu trvání zástavního práva zůstává nadále vlastníkem jeho předmětu, tj. zástavy.
 21. Ačkoli obvinění Ing. arch. T. V. a M. B. zřídili zástavní právo k nemovitostem patřícím do majetku Družstva Slunečná ulice, a to ve prospěch věřitele GE Money Bank, a. s., jemuž tímto právním jednáním sice poskytli pro případ nesplnění obou zajištěných pohledávek podpůrný zdroj k jejich uspokojení, nesnížili přesto fakticky objem samotného nemovitého majetku družstva v tom smyslu, že by nastal účinek v podobě způsobené škody. I když se existence zástavního práva považuje za vadu váznoucí na nemovitostech, která může ovlivnit zejména směnnou hodnotu zástavy, projeví se až v okamžiku dispozice s takovou nemovitostí, a to vůči subjektu odlišnému od zástavního věřitele. V době sjednání zástavního práva obviněnými jménem družstva, tj. uzavřením obou zástavních smluv s GE Money Bank, a. s., samo zástavní právo žádným přímým způsobem nesnížilo hodnotu zastavených


text:
nemovitostí; lze však připustit, že se tato vada mohla projevit i jinak např. komplikacemi při prodeji, pokud by takový záměr družstvo realizovalo za trvání zástavního práva. Sjednáním zástavního práva obvinění však fakticky vystavili družstvo jako vlastníka zastavených nemovitostí riziku naplnění účelu zástavních smluv, pokud by zástavní věřitel využil svého práva uspokojit své pohledávky vůči oběma úvěrovým dlužníkům, jak se nakonec i v projednávané věci stalo.
 22. S ohledem na uvedené je zapotřebí vznik škodlivého následku, resp. účinku sjednání obou zástavních smluv v podobě škody na majetku zástavního dlužníka spatřovat až v okamžiku realizace zástavního práva zástavním věřitelem, a to zpeněžením zástavy (nemovitostí povinného Družstva Slunečná ulice v rámci veřejné dražby). Stalo se tak příklepem soudního exekutora Mgr. Jaromíra France, o němž bylo vydáno usnesení ze dne 11. 10. 2011, č. j. 023 EX 03065/10-033, v rámci kterého bylo rozhodnuto o nejvyšším podání vydražitele S. M. Teprve poté pozbyl zástavní dlužník svůj nemovitý majetek, který tvořil předmět zástavního práva ( § 165a obč. zák. ) . Z tohoto důvodu je nutné souhlasit s argumentací nejvyššího státního zástupce, o niž opřel své dovolání, neboť soudy obou stupňů (primárně odvolací soud) nesprávně vyložily důsledky uzavření zástavních smluv obviněnými na rozsah majetku družstva, a tím vadně určily okamžik vzniku škody na majetku družstva (viz str. 6 usnesení soudu prvního stupně, str. 6-7 usnesení odvolacího soudu).
 23. Posuzovaná věc se proto liší od případů, kterými se již dříve zabýval Nejvyšší soud pod sp. zn. 7 Tdo 289/2003 a 8 Tdo 1315/2011, na něž obviněný poukázal v rámci své repliky k dovolání nejvyššího státního zástupce. Především byla v těchto věcech řešena jednání spočívající v jiných skutkových okolnostech a rovněž byly odlišně právně posuzovány. V prvním z uvedených rozhodnutí se jednalo o trestný čin poškození věřitele podle § 256 odst. 1 písm. a), odst. 3 tr. zákoníku, jehož se měl dopustit obviněný tím, že převedl (daroval) část svého majetku (nemovitosti), k němuž bylo předtím zřízeno zástavní právo, na jiné osoby, a současně noví nabyvatelé (obdarovaní) souhlasili se zřízením věcného břemene na těchto nemovitostech spočívajícího v doživotním a bezplatném právu bydlení pro dárce obviněného. V dovolacím řízení bylo soudům vytčeno, že za poškozující jednání vůči zástavnímu věřiteli považovaly samotný převod tohoto majetku, ačkoli noví vlastníci věděli o existujícím zástavním právu a byli jím rovněž vázáni. Nejvyšší soud zdůraznil, že samotné zcizení zastaveného majetku, byť k němu došlo proti smluvnímu ujednání v zástavní smlouvě, jež nedovolovala žádný přechod vlastnictví zástavy, nemohlo samo o sobě vést ke zmaření uspokojení pohledávky zástavního věřitele, a to ani k částečnému. Ten se totiž i nadále mohl uspokojit z výtěžku zpeněžení zastavených nemovitostí, pokud by dlužník nesplnil řádně svůj dluh. Významnou skutečností, která naopak mohla způsobit minimálně ztížení či dokonce znemožnění uspokojení zástavního věřitele, však bylo zatížení předmětných nemovitostí věcným břemenem, neboť jejich existence rozhodně měla vliv na prodejnost zástavy. Výše škody trestného činu poškozování věřitele podle § 256 tr. zákona (nyní trestného činu poškození věřitele podle § 222 tr. zákoníku) tak nemohla být odvozena od výše nesplacené pohledávky zástavního věřitele, nýbrž byla-li cena


text:
nemovitosti nižší než zůstatek dlužné pohledávky, rozdílem mezi cenou nemovitosti před zřízením věcného břemene a cenou nemovitosti sníženou o cenu věcného břemene. Z těchto důvodů vydal Nejvyšší soud kasační rozhodnutí a vrátil věc soudu prvního stupně k novému projednání a rozhodnutí. Pokud jde o druhý dovolacím soudem posuzovaný případ vedený pod sp. zn. 8 Tdo 1315/2011, byl předmětem trestního stíhání skutek kvalifikovaný jako trestný čin podvodu podle § 250 odst. 1, 3 písm. b) tr. zák. Obviněný se jej měl dopustit tím, že prodal nemovitosti zatížené zástavním právem, o čemž kupující strana byla obeznámena, a součást kupní smlouvy tvořila dohoda o určení části kupní ceny na úhradu závazku, který byl zajištěn zástavním právem tak, aby mohlo následně zaniknout. Obviněný však nesplnil tuto dohodu, nepravdivými informacemi dosáhl toho, že nedošlo k zaplacení hypotečního úvěru zástavnímu věřiteli. Kupující se tak i přes původní dohodu s prodávajícím nezbavili zástavního práva na jimi vlastněných nemovitostech. I přes skutkové odlišnosti však také v tomto usnesení ze dne 23. 11. 2011 senát 8 Tdo jasně deklaroval, že jakkoli je nutné nahlížet na jednání obviněného jako na minimálně nekorektní, nelze za jeho důsledek považovat škodu rovnající se části kupní ceny určené na úhradu hypotečního úvěru. Na straně kupujících nedošlo ke zmenšení jejich majetku představovaného nabytými nemovitostmi, nehrozil ani jeho úbytek, neboť úvěrové splátky byly nadále hrazeny, tudíž nemohla být zasažena majetková práva kupujících. Dále Nejvyšší soud v citovaném rozhodnutí poukázal na již zmíněné rozhodnutí č. 35/1997 Sb. rozh. obč., a dále na usnesení Nejvyššího soudu ze dne 16. 12. 2010, sp. zn. 21 Cdo 5145/2009, týkající se povahy zástavního práva a jeho vlivu na majetek zástavního věřitele.
 24. Vzhledem k tomu, že soudy v posuzované věci obviněných Ing. T. V. a M. B. vycházely z nesprávného určení okamžiku spáchání přečinu porušení povinnosti při správě cizího majetku podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku, posoudily vadně i termín počátku běhu promlčecí doby ve smyslu § 34 odst. 2 tr. zákoníku. Jak správně prosazoval dovolatel, nastal účinek žalovaného skutku nikoli samotným sjednáním zástavního práva na předmětných nemovitostech, nýbrž až při jeho realizaci formou zpeněžení zástavy ve veřejné dražbě dne 11. 10. 2011, resp. ke dni 4. 11. 2011 pravomocným rozhodnutím o příklepu zastavených nemovitostí vydražiteli. Až v tomto okamžiku bylo Družstvo Slunečná ulice zbaveno svého nemovitého majetku, který byl předtím předmětem zástavního práva ve prospěch GE Money Bank, a. s., avšak po celou dobu trvání zástavního práva nebylo vlastnictví družstva k němu dotčeno. Trestní sazba základní skutkové podstaty přečinu podle § 221 odst. 1 tr. zákoníku dovoluje uložení trestu odnětí svobody až na šest měsíců, tudíž podle § 34 odst. 1 písm. e) tr. zákoníku je k zániku trestní odpovědnosti jeho pachatele z důvodu promlčení nutné uplynutí tříleté promlčecí doby.
 25. V případě obviněných tedy běh promlčecí doby započal v okamžiku vzniku škodlivého následku, tj. ke dni 4. 11. 2011, nikoli předcházejícím sjednáním zástavního práva k nemovitému majetku družstva. K promlčení trestní odpovědnosti obviněných proto mohlo dojít nejdříve dnem 4. 11. 2014. Vzhledem k době zahájení trestního stíhání obou