text:
Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013, kterým se mění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006, kterým se stanoví kodex Společenství o pravidlech upravujících přeshraniční pohyb osob (Schengenský hraniční kodex), Úmluva k provedení Schengenské dohody, nařízení Rady (ES) č. 1683/95 a (ES) č. 539/2001 a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 767/2008 a (ES) č. 810/2009 (Úř. věst. L 182, 29.6.2013, s. 1).
 (19)
 Rozhodnutí Rady 2000/365/ES ze dne 29. května 2000 o žádosti Spojeného království Velké Británie a Severního Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis (Úř. věst. L 131, 1.6.2000, s. 43).
 (20)
 Rozhodnutí Rady 2002/192/ES ze dne 28. února 2002 o žádosti Irska, aby se na ně vztahovala některá ustanovení schengenského acquis (Úř. věst. L 64, 7.3.2002, s. 20).
 (21)
 Den vstupu dohody v platnost zveřejní v Úředním věstníku Evropské unie generální sekretariát Rady.
 ---documentbreak---
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 27.7.2017
 COM(2017) 392 final
 PŘÍLOHA
 návrhu rozhodnutí Rady
 o uzavření Dohody mezi Evropskou unií a Antiguou a Barbudou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Antiguou a Barbudou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty
 PŘÍLOHA
 DOHODA
 mezi Evropskou unií a Antiguou a Barbudou, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím a Antiguou a Barbudou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty
 EVROPSKÁ UNIE
 na jedné straně a
 ANTIGUA A BARBUDA
 na straně druhé,
 společně dále jen „smluvní strany“,
 S OHLEDEM na Dohodu mezi Evropským společenstvím a Antiguou a Barbudou o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty (dále jen „dohoda“), která vstoupila v platnost dne 1. května 2010,
 ZNOVU POTVRZUJÍCE význam usnadnění mezilidských kontaktů,
 BEROUCE NA VĚDOMÍ, že dohoda přispívá ke spokojenosti občanů smluvních stran,
 BEROUCE V ÚVAHU, že definice krátkodobých pobytů podle dohody (tři měsíce během šestiměsíčního období následujícího po datu prvního vstupu) není dostatečně přesná, a zejména pojem „den prvního vstupu“ může vést k nejasnostem a otázkám,
 MAJÍCE NA PAMĚTI, že nařízení (EU) č. 610/2013 ze dne 26. června 2013 zavedlo horizontální změny ve „vnitřním“ acquis EU v oblasti víz a hranic a vymezilo krátkodobý pobyt jako „90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů“,
 BEROUCE V ÚVAHU, že systém vstupu/výstupu, který má Evropská unie v úmyslu zavést, vyžaduje využití jednotné a jednoznačné definice pro krátkodobý pobyt, která je použitelná pro všechny státní příslušníky třetích zemí,
 PŘEJÍCE SI zajistit plynulý tok cestujících na hraničních přechodech smluvních stran,
 ZNOVU POTVRZUJÍCE, že dohoda platí pro občany všech členských států Evropské unie s výjimkou Spojeného království a Irska,
 BEROUCE V ÚVAHU Protokol o postavení Spojeného království a Irska s ohledem na prostor svobody, bezpečnosti a práva a Protokol o schengenském acquis začleněném do rámce Evropské unie, připojené ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, a potvrzujíce, že ustanovení této dohody se nevztahují na Spojené království a Irsko,
 SE DOHODLY TAKTO:
 Článek 1
 Dohoda se mění v souladu s ustanoveními tohoto článku:
 (1)V názvu a v čl. 3 odst. 5, čl. 6 odst. 1 a čl. 8 odst. 7 se slovo „Společenství“


text:
nahrazuje slovem „Unie“.
 (2)V článku 1 se slova „tří měsíců během šestiměsíčního období“ nahrazují slovy „90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů“.
 (3)Ustanovení čl. 4 odst. 1 se nahrazuje tímto:
 „Občané Evropské unie smějí pobývat na území Antiguy a Barbudy po dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů.“
 (4)Ustanovení čl. 4 odst. 2 se nahrazuje tímto:
 „Občané Antiguy a Barbudy smějí pobývat na území členských států, které v plném rozsahu uplatňují schengenské acquis, po dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů. Tato doba se počítá bez ohledu na délku pobytu v těch členských státech, které dosud schengenské acquis v plném rozsahu neuplatňují.
 Občané Antiguy a Barbudy smějí pobývat na území každého z členských států, které dosud schengenské acquis v plném rozsahu neuplatňují, po dobu nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů, bez ohledu na dobu pobytu vypočtenou pro území členských států uplatňujících schengenské acquis v plném rozsahu.“
 (5)V čl. 4 odst. 3 se slova „tři měsíce“ nahrazují slovy „90 dnů“ a slovo „Společenství“ se nahrazuje slovem „Unie“.
 (6)V čl. 8 odst. 4 se poslední věta nahrazuje tímto:
 „Smluvní strana, která pozastavila provádění této dohody, bezodkladně uvědomí druhou smluvní stranu, jakmile důvody pozastavení pominou, a pozastavení zruší.“
 Článek 2
 Smluvní strany ratifikují nebo schválí tuto dohodu v souladu se svými příslušnými postupy a tato dohoda vstoupí v platnost prvním dnem šestého měsíce následujícího po dni, kdy poslední strana oznámí druhé straně dokončení zmíněných postupů.
 Sepsáno v [...] dne [...] dva tisíce sedmnáct ve dvou vyhotoveních v jazyce anglickém, bulharském, českém, dánském, estonském, finském, francouzském, chorvatském, italském, litevském, lotyšském, maďarském, maltském, německém, nizozemském, polském, portugalském, rumunském, řeckém, slovenském, slovinském, španělském a švédském, přičemž všechna znění mají stejnou platnost.
 Za Evropskou unii
 Za Antiguu a Barbudu
 SPOLEČNÉ PROHLÁŠENÍ TÝKAJÍCÍ SE ISLANDU, NORSKA, ŠVÝCARSKA A LICHTENŠTEJNSKA
 Je žádoucí, aby orgány Norska, Islandu, Švýcarska a Lichtenštejnska na jedné straně a Antiguy a Barbudy na straně druhé bezodkladně pozměnily stávající dvoustranné dohody o zrušení vízové povinnosti pro krátkodobé pobyty za podmínek, jaké stanoví tato dohoda.
 Společné prohlášení o výkladu doby 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů
 Smluvní strany se dohodly, že dobou nejvýše 90 dnů během jakéhokoliv období 180 dnů podle článku 4 dohody se rozumí nepřetržitý pobyt nebo několik po sobě jdoucích návštěv, jejichž trvání během jakéhokoliv období 180 dnů nepřekročí 90 dnů.
 Slovo „jakýkoliv“ znamená, že se použije „pohyblivé“ referenční období 180 dnů a zpětně se započítá každý den pobytu v posledním období 180 dnů, aby se ověřilo, že je i nadále splňován požadavek 90 dnů v jakémkoliv období 180 dnů. To znamená mimo jiné, že nepřítomnost po dobu 90 po sobě jdoucích dnů opravňuje k novému pobytu v délce až 90 dnů.
 ________

type: legislation

jurisdiction: EU


text:
 Důležité právní upozornění
 |
 52004PC0810
 Návrh rozhodnutí Rady kterým se stanoví důsledky přistoupení České republiky a Polska pro účast Evropského společenství v Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Odry před znečištěním a Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Labe. /* KOM/2004/0810 konecném znení */
 V Bruselu dne 16.12.2004KOM(2004) 810 v konečném zněníNávrhROZHODNUTÍ RADYkterým se stanoví důsledky přistoupení České republiky a Polska pro účast Evropského společenství v Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Odry před znečištěním a Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Labe.(předložená Komisí)ODŮVODNĚNÍPo přistoupení nových členských států dne 1. května 2004 se situace přeshraničních povodí, která sdílejí členské státy EU a třetí země, změnila ve dvou směrech.Jedním důsledkem je, že vzhledem k posunutí hranic EU na východ bude nyní nutné začít s novými sousedy řešit otázku řek přesahujících hranice států. Proto je potřeba prostudovat proveditelnost a možnosti případné účasti Evropského společenství ve stávajících nebo nových mezinárodních dohodách týkajících se řek přesahujících hranice států a vodních toků, které se nacházejí dále ve východní Evropě.Dalším okamžitým důsledkem je podstatná změna situace v případě mezinárodních řek, které se po rozšíření nacházejí zcela na území EU. To je případ povodí Odry a Labe.Evropské společenství je smluvní stranou Dohody o Mezinárodní komisi pro ochranu Odry před znečištěním[1] a Dohody o Mezinárodní komisi pro ochranu Labe[2] (dále jen „dohody o Odře a Labi“).V obou případech byla účast Společenství nezbytná, protože dohody byly uzavřeny se třetími zeměmi a týkaly se záležitostí spadajících do oblasti environmentální politiky ES. Vazby na právo Společenství jsou ve skutečnosti velmi úzké a obě dohody jsou všeobecně uznány za důležitý nástroj podpory cílů rámcové směrnice o vodě v Polsku a České republice, která předznamenala proces přistoupení těchto zemí k EU.Ode dne přistoupení Polska a České republiky k EU jsou všechny smluvní strany dohod o Odře a Labi členskými státy EU. Vzhledem k zásadní změně okolností ukončuje toto rozhodnutí právní vztah mezi Evropským společenstvím a těmito dvěma dohodami.Rozšíření Evropské unie má zásadní transformující účinky na právní vztahy mezi smluvními stranami. Od přistoupení začalo být možné dosahovat zásadních politických cílů prostřednictvím opatření stanovených v rámci vnitřních právních předpisů Společenství. Vztahy s Polskem a Českou republikou týkající se integrovaného hospodaření s vodou v povodí Odry a Labe se staly záležitostí, jež se řídí stávajícím acquis ES, s zejména směrnicí o vodě.V tomto ohledu je vhodné připomenout, že rámcová směrnice o vodě již obsahuje ustanovení (čl. 3 odst. 4) týkající se mezinárodních oblastí povodí, jehož prostřednictvím příslušné členské státy tuto koordinaci společně zajistí a mohou pro tento účel využít stávajících struktur vyplývajících z mezinárodních dohod.To je příklad již několika dohod mezi členskými státy týkajících se řek překračujících hranice států (např. dohod o řekách Šelda nebo Mása). Současný status pozorovatele příslušnou spolupráci umožňuje a usnadňuje koherenci politiky. Společenství však není smluvní stranou takových dohod mezi členskými státy, protože se jich neúčastní žádná třetí země, a nejedná se tedy o záležitost vnějších pravomocí Společenství ve smyslu článku 300 Smlouvy o ES. Stejný výklad by se měl uplatnit i v případě Odry a Labe po přistoupení Polska a


text: České republiky.Z toho vyplývá že, v důsledku zásadní změny v právních vztazích mezi stranami dohod po přistoupení nemůže být Společenství nadále stranou těchto dvou dohod.NávrhROZHODNUTÍ RADYkterým se stanoví důsledky přistoupení České republiky a Polska pro účast Evropského společenství v Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Odry před znečištěním a Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Labe.RADA EVROPSKÉ UNIE,s ohledem na Smlouvu o založení Evropského společenství,s ohledem na Akt o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a úpravách Smluv, na nichž je založena Evropská unie (dále jen „akt o přistoupení“)[3], a zejména na článek 57 tohoto aktu,s ohledem na návrh Komise[4],vzhledem k těmto důvodům:Účast Evropského společenství v Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Odry před znečištěním[5] a Dohodě o Mezinárodní komisi pro ochranu Labe[6] (dále jen „dohody o Odře a Labi“) byla nezbytná, protože tyto dvě dohody byly uzavřeny se třetími zeměmi a týkaly se záležitostí spadajících do oblasti environmentální politiky ES.Od 1. května 2004 jsou v důsledku přistoupení Polska a České republiky k Evropské unii všechny smluvní strany těchto dvou dohod členskými státy Evropské unie. Proto již neexistuje důvod k souhlasu, aby bylo Společenství takovými dohodami vázáno. Od tohoto okamžiku není účast Společenství potřebná ani odůvodněná.Rozšíření Evropské unie má navíc zásadní transformující účinky na právní vztahy mezi smluvními stranami. Od přistoupení je možné dosahovat zásadních politických cílů prostřednictvím opatření stanovených v rámci právních předpisů Společenství.Akt o přistoupení nestanoví pro tuto situaci zvláštní ustanovení, a je proto nezbytné přijmout požadovaná opatření v souladu s článkem 57 aktu o přistoupení, který umožňuje taková opomenutí napravit.Mělo by se tedy jasně stanovit, že s účinkem ode dne přistoupení již Společenství není stranou dohod a že může vzniknout potřeba přijmout určitá přechodná opatření.PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:Článek 11. Evropské společenství přestalo být smluvní stranou Dohody o Mezinárodní komisi pro ochranu Odry před znečištěním a Dohody o Mezinárodní komisi pro ochranu Labe s účinkem od 1. května 2004.2. Je-li to vhodné, dohodne Komise se třemi dotčenými členskými státy řešení jakýchkoli přechodných problémů, které mohou v důsledku ukončení účasti Společenství v dohodách vyvstat.Článek 2Toto rozhodnutí je určeno České republice, Spolkové republice Německo a Polsku.V Bruselu dneZa Radupředseda [1] Rozhodnutí Rady 1999/257 ze dne 29. dubna 1999, Úř. věst. L 100/20 15.4.1999.[2] Rozhodnutí Rady 91/598/EHS ze dne 18. listopadu 1991, Úř. věst. L 321/24 23.11.1991.[3] Úř. věst. L 236 12.9.2003.[4] Úř. věst. C [...], [...], s. [...].[5] Rozhodnutí Rady 1999/257 ze dne 29. dubna 1999, Úř. věst. L 100/20 15.4.1999.[6] Rozhodnutí Rady 91/598/EHS ze dne 18. listopadu 1991, Úř. věst. L 321/24 23.11.1991.


text:
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 4.3.2016
 COM(2016) 111 final
 2016/0063(NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o podpisu, jménem Evropské unie, Úmluvy Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí
 DŮVODOVÁ ZPRÁVA
 1.SOUVISLOSTI NÁVRHU
 1.1 Souvislosti
 Úmluva Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí (úmluva č. 210) byla přijata Výborem ministrů dne 7. dubna 2011. Otevřena k podpisu byla dne 11. května 2011. Úmluva je v souladu s článkem 75 otevřena k podpisu a schválení členským státům Rady Evropy, nečlenským státům, které se podílely na jejím vypracování, a Evropské unii.
 Úmluva byla sjednána během šesti zasedání zvláštního výboru ad hoc, jež se konala od prosince 2009 do prosince 2010. Evropská unie se zasedání účastnila spolu s členskými státy jako pozorovatel. Úmluva vstoupila v platnost po ratifikaci desátým členským státem Rady Evropy dne 1. srpna 2014. K 1. únoru 2016 úmluvu ratifikovalo 12 a podepsalo 25 členských států EU.
 Násilí na ženách je porušováním jejich lidských práv a extrémní formou diskriminace, která je spjata s genderovou nerovností a přispívá k jejímu udržování a posilování. Rovnost žen a mužů představuje základní hodnotu a cíl Evropské unie, jak je zakotveno ve Smlouvách (články 2 a 3 Smlouvy o Evropské unii (dále jen „Smlouva o EU“) a článek 8 Smlouvy o fungování Evropské unie (dále jen „SFEU“)) a v Listině základních práv Evropské unie (článek 23) (dále jen „Listina“). Listina také uznává právo na lidskou důstojnost, právo na život a právo na nedotknutelnost lidské osobnosti a zakazuje nelidské či ponižující zacházení, stejně jako všechny formy otroctví a nucených prací (články 1 až 5 Listiny). Ochrana žen před násilím je rovněž jednou z povinností podle Úmluvy OSN o právech osob se zdravotním postižením, jíž je EU společně se svými členskými státy smluvní stranou
 1
 , a výbor OSN pro monitorování provádění této úmluvy doporučil EU, aby úmluvu Rady Evropy ratifikovala jako krok v boji proti násilí na ženách a dívkám se zdravotním postižením
 2
 .
 Obecně je EU pevně odhodlána bojovat proti násilí nejen na svém území, ale také v rámci mezinárodních iniciativ, do nichž se zapojuje
 3
 .
 EU zaujala k nutnosti vymýtit násilí na ženách pevné postoje
 4
 a financuje zvláštní kampaně a místní projekty za účelem jeho potírání. Stávající právní předpisy v oblastech ochrany obětí trestných činů, sexuálního vykořisťování a zneužívání dětí, azylu a migrace zohledňují zejména zvláštní potřeby obětí genderově podmíněného násilí.
 Navzdory úsilí na úrovni EU i členských států zůstává rozsah násilí na ženách závažným problémem: podle průzkumu Agentury pro základní práva zveřejněného v roce 2014
 5
 zažila od svých 15 let fyzické a/nebo sexuální násilí třetina žen v EU, každá dvacátá žena byla znásilněna, 75 % žen v kvalifikované nebo vedoucí pozici se stalo obětí sexuálního obtěžování a desetina žen zažila pronásledování nebo sexuální obtěžování prostřednictvím nových technologií.
 Genderově podmíněné násilí má dopad nejen na zdraví a životní pohodu, ale také na účast žen na trhu práce, což má negativní účinky na jejich ekonomickou nezávislost a obecně na ekonomiku. Podle odhadů Evropského


text:
institutu pro rovnost žen a mužů způsobuje genderově podmíněné násilí na ženách v EU roční náklady přibližně 226 miliard EUR
 6
 .
 1.2 Cíl a obsah úmluvy
 Jak je uvedeno v hlavě I, úmluva vytváří zevrubný právní rámec pro ochranu žen a dívek proti všem formám násilí a pro prevenci, stíhání a odstranění násilí na ženách, včetně domácího násilí. Zahrnuje řadu opatření od shromažďování údajů a zvyšování povědomí až po právní opatření týkající se kriminalizace různých forem násilí na ženách. Obsahuje opatření na ochranu obětí a poskytování podpůrných služeb a řeší také aspekt genderově podmíněného násilí v kontextu azylu a migrace, jakož i jeho přeshraniční prvky. V zájmu účinného uplatňování ustanovení úmluvy stranami zavádí zvláštní kontrolní mechanismus.
 Úmluva definuje klíčové termíny používané v celém textu. Definici ženy rozšiřuje i na dívky mladší 18 let. Strany jsou povinny odsoudit všechny formy diskriminace a zajistit začlenění zásady rovnosti žen a mužů do svých právních řádů; dále se objasňuje, že pozitivní diskriminace je možná. V souladu s povahou úmluvy jakožto nástroje v oblasti lidských práv se všem stranám ukládá povinnost zajistit, aby se státní subjekty zdržely zapojení do jakéhokoli násilného jednání a aby s náležitou pečlivostí zajišťovaly předcházení, vyšetřování a trestání a odškodňování za násilné činy, kterých se dopustí nestátní subjekty. Výslovně je uvedeno, že úmluva bude uplatňována v dobách míru i v případech ozbrojených konfliktů. Přestože úmluva stanoví závazné povinnosti pouze ve vztahu k ženám, vybízí se k jejímu použití v případě všech obětí domácího násilí, tj. i mužů a chlapců.
 Hlava II doplňuje tři základní oblasti nedávno zavedených nástrojů Rady Evropy – prevenci, ochranu a stíhání – o povinnost uplatňovat ucelený přístup
 7
 a ucelenou reakci na násilí na ženách, neboť bere v úvahu, že pouze právní opatření v těchto třech oblastech k vyřešení tohoto problému nestačí. To se promítá do povinnosti učinit práva obětí těžištěm veškerých opatření a zajistit účinnou spolupráci mezi všemi příslušnými aktéry, tedy institucemi, orgány a organizacemi, i na všech úrovních, tedy národní, regionální a místní. Nevládní organizace a občanská společnost musí být uznány jako významní aktéři a strany musí podněcovat a podporovat jejich činnost. Strany musí vyčlenit odpovídající finanční a lidské zdroje pro uplatňování uceleného přístupu, opatření a programů pro předcházení a potírání násilí, včetně dostatečného financování nevládních subjektů. Úmluva dále uznává klíčovou úlohu pravidelného a přiměřeného shromažďování údajů pro účinnou tvorbu politiky a pro kontrolu opatření přijatých mechanismem dohledu, založenou na spolehlivých a srovnatelných údajích.
 Ústřední ustanovení zahrnuje požadavek na určení – případně zřízení – jednoho nebo více úředních orgánů zodpovědných za koordinaci, provádění, monitorování a hodnocení postupů a opatření, včetně koordinace shromažďování údajů, jejich analýzy a šíření.
 Hlava III doplňuje závazky stran v oblasti prevence. V souladu s celkovým vyzněním úmluvy musí strany přijmout mnohostranný přístup, který zahrnuje zvyšování povědomí, začlenění tématu rovnosti žen a mužů a tématu násilí do formálního vzdělávání na všech úrovních prostřednictvím vhodných výukových materiálů a osnov, a dále prosazování zásady nenásilí a rovnosti žen a mužů i v kontextu neformálního vzdělávání, sportu, kultury, volnočasových aktivit a médií. Strany musí


text:
zajistit odpovídající školení pro odborníky, kteří pracují s oběťmi nebo pachateli. Musí také zavést opatření pro podpůrné a léčebné programy pro pachatele. Má být podpořeno zapojení sektoru médií a sektoru informačních technologií do přípravy relevantních materiálů a dobrovolných standardů.
 Hlava IV stanoví obecné zásady týkající se povahy informací, podpůrných služeb a ochrany obětí násilí i jeho svědků. Obsahuje seznam oblastí, kde musí strany přijmout určitá opatření. Patří k nim přístup ke službám obecné podpory, jako je právní a psychologické poradenství, a k odborným službám, včetně ubytování, bezplatných a nepřetržitě fungujících telefonních linek pomoci a zvláštní lékařské a forenzní podpory obětem sexuálního násilí, jakož i zohlednění potřeb dětských svědků. Dále je třeba zavést opatření pobízející k ohlašování případů násilí svědky násilného činu nebo osoby, které mají oprávněný důvod se domnívat, že k takovému činu může dojít nebo že lze další násilný čin očekávat, jakož i stanovit pravidla týkající se podmínek, za nichž by odborníci při ohlašování spáchaných nebo hrozících násilných činů neporušovali svoji obecnou povinnost zachovávat mlčenlivost.
 Hlava V o hmotném právu stanovuje, které formy násilí mají trestněprávní důsledky, a stranám ukládá, aby ve svém trestním právu zahrnuly řadu trestných činů. Patří mezi ně psychické násilí prostřednictvím vyhrůžek nebo nátlaku, pronásledování
 8
 , fyzické násilí, sexuální násilí a znásilnění, nucený sňatek, mrzačení ženských pohlavních orgánů, násilné přerušení těhotenství / násilná sterilizace a sexuální obtěžování. Strany musí zajistit, aby žádné tyto trestné činy nebylo možné ospravedlnit „ctí“. Úmluva zavazuje strany k tomu, aby napomáhání k trestnému činu, účast na něm a pokus o trestný čin i podněcování třetí osoby k jeho spáchání klasifikovaly jako trestný čin a aby stanovily přiměřené a odrazující sankce. Při stanovení sankce lze vzít v úvahu konečné rozsudky vynesené jinou stranou. V souladu s úmluvou musí být ve vnitrostátních právních řádech stanoveny určité přitěžující okolnosti. Úmluva rovněž stranám ukládá, aby zajistily možnost využít dostatečné občanskoprávní prostředky nápravy a získat náhradu škody od pachatelů i přiměřenou náhradu škody obětem určitých trestných činů od státu
 9
 . Při soudních řízeních týkajících se svěření do péče, práva na styk s dítětem a bezpečnosti dítěte musí být zohledněny násilné incidenty. Z procesního hlediska úmluva zavazuje strany stanovit soudní příslušnost pro trestné činy spáchané na jejich území jejich státním příslušníkem nebo osobou, která má obvyklé bydliště na jejich území, a usilovat o stanovení soudní příslušnosti pro trestné činy spáchané na jejich státním příslušníkovi nebo na osobě, která má obvyklé bydliště na jejich území
 10
 . Stranám se dále nedovoluje stanovit povinná alternativní řešení sporů.
 Hlava VI upravuje procesní právo a ochranná opatření během vyšetřování a soudních řízení. Strany musí zajistit, aby donucovací orgány poskytovaly obětem včasnou ochranu, včetně shromažďování důkazů, a aby prováděly vyhodnocení rizika smrti a závažnosti situace. Zvláštní pozornost musí být věnována přístupu pachatelů ke zbraním. V právních řádech musí být stanovena možnost použití urgentního zákazu vstupu a omezujících nebo ochranných příkazů, aniž by to pro oběti představovalo zbytečnou finanční či administrativní zátěž. Jako obecné pravidlo platí, že stíhání nejzávažnějších trestných činů nesmí být závislé jen na ohlášení nebo stížnosti podané


text:
obětí
 11
 . V této hlavě úmluvy je uveden otevřený seznam opatření k ochraně práv a zájmů obětí, včetně zajištění jejich potřeb jakož svědků ve všech fázích vyšetřování a soudního řízení. Jsou to například opatření zajišťující ochranu před zastrašováním a opakovanou viktimizací, včasné informování při útěku či propuštění pachatele nebo zamezení kontaktu mezi obětí a pachatelem v co největší míře. Zohledněny musí být zejména zvláštní potřeby dětí jako obětí a svědků. Strany musí zajistit právo na právní pomoc. Promlčecí lhůty musí být koncipovány tak, aby u nejzávažnějších trestných činů bylo možné efektivně zahájit řízení poté, co oběť dosáhla plnoletosti
 12
 .
 Hlava VII bere v úvahu skutečnost, že migrující ženy a ženy, které žádají o azyl, jsou obzvláště vystaveny genderově podmíněnému násilí, a požaduje genderově citlivou interpretaci násilí v tomto kontextu. Stanoví možnost udělit obětem z řad migrujících žen samostatné povolení k pobytu
 13
 . Genderově podmíněné násilí musí být uznáno jako forma pronásledování a při posuzování statusu uprchlíka je nutné použít genderově citlivou interpretaci. Strany musí dále zavést genderově citlivé postupy při azylových řízeních. Tato hlava se rovněž zabývá dodržováním zásady nenavracení týkající se žen, které jsou obětí násilí.
 Hlava VIII je věnována zajištění mezinárodní spolupráce mezi stranami. Strany budou při provádění úmluvy vzájemně spolupracovat a využívat příslušné regionální a mezinárodní nástroje spolupráce. Strany musí zajistit, aby oběť trestného činu spáchaného na území jiné strany mohla podat stížnost v zemi svého bydliště. V situacích, kdy je určitá osoba vystavena bezprostřednímu ohrožení násilným činem, by se strany měly vzájemně informovat, aby bylo možné podniknout ochranná opatření. Tato hlava zahrnuje povinnost zpracovávat osobní údaje v souladu s Úmluvou Rady Evropy o ochraně osob se zřetelem na automatizované zpracování osobních údajů (úmluva č. 108).
 Hlava IX stanoví kontrolní mechanismus pro provádění úmluvy. Má být zřízena nezávislá expertní skupina (dále jen „GREVIO“)
 14
 sestávající z nejméně 10 a nejvýše 15
 15
 členů – nezávislých a vysoce kvalifikovaných odborníků, kteří jsou státními příslušníky smluvních stran
 16
 . Volební postup určuje Výbor ministrů
 17
 . Členové GREVIO jsou voleni Výborem smluvních stran.
 Strany předkládají GREVIO zprávy; GREVIO může rovněž provádět podrobnější šetření a návštěvy zemí. GREVIO předkládá návrhy zpráv stranám k vyjádření připomínek. Závěrečné zprávy a závěry zašle příslušné straně a Výboru smluvních stran. Výbor smluvních stran může rozhodnout o přijetí doporučení určených příslušné straně. GREVIO může rovněž přijímat obecná doporučení. Vnitrostátní parlamenty jsou přizvány k účasti na kontrolní práci. GREVIO pracuje na základě svého jednacího řádu
 18
 .
 Výbor smluvních stran se skládá ze zástupců stran úmluvy. Volí členy GREVIO. Schází se na žádost třetiny stran, předsedy výboru nebo generálního tajemníka Rady Evropy.
 Hlava X objasňuje, že úmluvou nejsou dotčeny povinnosti stran vyplývající z jiných mezinárodních nástrojů a že strany mohou uzavírat další mezinárodní dohody týkající se záležitostí, jimiž se úmluva zabývá, s cílem doplnit nebo posílit její ustanovení.
 Hlava XI stanoví postup provádění změn úmluvy. Strany, které nejsou členy Rady Evropy, musí být ohledně těchto změn konzultovány.
 Hlava XII obsahuje závěrečná ustanovení. Mimo jiné objasňuje, že ustanoveními úmluvy nejsou dotčena příznivější ustanovení vnitrostátního


text:
práva nebo závazných mezinárodních právních nástrojů, a obsahuje ustanovení o řešení sporů a o podpisu, ratifikaci, vstupu v platnost a o přistoupení států, které nejsou členy Rady Evropy. Úmluva je výslovně otevřena k podpisu Evropské unii (čl. 75 odst. 1) a podléhá ratifikaci, přijetí nebo schválení, pro něž se příslušné listiny uloží u generálního tajemníka Rady Evropy. Kterýkoli stát nebo EU mohou při podpisu nebo ratifikaci úmluvy specifikovat její územní působnost. Výhrady je možné vznášet pouze k některým ustanovením, a to na (obnovitelné) období pěti let.
 Úmluva je doplněna přílohou, která stanoví výsady a imunity členů GREVIO (a dalších členů delegací) během návštěv zemí prováděných při výkonu jejich funkcí.
 1.3 Politický cíl, který EU podpisem úmluvy sleduje
 Přístup úmluvy je zcela v souladu s mnohostranným přístupem EU k problému genderově podmíněného násilí a s hlavním cílem stávajících opatření v rámci vnitřní a vnější politiky Unie. Podpis úmluvy by vyslal silný politický signál, že se EU zavazuje k boji proti násilí na ženách, zajistil by soudržnost vnitřních a vnějších opatření a doplňkovost mezi úrovní členských států a úrovní EU a posílil by důvěryhodnost a odpovědnost EU vůči mezinárodním partnerům. Podpis úmluvy by rovněž pomohl konsolidovat opatření EU proti násilí na ženách, jelikož by se zlepšila vnitřní koordinace a zefektivnila úloha EU na mezinárodních fórech.
 2.PRÁVNÍ STRÁNKA NÁVRHU
 2.1 Pravomoc EU k podpisu úmluvy
 Podstatné části úmluvy, především většina ustanovení o trestním právu hmotném a doplňková ustanovení hlavy V (v rozsahu, v jakém jsou prospěšná) zůstávají v pravomoci členských států; u značné části ustanovení úmluvy má ovšem pravomoc EU, a úmluvu by proto měla podepsat společně s členskými státy.
 Unie má pravomoc zejména v oblasti boje proti diskriminaci a v oblasti rovnosti žen a mužů v souladu s článkem 157 SFEU, který je relevantní pro hlavu I, a v souvislosti se sexuálním obtěžováním – jímž se zabývá článek 40 úmluvy – v záležitostech zaměstnání a povolání a přístupu ke zboží a službám a jejich poskytování; dále se její pravomoc, jakož i sekundární legislativa podle článků 82 a 84 SFEU, vztahuje na opatření hlavy IV a hlavy VI, která se týkají ochrany a podpory obětí trestných činů a vyšetřování, stíhání, procesního práva a ochranných opatření. Právní základ pro opatření proti pohlavnímu vykořisťování žen a dětí je stanoven v čl. 83 odst. 1 SFEU. Podle článků 78 a 79 SFEU má EU pravomoc v určitých záležitostech v oblasti azylu a migrace, na něž se vztahuje hlava VII úmluvy. Pobytový status mobilních občanů EU a jejich manželů/manželek ze třetích zemí i postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty, a jejich manželů/manželek je v souladu s články 18, 21, 46, 50, 78 a 79 SFEU záležitostí pravomoci Unie. Pokud jde o aspekty konzulární ochrany (viz čl. 18 odst. 5 úmluvy), pravomoc EU vyplývá z článku 23 SFEU. V neposlední řadě má Unie na základě článků 81 a 82 SFEU pravomoc v přeshraničních otázkách v občanských a trestních věcech, která je relevantní pro opatření uvedená v hlavě VIII o mezinárodní spolupráci
 19
 . Tato


text:
hlava zahrnuje i povinnosti týkající se ochrany údajů, což je oblast spadající do pravomoci Unie v souladu s článkem 16 SFEU.
 Unie přijala řadu právních předpisů ve většině následujících oblastí: sexuální obtěžování v oblasti zaměstnání a povolání a přístupu ke zboží a službám a jejich poskytování
 20
 ; práva, podpora a ochrana obětí trestných činů v trestním řízení, včetně vyšetřování a stíhání
 21
 ; azyl a migrace, jakož i pobytový status státních příslušníků třetích zemí
 22
 ; spolupráce v přeshraničních otázkách v občanských a trestních věcech
 23
 ; ustanovení trestního práva hmotného na ochranu dětí (jež spadají, pokud jde o dívky, do působnosti úmluvy)
 24
 ; ustanovení o audiovizuálních mediálních službách a ochraně nezletilých osob, zákaz diskriminace v obchodních sděleních a podněcování k nenávisti, mj. na základě pohlaví
 25
 , a ochrana údajů.
 26
 Existuje rovněž legislativa Unie týkající se prvků spolupráce členských států v oblasti konzulární ochrany občanů EU
 27
 .
 Závazky vyplývají také z Úmluvy OSN o právech osob se zdravotním postižením, jejímiž smluvními stranami EU a její členské státy jsou
 28
 . Články 6, 7, 15 a 16 této úmluvy požadují, aby státy, které jsou jejími stranami, v rozsahu svých pravomocí zajistily rovná práva ženám a dětem se zdravotním postižením a poskytly zdravotně postiženým osobám ochranu proti vykořisťování, násilí a zneužívání.
 Unie má výlučnou pravomoc podle čl. 3 odst. 2 SFEU v rozsahu, v jakém úmluva může ovlivnit tato společná pravidla či změnit jejich působnost. To se týká například pobytového statusu státních příslušníků třetích zemí a osob bez státní příslušnosti, včetně osob požívajících mezinárodní ochrany, vztahují-li se na něj právní předpisy Unie, a dále posuzování žádostí o mezinárodní ochranu nebo práv obětí trestných činů. I když řada výše uvedených stávajících ustanovení jsou minimální pravidla, nelze vyloučit, že v souvislosti s nejnovější judikaturou mohou být některá z nich také dotčena nebo může být změněn rozsah jejich působnosti.
 2.2 Právní základ navrhovaného rozhodnutí Rady
 Pokud jde o právní základ, podle ustálené judikatury musí volba právního základu aktu EU vycházet z objektivních skutečností, které je možné soudně přezkoumat; k těmto faktorům patří účel a obsah aktu
 29
 . Pokud přezkum aktu Unie ukáže, že tento akt sleduje dvojí účel nebo že má dvě složky, a pokud je možno jeden z těchto účelů nebo jednu z těchto složek identifikovat jako hlavní nebo převažující, kdežto druhý nebo druhá je pouze vedlejší, musí být akt založen na jediném právním základě, a sice na tom, který vyžaduje hlavní či převažující účel nebo složka. Pouze výjimečně, pokud je prokázáno, že akt má současně několik cílů, které jsou neoddělitelně spojeny, aniž by jeden byl druhotný a nepřímý k jinému, musí být takový akt založen na různých odpovídajících právních základech
 30
 .
 Mezi právní základy, které jsou zde podle Smlouvy o fungování Evropské unie relevantní, patří: článek 16 (ochrana údajů), čl. 19 odst. 1 (diskriminace na základě pohlaví), článek 23 (konzulární ochrana pro státní příslušníky jiného členského státu), články 8, 21, 46 a 50 (volný pohyb osob, volný pohyb pracovníků a svoboda usazování), článek 78 (azyl a


text:
doplňková a dočasná ochrana), článek 79 (přistěhovalectví), článek 81 (justiční spolupráce v občanských věcech), článek 82 (justiční spolupráce v trestních věcech), článek 83 (vymezení trestných činů a sankcí v celé EU v oblastech mimořádně závažné trestné činnosti s přeshraničním rozměrem), článek 84 (opatření pro předcházení trestné činnosti s vyloučením harmonizace) a článek 157 (rovné příležitosti a rovné zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání).
 Úmluva má sice více složek, ovšem jejím celkovým cílem je zejména předcházet násilným trestným činům na ženách, včetně domácího násilí, a chránit oběti těchto trestných činů. Zdá se proto vhodné založit rozhodnutí na pravomocích Unie podle hlavy V SFEU, a zejména na čl. 82 odst. 2 a článku 84 uvedené smlouvy. Ustanovení úmluvy týkající se jiných záležitostí jsou pro opatření, která představují těžiště úmluvy, doplňková nebo, jako v případě ochrany údajů, vedlejší
 31
 . Aby tedy mohla EU v souvislosti s úmluvou vykonávat svou pravomoc v plném rozsahu a s vyloučením prvků, které v její pravomoci nejsou, hlavním právním základem je čl. 82 odst. 2 a článek 84 SFEU.
 2.3 Závěr
 Z existence vzájemně propojených pravomocí svěřených Unii a pravomocí, které Unii svěřeny nejsou, vyplývá, že úmluvu podepíší jak členské státy, tak Unie.
 2016/0063 (NLE)
 Návrh
 ROZHODNUTÍ RADY
 o podpisu, jménem Evropské unie, Úmluvy Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí
 RADA EVROPSKÉ UNIE,
 s ohledem na Smlouvu o fungování Evropské unie, a zejména na čl. 82 odst. 2 a článek 84 ve spojení s čl. 218 odst. 5 této smlouvy,
 s ohledem na návrh Evropské komise,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)Unie se spolu s členskými státy účastnila jako pozorovatel sjednávání Úmluvy Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí (úmluvy č. 210) (dále jen „úmluva“), kterou přijal Výbor ministrů Rady Evropy dne 7. dubna 2011. Úmluva byla otevřena k podpisu dne 11. května 2011.
 (2)Podle článku 75 úmluvy je úmluva otevřena k podpisu Unie.
 (3)Úmluva vytváří komplexní a mnohostranný právní rámec pro ochranu žen před veškerými formami násilí. Jejím cílem je prevence, stíhání a potlačování násilí na ženách a dívkách a domácího násilí. Zahrnuje řadu opatření od shromažďování údajů a zvyšování povědomí až po právní opatření týkající se kriminalizace různých forem násilí na ženách. Zahrnuje opatření na ochranu obětí a poskytování podpůrných služeb a řeší také genderově podmíněné násilí v kontextu azylu a migrace. Úmluva zavádí zvláštní kontrolní mechanismus, který má zajistit účinné uplatňování ustanovení stranami úmluvy.
 (4)Podpis úmluvy jménem Unie přispěje k dosažení rovnosti žen a mužů ve všech oblastech, což je základním cílem a hodnotou, o něž má Evropská unie usilovat ve všech svých činnostech v souladu s články 2 a 3 Smlouvy o Evropské unii, článkem 8 Smlouvy o fungování Evropské unie a článkem 23 Listiny základních práv Evropské unie. Násilí na ženách je porušováním jejich lidských práv a extrémní formou diskriminace, která je spjata s genderovou nerovností a přispívá k jejímu udržování a posilování. Tím, že se Unie zavazuje k provádění úmluvy, potvrzuje své odhodlání bojovat proti násilí na


text:
ženách na vlastním území i v celosvětovém měřítku a posiluje své současné politické činnosti a stávající komplexní právní rámec v oblasti trestního práva procesního, který je pro ženy a dívky obzvláště relevantní.
 (5)Kriminalizace mnoha druhů násilného chování vůči ženám ve vnitrostátním trestním právu hmotném zůstává v pravomoci členských států, jak požaduje úmluva, ovšem u většiny ustanovení úmluvy má pravomoc EU, která v těchto oblastech přijala rozsáhlý soubor pravidel. Unie především přijala pravidla týkající se práv obětí trestných činů, konkrétně v podobě směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU
 32
 . Úmluva řeší rovněž potřeby migrujících žen a osob žádajících o azyl nebo o doplňkovou a podpůrnou ochranu, přičemž v těchto oblastech, kde již existuje rozsáhlý soubor právních předpisů Unie, požaduje uplatňování genderového hlediska.
 (6)Unie má výlučnou pravomoc v rozsahu, v jakém úmluva může ovlivnit společná pravidla či změnit jejich působnost.
 (7)Spojené království a Irsko jsou vázány směrnicí 2012/29/EU, a proto se účastní přijímání tohoto rozhodnutí.
 (8)V souladu s články 1 a 2 Protokolu (č. 22) o postavení Dánska, připojeného ke Smlouvě o Evropské unii a ke Smlouvě o fungování Evropské unie, se Dánsko neúčastní přijímání tohoto rozhodnutí a toto rozhodnutí pro ně není závazné ani použitelné.
 (9)Uvedená úmluva by proto měla být podepsána jménem Unie s výhradou jejího uzavření k pozdějšímu datu,
 PŘIJALA TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Podpis Úmluvy Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí se tímto schvaluje jménem Unie s výhradou jejího uzavření.
 Znění úmluvy určené k podpisu je připojeno k tomuto rozhodnutí.
 Článek 2
 Generální sekretariát Rady vystaví plnou moc k podepsání úmluvy, s výhradou jejího uzavření, osobě nebo osobám určeným Komisí.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dvacátým dnem po zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne
 Za Radu
 předseda / předsedkyně
 (1)
 Rozhodnutí Rady ze dne 26. listopadu 2009 o uzavření Úmluvy Organizace spojených národů o právech osob se zdravotním postižením Evropským společenstvím (2010/48/ES), Úř. věst. L 23, 27.1.2010, s. 35.
 (2)
 Závěrečné připomínky k úvodní zprávě Evropské unie, CRPD/C/EU/CO/1, 4.9.2015,
 http://tbinternet.ohchr.org/_layouts/treatybodyexternal/Download.aspx?symbolno=CRPD%2fC%2fEU%2fCO%2f1&Lang=en
 (3)
 http://www.consilium.europa.eu/en/press/press-releases/2015/05/26-fac-dev-council-conclusions-gender-development/
 závěry Rady o akčním plánu pro rovnost žen a mužů 2016–2020,
 http://www.consilium.europa.eu/cs/press/press-releases/2015/10/26-fac-conclusions-gender-development/
 ; závěry Rady o akčním plánu pro lidská práva a demokracii 2015–2019,
 http://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-10897-2015-INIT/cs/pdf
 ; hlavní směry EU týkající se násilí páchaného na ženách a boje proti všem formám diskriminace žen,
 http://data.consilium.europa.eu/doc/document/ST-16173-2008-INIT/cs/pdf
 (4)
 Viz např. sdělení Komise Strategie pro rovnost žen a mužů 2010–2015, KOM(2010) 491 v konečném znění (
 http://eur-lex.europa.eu/legal-content/CS/TXT/?qid=1396540108305&uri=CELEX:52010DC0491
 ); závěry Rady ze dne 8. března 2010 o vymýcení násilí páchaného na ženách v Evropské unii,
 https://www.consilium.europa.eu/uedocs/cms_data/docs/pressdata/en/lsa/113226.pdf
 ; pracovní dokument útvarů Komise Strategický závazek ohledně rovnosti žen a mužů v letech 2016–2019, SWD(2015) 278 final
 http://ec.europa.eu/justice/gender-equality/files/documents/151203_strategic_engagement_en.pdf
 (5)
 http://fra.europa.eu/en/publication/2014/violence-against-women-eu-wide-survey-main-results-report
 (6)
 Odhad nákladů genderově podmíněného násilí v Evropské unii: zpráva, 5.12.2014,
 http://eige.europa.eu/node/393
 (7)
 Viz důvodová zpráva úmluvy,
 https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=09000016800d383a
 (8)
 Jiné než trestní sankce mohou strany stanovit pouze v případech psychického násilí a pronásledování (viz čl. 78 odst. 3).
 (9)
 Strany mohou vznést k této povinnosti výhradu (viz čl. 78 odst. 2).
 (10)
 Výhradu lze učinit k více aspektům příslušného ustanovení (viz článek 44).


text:
(11)
 U případů méně závažných trestných činů fyzického násilí však strany mohou vznést výhradu (viz čl. 78 odst. 2).
 (12)
 Strany mohou vznést výhradu u případů trestných činů nuceného sňatku, mrzačení ženských pohlavních orgánů a násilného přerušení těhotenství / násilné sterilizace. Sexuální násilí včetně znásilnění nelze prostřednictvím výhrady vyjmout.
 (13)
 Strany mohou vznést k článku 59 o udělení povolení k pobytu výhradu (viz čl. 78 odst. 2).
 (14)
 Expertní skupina pro boj proti násilí na ženách a domácímu násilí.
 (15)
 Těchto pět dalších členů bude jmenováno po 25. ratifikaci.
 (16)
 Žádní dva členové nemohou být státními příslušníky stejné smluvní strany.
 (17)
 Rezoluce CM/Res(2014) 43 týkající se pravidel pro postup volby členů Expertní skupiny pro boj proti násilí na ženách a domácímu násilí (GREVIO), 19.11.2014,
 https://wcd.coe.int/ViewDoc.jsp?Ref=CM/Res%282014 %2943&Language=lanFrench&Ver=original&Site=COE&BackColorInternet=DBDCF2&BackColorIntranet=FDC864&BackColorLogged=FDC864
 (18)
 Přijat na prvním zasedání GREVIO ve dnech 21.–23. 9. 2015,
 https://rm.coe.int/CoERMPublicCommonSearchServices/DisplayDCTMContent?documentId=090000168048358b
 (19)
 Viz například bod 329 důvodové zprávy k úmluvě, který informuje, že čl. 62 odst. 2 úmluvy je založen na rámcovém rozhodnutí Rady 2001/220/SVV ze dne 15. března 2001 o postavení obětí v trestním řízení (Úř. věst. L 82, 22.3.2001, s. 1).
 (20)
 Směrnice 2004/113/ES ze dne 13. prosince 2004, kterou se zavádí zásada rovného zacházení s muži a ženami v přístupu ke zboží a službám a jejich poskytování (Úř. věst. L 372, 21.12.2004, s. 37); směrnice 2006/54/ES ze dne 5. července 2006 o zavedení zásady rovných příležitostí a rovného zacházení pro muže a ženy v oblasti zaměstnání a povolání (Úř. věst. L 204, 26.7.2006, s. 23); směrnice 2010/41/EU ze dne 7. července 2010 o uplatňování zásady rovného zacházení pro muže a ženy samostatně výdělečně činné (Úř. věst. L 180, 15.7.2010, s. 1).
 (21)
 Směrnice 2012/29/EU, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu (Úř. věst. L 315, 14.11.2012, s. 57).
 (22)
 Příslušné sekundární právní předpisy zahrnují směrnici 2004/81/ES o povolení k pobytu pro státní příslušníky třetích zemí, kteří jsou oběťmi obchodování s lidmi (Úř. věst. L 261, 6.8.2004, s. 19); směrnici 2003/86/ES o právu na sloučení rodiny (Úř. věst. L 251, 3.10.2003, s. 12); směrnici 2008/115/ES o společných normách a postupech v členských státech při navracení neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. L 348, 24.12.2008, s. 98); směrnici 2009/52/ES o minimálních normách pro sankce a opatření vůči zaměstnavatelům neoprávněně pobývajících státních příslušníků třetích zemí (Úř. věst. L 168, 30.6.2009, s. 24); směrnici 2011/95/EU o normách, které musí splňovat státní příslušníci třetích zemí nebo osoby bez státní příslušnosti, aby mohli požívat mezinárodní ochrany, o jednotném statusu pro uprchlíky nebo osoby, které mají nárok na doplňkovou ochranu, a o obsahu poskytnuté ochrany (Úř. věst. L 337, 20.12.2011, s. 9); směrnici 2013/33/EU, kterou se stanoví normy pro přijímání žadatelů o mezinárodní ochranu (přepracované znění) (Úř. věst. L 180, 29.6.2013, s. 96); směrnici 2013/32/EU o společných řízeních pro přiznávání a odnímání statusu mezinárodní ochrany (Úř. věst. L 180, 29.6.2013, s. 60); viz rovněž směrnici 2004/38/ES o právu občanů Unie a jejich rodinných příslušníků svobodně se pohybovat a pobývat na území členských států, Úř. věst. L 158, 30.4.2004, s.


text:
77, a směrnici Rady 2003/109/ES o právním postavení státních příslušníků třetích zemí, kteří jsou dlouhodobě pobývajícími rezidenty (Úř. věst. L 16, 23.1.2004, s. 44).
 (23)
 Nařízení (EU) č. 606/2013 o vzájemném uznávání ochranných opatření v občanských věcech (Úř. věst. L 181, 29.6.2013, s. 4); směrnice 2003/8/ES o zlepšení přístupu ke spravedlnosti v přeshraničních sporech stanovením minimálních společných pravidel pro právní pomoc v těchto sporech (Úř. věst. L 26, 31.1.2003, s. 41); směrnice 2004/80/ES o odškodňování obětí trestných činů (Úř. věst. L 261, 6.8.2004, s. 15); rámcové rozhodnutí Rady 2008/947/SVV o uplatňování zásady vzájemného uznávání na rozsudky a rozhodnutí o probaci za účelem dohledu nad probačními opatřeními a alternativními tresty (Úř. věst. L 337, 16.12.2008, s. 102); směrnice 2011/99/ES o evropském ochranném příkazu (Úř. věst. L 338, 21.12.2011, s. 2); rámcové rozhodnutí Rady 2009/315/SVV o organizaci a obsahu výměny informací z rejstříku trestů mezi členskými státy (Úř. věst. L 93, 7.4.2009, s. 23); rozhodnutí Rady 2009/316/SVV o zřízení Evropského informačního systému rejstříků trestů (ECRIS) podle článku 11 rámcového rozhodnutí 2009/315/SVV (Úř. věst. L 93, 7.4.2009, s. 33); rámcové rozhodnutí Rady 2008/675/SVV o zohledňování odsouzení v členských státech Evropské unie při novém trestním řízení (Úř. věst. L 220, 15.8.2008, s. 32).
 (24)
 Směrnice 2011/93/EU o boji proti pohlavnímu zneužívání a pohlavnímu vykořisťování dětí a proti dětské pornografii (Úř. věst. L 335, 17.12.2011, s. 1).
 (25)
 Směrnice 2010/13/EU (směrnice o audiovizuálních mediálních službách) (Úř. věst. L 95, 15.4.2010, s. 1).
 (26)
 Směrnice 95/46/ES o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů (Úř. věst. L 281, 23.11.1995, s. 31); rámcové rozhodnutí Rady 2008/977/SVV o ochraně osobních údajů zpracovávaných v rámci policejní a justiční spolupráce v trestních věcech (Úř. věst. L 350, 30.12.2008, s. 60).
 (27)
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 2015/637 o opatřeních v oblasti koordinace a spolupráce s cílem usnadnit konzulární ochranu nezastoupených občanů Unie ve třetích zemích (Úř. věst. L 106, 24.4.2015, s. 1).
 (28)
 Rozhodnutí Rady 2010/48/ES ze dne 26. listopadu 2009 o uzavření Úmluvy Organizace spojených národů o právech osob se zdravotním postižením Evropským společenstvím (Úř. věst. L 23, 27.1.2010, s. 35).
 (29)
 Rozsudek C-377/12, Komise v. Rada, bod 34.
 (30)
 Tamtéž, bod 34.
 (31)
 Skutečnost, že je určitý prvek doplňkový, nemusí znamenat, že pro něj Unie nemá výlučnou pravomoc. Právní základ, o který se opírají pravidla Unie, je sám o sobě nepodstatný pro ověření, zda jsou mezinárodní dohodou dotčena tato pravidla: právní základ vnitřní právní úpravy je totiž určen její hlavní složkou, zatímco pravidlo, jehož dotčení je přezkoumáváno, může být pouze vedlejší složkou této právní úpravy. Cílem výlučné pravomoci Unie je především zachovat účinnost práva Unie a řádné fungování systémů zavedených jejími pravidly bez ohledu na případná omezení stanovená ustanoveními Smlouvy, na nichž orgány založily přijetí takových pravidel (stanovisko 1/03, EU:C:2006:81, bod 131).
 (32)
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/29/EU ze dne 25. října 2012, kterou se zavádí minimální pravidla pro práva, podporu a ochranu obětí trestného činu a kterou se nahrazuje rámcové rozhodnutí Rady 2001/220/SVV (Úř. věst. L


text:
315, 14.11.2012, s. 57).
 ---documentbreak---
 EVROPSKÁ KOMISE
 V Bruselu dne 4.3.2016
 COM(2016) 111 final
 PŘÍLOHA
 ÚMLUVA RADY EVROPY O PREVENCI A POTÍRÁNÍ NÁSILÍ NA ŽENÁCH A DOMÁCÍHO NÁSILÍ
 návrhu rozhodnutí Rady
 o podpisu, jménem Evropské unie, Úmluvy Rady Evropy o prevenci a potírání násilí na ženách a domácího násilí
 Edice smluv Rady Evropy – č. 210
 Úmluva Rady Evropy
 o prevenci a potírání násilí
 na ženách
 a domácího násilí
 Istanbul, 11. 5. 2011
 Preambule
 Členské státy Rady Evropy a další signatáři této úmluvy,
 připomínajíce Úmluvu o ochraně lidských práv a základních svobod (ETS č. 5, 1950) a její protokoly, Evropskou sociální chartu (ETS č. 35, 1961, ve znění z roku 1996, ETS č. 163), Úmluvu Rady Evropy o opatřeních proti obchodování s lidskými bytostmi (CETS č. 197, 2005) a Úmluvu Rady Evropy o ochraně dětí proti sexuálnímu vykořisťování a pohlavnímu zneužívání (CETS č. 201, 2007),
 připomínajíce následující doporučení Výboru ministrů členským státům Rady Evropy: Doporučení Rec(2002)5 o ochraně žen proti násilí, Doporučení CM/Rec(2007)17 o standardech a mechanismech rovnosti pohlaví, Doporučení CM/Rec(2010)10 o roli žen a mužů při předcházení konfliktů a jejich řešení a při budování míru, a další relevantní doporučení,
 berouce v úvahu rostoucí počet rozhodnutí Evropského soudu pro lidská práva, jenž stanoví důležité standardy v oblasti násilí na ženách,
 přihlížejíce k Mezinárodnímu paktu o občanských a politických právech (1966), k Mezinárodnímu paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech (1966), Úmluvě OSN o odstranění všech forem diskriminace žen („CEDAW“, 1979) a jejímu Opčnímu protokolu (1999), jakož i k Obecnému doporučení č. 19 Výboru CEDAW o násilí na ženách, k Úmluvě OSN o právech dítěte (1989) a jejím Opčním protokolům (2000) a k Úmluvě OSN o právech osob se zdravotním postižením (2006),
 přihlížejíce k Římskému statutu Mezinárodního trestního soudu (2002),
 připomínajíce základní zásady mezinárodního humanitárního práva a zejména Ženevskou úmluvu (IV) o ochraně civilních osob za války (1949) a její Dodatkové protokoly I a II (1977),
 odsuzujíce veškeré formy násilí na ženách a domácího násilí,
 uvědomujíce si, že klíčovým prvkem prevence násilí na ženách je zavedení rovnosti mezi ženami a muži de iure a de facto,
 uvědomujíce si, že násilí na ženách je projevem historicky nerovných mocenských vztahů mezi ženami a muži, které vedly k dominanci mužů nad ženami a k diskriminaci žen ze strany mužů, a bránily ženám v plném rozvoji,
 uvědomujíce si, že násilí na ženách je ze své strukturální povahy násilím založeným na pohlaví a že násilí na ženách je klíčovým společenským mechanismem, nutícím ženy do podřízeného postavení vůči mužům,
 uvědomujíce si s velkým znepokojením, že ženy a dívky jsou často vystavovány závažným formám násilí, jako je domácí násilí, sexuální obtěžování, znásilnění, nucené sňatky, zločiny spáchané ve jménu takzvané „cti“ a mrzačení genitálií, jež představují závažná porušení lidských práv žen a dívek a hlavní překážku k dosažení rovnosti mezi ženami a muži,
 uvědomujíce si, že soustavné porušování lidských práv v průběhu ozbrojených konfliktů, které postihuje civilní obyvatelstvo, zejména ženy, formou rozsáhlého nebo systematického znásilňování a sexuálního násilí a možnosti zvýšeného výskytu násilí založeného na pohlaví, a to jak


text:
během, tak i po skončení konfliktu,
 uvědomujíce si, že ženy a dívky jsou vystaveny vyššímu riziku násilí založeného na pohlaví než muži,
 uvědomujíce si, že domácí násilí neúměrně postihuje ženy a zároveň že oběťmi domácího násilí mohou být i muži,
 uvědomujíce si, že oběťmi domácího násilí jsou i děti, a to i jako svědkové násilí v rodině,
 ve snaze vybudovat Evropu osvobozenou od násilí na ženách a od domácího násilí,
 se dohodli na následujícím:
 Hlava I – Účel, definice, rovnost a nediskriminace, obecné povinnosti
 Článek 1 – Účel úmluvy
 1.
 Účelem této úmluvy je:
 a)
 chránit ženy proti všem formám násilí a předcházet, stíhat a odstraňovat násilí na ženách a domácí násilí;
 b)
 přispět k odstranění všech forem diskriminace žen a prosazovat skutečnou rovnost mezi ženami a muži, včetně posílení postavení žen;
 c)
 vytvořit komplexní rámec, zásady a opatření na ochranu a pomoc všem obětem násilí na ženách a domácího násilí;
 d)
 podporovat mezinárodní spolupráci zaměřenou na odstranění násilí na ženách a domácího násilí;
 e)
 poskytovat podporu a pomoc organizacím a orgánům vymáhajícím právo při efektivní spolupráci za účelem přijetí společného postupu při odstraňování násilí na ženách a domácího násilí.
 2.
 Za účelem zajištění účinného provádění ustanovení této úmluvy smluvními stranami zřizuje úmluva zvláštní kontrolní mechanismus.
 Článek 2 – Rozsah působnosti úmluvy
 1.
 Tato úmluva se vztahuje na všechny formy násilí na ženách, včetně domácího násilí, které ve vyšší míře postihuje ženy.
 2.
 Smluvní strany se vyzývají, aby tuto úmluvu uplatňovaly na všechny oběti domácího násilí. Při provádění ustanovení této úmluvy budou smluvní strany věnovat zvláštní pozornost ženským obětem násilí založeného na pohlaví.
 3.
 Tato úmluva bude uplatňována v dobách míru i v případech ozbrojených konfliktů.
 Článek 3 – Definice
 Pro účely této úmluvy:
 a)
 „násilím na ženách” se rozumí porušení lidských práv a forma diskriminace žen a znamená všechny násilné činy založené na pohlaví, které vedou nebo mohou vést k fyzické, sexuální, psychické nebo ekonomické újmě nebo utrpení žen, včetně hrozeb takovým činem, donucování či svévolného zbavení svobody, ať na veřejnosti nebo v soukromí;
 b)
 „domácím násilím” se rozumí všechny činy fyzického, sexuálního, psychického nebo ekonomického násilí, k nimž dojde v rámci rodiny či domácnosti, nebo mezi bývalými či současnými manželi a partnery, bez ohledu na to, zda pachatel sdílí nebo sdílel společné bydliště s obětí;
 c)
 „gender” znamená sociálně ustanovené role, chování, jednání a vlastnosti, které příslušná společnost pokládá za odpovídající pro ženy a muže;
 d)
 „genderově podmíněné násilí na ženách” znamená násilí zaměřené proti ženě proto, že je žena, nebo které postihuje ženy ve vyšší míře;
 e)
 „obětí” se rozumí každá fyzická osoba, která je objektem jednání popsaných v písmenech a) a b);
 f)
 „ženami” se rozumí i dívky mladší 18 let.
 Článek 4 – Základní práva, rovnost a nediskriminace
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní a jiná opatření nezbytná k prosazování a ochraně práv každého, zejména žen, na život bez násilí ve veřejné i soukromé oblasti.
 2.
 Smluvní strany odsuzují všechny formy diskriminace žen a bezodkladně přijmou legislativní a jiná opatření nezbytná k jejímu zabránění, zejména tím,


text:
že:
 – začlení do svých národních ústav nebo jiných odpovídajících právních předpisů zásadu rovnosti žen a mužů a zajistí praktické uplatňování této zásady,
 – zakážou diskriminaci žen, včetně případného použití sankcí,
 – zruší zákony a postupy, které jsou vůči ženám diskriminační.
 3.
 Provádění ustanovení této úmluvy smluvními stranami, zvláště opatření na ochranu práv obětí, musí být zajištěna bez jakékoliv diskriminace, zejména diskriminace na základě pohlaví, genderu, rasy, barvy pleti, jazyka, vyznání, politického nebo jiného smýšlení, národnostního nebo sociálního původu, příslušnosti k národnostní menšině, majetku, narození, sexuální orientace, genderové identity, věku, zdravotního stavu, zdravotního postižení, rodinného stavu, postavení migranta nebo uprchlíka či jiného postavení.
 4.
 Zvláštní opatření, která jsou nezbytná k zabránění genderově podmíněného násilí a k ochraně žen před ním, nebudou podle této úmluvy pokládána za diskriminaci.
 Článek 5 – Povinnosti státu a náležitá péče
 1.
 Smluvní strany se zdrží zapojení do jakéhokoli násilného jednání vůči ženám a zajistí, aby státní orgány, úředníci, zástupci státu, instituce a další subjekty jednající jménem státu postupovali v souladu s touto povinností.
 2.
 Smluvní strany přijmou legislativní a jiná opatření nezbytná k výkonu náležité péče za účelem předcházení, vyšetřování, trestání a odškodňování za násilné činy spadající do působnosti této úmluvy, kterých se dopustí nestátní subjekty.
 Článek 6 – Přístup zohledňující rovnost pohlaví
 Smluvní strany se zavazují, že do provádění a hodnocení dopadu ustanovení této úmluvy začlení genderové hledisko a že budou podporovat a účinně prosazovat princip rovnosti mezi ženami a muži a posílení postavení žen.
 Hlava II – Ucelený přístup a shromažďování údajů
 Článek 7 – Komplexní a koordinovaný přístup
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní a jiná opatření nezbytná k přijetí a provádění celostátního účinného, komplexního a koordinovaného přístupu, zahrnujícího veškerá příslušná opatření k předcházení a potírání všech forem násilí spadající do působnosti této úmluvy a k zajištění ucelené reakce na násilí na ženách.
 2.
 Smluvní strany zajistí, aby se podle přístupů uvedených v odstavci 1 stala těžištěm veškerých opatření práva oběti a aby tato opatření byla prováděna prostřednictvím účinné spolupráce mezi všemi příslušnými orgány, institucemi a organizacemi.
 3.
 Opatření přijatá podle tohoto článku budou tam, kde je to vhodné, zahrnovat všechny příslušné subjekty, jako jsou vládní instituce, národní, regionální a místní parlamenty a úřady, národní instituce pro lidská práva a občanské organizace.
 Článek 8 – Finanční zdroje
 Smluvní strany poskytnou přiměřené finanční a lidské zdroje pro účely zajištění náležitého provádění uceleného přístupu, opatření a programů pro předcházení a potírání všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy, včetně těch, které vykonají nevládní organizace a občanská společnost.
 Článek 9 – Nevládní organizace a občanská společnost
 Smluvní strany budou uznávat, podněcovat a na všech úrovních podporovat činnost příslušných nevládních organizací a občanské společnosti, které působí v oblasti boje proti násilí na ženách, a zavedou účinnou spolupráci s těmito organizacemi.
 Článek 10 – Koordinační orgán
 1.
 Smluvní strany určí či zřídí jeden nebo více úředních orgánů zodpovědných za koordinaci, provádění, kontrolu a hodnocení postupů a opatření k předcházení a potírání všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy. Tyto orgány budou koordinovat shromažďování údajů uvedených v


text:
článku 11, analyzovat je a rozšiřovat jejich výsledky.
 2.
 Smluvní strany zajistí, aby orgány určené či zřízené podle tohoto článku získávaly informace obecné povahy o opatřeních přijatých na základě Hlavy VIII.
 3.
 Smluvní strany zajistí, aby orgány určené či zřízené podle tohoto článku měly způsobilost přímo komunikovat a udržovat vztahy se svými protějšky v ostatních smluvních stranách.
 Článek 11 – Shromažďování údajů a výzkum
 1.
 Pro účely provádění této úmluvy se smluvní strany zavazují:
 a)
 shromažďovat v pravidelných intervalech rozčleněné příslušné statistické údaje o případech všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy;
 b)
 podporovat výzkum v oblasti všech forem násilí spadajících do působnosti úmluvy za účelem zkoumání jejich hlavních příčin a následků, míry výskytu a odsouzení, jakož i účinnosti opatření přijatých k provádění této úmluvy.
 2.
 Smluvní strany se budou snažit provádět v pravidelných intervalech průzkumy mezi obyvatelstvem za účelem vyhodnocení převažujících jevů a trendů všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy.
 3.
 Smluvní strany poskytnou skupině expertů podle článku 66 této úmluvy informace shromážděné na základě tohoto článku za účelem podpory mezinárodní spolupráce a umožnění mezinárodního srovnávání.
 4.
 Smluvní strany zajistí, aby informace shromážděné na základě tohoto článku byly přístupné veřejnosti.
 Hlava III – Prevence
 Článek 12 – Obecné povinnosti
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná opatření k prosazování změn sociálních a kulturních vzorců chování žen a mužů za účelem vymýcení předsudků, obyčejů, tradic a veškerých dalších zvyklostí, které jsou založené na myšlence méněcennosti žen nebo stereotypním pojímání rolí žen a mužů.
 2.
 Smluvní strany přijmou legislativní a jiná opatření nezbytná k předcházení všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy, spáchaných jakoukoli fyzickou nebo právnickou osobou.
 3.
 Veškerá opatření přijatá na základě této hlavy budou zohledňovat a řešit specifické potřeby osob, které se staly zranitelnými vlivem konkrétních okolností, přičemž těžištěm těchto opatření budou lidská práva všech obětí.
 4.
 Smluvní strany přijmou nezbytná opatření, kterými budou podporovat všechny členy společnosti, především muže a chlapce, aby aktivně přispívali k předcházení všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy.
 5.
 Smluvní strany zajistí, aby žádné násilné činy spadající do působnosti této úmluvy nebylo možno ospravedlnit jinou kulturou, zvyky, náboženstvím, tradicí, nebo takzvanou „ctí“.
 6.
 Smluvní strany přijmou nezbytná opatření k podpoře programů a aktivit zaměřených na posílení postavení žen.
 Článek 13 – Zvyšování obecného povědomí
 1.
 Smluvní strany budou pravidelně a na všech úrovních podporovat nebo uskutečňovat kampaně nebo programy, a to i ve spolupráci s národními institucemi pro lidská práva a orgány pro prosazování rovnosti, občanskou společností a nevládními organizacemi, zejména ženskými organizacemi, kde je to vhodné, zaměřené na zvýšení obecného povědomí a porozumění širokou veřejností různých projevů všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy, jejich dopadů na děti a nutnosti předcházení takovému násilí.
 2.
 Smluvní strany zajistí, že mezi širokou veřejností budou rozsáhle šířeny informace o dostupných opatřeních pro předcházení násilným činům spadajících do působnosti této úmluvy.
 Článek 14 – Vzdělávání
 1.
 Smluvní strany učiní tam, kde je to vhodné, nezbytné kroky k využívání výukového materiálu o otázkách jako je rovnost mezi ženami a muži, genderové role


text:
bez stereotypů, vzájemná úcta, nenásilné řešení konfliktů v mezilidských vztazích, genderově podmíněné násilí na ženách a právo na osobní integritu, který by byl přizpůsoben měnící se úrovni vnímání žáků a zahrnut do formálních školních osnov na všech úrovních vzdělávacího systému.
 2.
 Smluvní strany učiní nezbytné kroky k podpoře zásad uvedených v odstavci 1 v neformálních vzdělávacích zařízeních, stejně jako ve sportovních a kulturních zařízeních, zařízeních pro trávení volného času a v médiích.
 Článek 15 – Školení odborníků
 1.
 Smluvní strany poskytnou nebo posílí odpovídající školení příslušných odborníků, zabývajících se oběťmi nebo pachateli všech násilných činů spadajících do působnosti této úmluvy, o předcházení a odhalování takového násilí, o rovnosti mezi ženami a muži, o potřebách a právech obětí, stejně jako o tom, jak předcházet druhotné viktimizaci.
 2.
 Smluvní strany budou podporovat, aby školení uvedená v odstavci 1 zahrnovala školení o koordinované meziresortní spolupráci, která umožní komplexní a odpovídající řešení zaznamenaných případů násilí spadajících do působnosti této úmluvy.
 Článek 16 – Preventivní zásahy a léčebné programy
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná ke zřízení nebo k podpoře programů zaměřených na výuku pachatelů domácího násilí, aby si osvojili nenásilné chování v mezilidských vztazích, s cílem zabránit dalšímu násilí a změnit násilné vzorce chování.
 2.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná ke zřízení nebo k podpoře léčebných programů zaměřených na zabránění pachatelům, zejména sexuálním pachatelům, v opakování trestné činnosti.
 3.
 Při přijímání opatření podle odstavců 1 a 2 smluvní strany zajistí, aby jejich prvořadými zájmy byly bezpečí, podpora a lidská práva obětí a aby tam, kde je to vhodné, byly tyto programy zřízeny a prováděny v úzké spolupráci se speciálními službami na podporu obětí.
 Článek 17 – Zapojení soukromého sektoru a médií
 1.
 Smluvní strany budou podporovat, aby se soukromý sektor, sektor informačních a komunikačních technologií a média, s náležitým ohledem na svobodu vyjadřování a jejich nezávislost, zapojily do vypracovávání a zavádění postupů a aby si stanovily pravidla a samoregulační standardy pro předcházení násilí na ženách a zvýšení úcty k jejich důstojnosti.
 2.
 Ve spolupráci se zástupci soukromého sektoru budou smluvní strany rozvíjet a podporovat dovednosti dětí, rodičů a pedagogů týkající se toho, jak se pohybovat v prostředí informačních a sdělovacích prostředků zprostředkovávajících přístup k závadnému obsahu sexuální nebo násilné povahy, který by mohl mít škodlivý vliv.
 Hlava IV – Ochrana a podpora
 Článek 18 – Obecné povinnosti
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k ochraně všech obětí před jakýmikoliv dalšími násilnými činy.
 2.
 V souladu s vnitrostátním právem přijmou smluvní strany legislativní nebo jiná opatření nezbytná k zavedení vhodných mechanismů pro účinnou spolupráci mezi všemi příslušnými státními orgány, včetně soudů, státních zastupitelství, donucovacích orgánů, místních a regionálních úřadů, stejně jako nevládních organizací a dalších příslušných organizací a subjektů, při poskytování ochrany a podpory obětí a svědků všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy, včetně odkazu na obecné a speciální podpůrné služby upravené v článcích 20 a 22 této úmluvy.
 3.
 Smluvní strany zajistí, aby opatření přijatá v souladu s touto hlavou:
 – vycházela z


text:
chápání násilí na ženách a domácího násilí jako násilí založeného na genderu a zaměřila se na lidská práva a bezpečí obětí,
 – vycházela z komplexního přístupu, který zohlední vztahy mezi oběťmi, pachateli, dětmi a jejich širší sociální prostředí,
 – zaměřila se na zamezení druhotné viktimizace,
 – zaměřila se na posílení postavení a ekonomické nezávislosti obětí násilí z řad žen,
 – umožnila, aby tam, kde je to vhodné, byla škála ochranných a podpůrných služeb umístěna ve společných prostorách,
 – řešila konkrétní potřeby zranitelných osob, včetně dětských obětí, a aby jim tato opatření byla zpřístupněna.
 4.
 Tyto služby budou poskytovány bez ohledu na ochotu obětí podat trestní oznámení, nebo svědčit proti jakémukoliv pachateli.
 5.
 Smluvní strany přijmou odpovídající opatření k poskytování konzulární a další ochrany a podpory svým státním příslušníkům a dalším obětem, které mají na tuto ochranu nárok podle závazků mezinárodního práva.
 Článek 19 – Informace
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k zajištění toho, aby oběti včas obdržely příslušné informace o dostupných podpůrných službách a právních opatřeních v jazyce, kterému rozumí.
 Článek 20 – Služby obecné podpory
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby obětem zajistila přístup ke službám usnadňujícím jejich zotavení z násilného útoku. Tato opatření by v případě nutnosti měla zahrnovat i služby jako je právní a psychologické poradenství, finanční pomoc, ubytování, vzdělávání, školení a pomoc při hledání zaměstnání.
 2.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby obětem zajistila přístup ke zdravotní péči a sociálním službám, a která zajistí dostatečné prostředky na tyto služby a školení pro odborníky, aby byli schopni poskytnout obětem pomoc a odkázat je na vhodné služby.
 Článek 21 – Pomoc při individuálních/hromadných stížnostech
 Smluvní strany zajistí, aby oběti měly informace a přístup k příslušným regionálním a mezinárodním mechanismům pro podávání individuálních/hromadných stížností. Při předkládání těchto stížností budou smluvní strany podporovat poskytování ohleduplné a zasvěcené pomoci obětem.
 Článek 22 – Služby speciální podpory
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby v odpovídajícím zeměpisném pokrytí poskytla nebo zajistila okamžité, krátkodobé i dlouhodobé služby speciální podpory všem obětem jakéhokoliv násilného činu spadajícího do působnosti této úmluvy.
 2.
 Smluvní strany poskytnou nebo zajistí specializované podpůrné služby na pomoc všem ženám, které se staly obětmi násilí, a jejich dětem.
 Článek 23 – Azylová zařízení
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná ke zřízení dostatečného množství vhodných, snadno přístupných azylových zařízení určených k poskytnutí bezpečného ubytování, a budou je aktivně nabízet obětem, zejména ženám a jejich dětem.
 Článek 24 – Telefonní linky pomoci
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná ke zřízení celostátní bezplatné telefonní linky pomoci s nepřetržitým provozem (24 hodin denně/7 dní v týdnu) pro poskytování pomoci volajícím ohledně jakékoli formy násilí spadající do působnosti této úmluvy, a to důvěrně nebo s náležitým ohledem na anonymitu volajících.
 Článek 25 – Podpora obětem sexuálního násilí
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná ke zřízení dostatečného množství vhodných, snadno přístupných krizových referenčních center pro oběti znásilnění nebo sexuálního násilí za účelem


text:
poskytnutí lékařského a forenzního vyšetření, podpory v traumatických stavech a poradenství obětem.
 Článek 26 – Ochrana a podpora dětských svědků
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby při poskytování služeb pro ochranu a podporu obětem byla náležitě zohledněna i práva a potřeby dětských svědků všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy.
 2.
 Opatření přijatá podle tohoto článku budou zahrnovat věkově přiměřené psychosociální poradenství pro dětské svědky všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy a budou náležitě zohledňovat nejlepší zájem dítěte.
 Článek 27 – Oznamování
 Smluvní strany přijmou nezbytná opatření za účelem povzbuzení všech osob, jež se stanou svědkem spáchání násilného činu spadajícího do působnosti této úmluvy nebo jež mají oprávněný důvod se domnívat, že k takovému činu může dojít nebo že lze další násilný čin očekávat, aby to oznámily příslušným organizacím nebo úřadům.
 Článek 28 – Oznamování ze strany odborníků
 Smluvní strany přijmou taková nezbytná opatření, kterými zajistí, aby jim zásady mlčenlivosti, které vnitrostátní právo ukládá některým profesním skupinám, nebránily v možnosti za vhodných podmínek podat oznámení příslušným organizacím nebo úřadům, pokud mají oprávněný důvod se domnívat, že byl spáchán závažný násilný čin spadající do působnosti této úmluvy a že další závažné násilné činy lze očekávat.
 Hlava V – Hmotné právo
 Článek 29 – Civilní soudní řízení a prostředky nápravy
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby poskytla obětem přiměřené občanskoprávní prostředky nápravy proti pachateli.
 2.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby v souladu s obecnými zásadami mezinárodního práva poskytla obětem přiměřené občanskoprávní prostředky nápravy proti státním orgánům, které nesplnily svou povinnost přijmout v rámci svých pravomocí nezbytná preventivní nebo ochranná opatření.
 Článek 30 – Náhrada škody
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby zajistila obětem právo požadovat od pachatelů náhradu škody za jakýkoliv trestný čin zavedený podle této úmluvy.
 2.
 Přiměřenou náhradu škody poskytne stát těm osobám, které utrpěly závažné ublížení na těle nebo újmu na zdraví v rozsahu, v němž odškodné není uhrazeno z jiných zdrojů, například od pachatele, z pojištění nebo ze státních finančních zdrojů určených na zdravotní a sociální potřeby. To smluvním stranám nebrání, aby vyrovnání za poskytnutou náhradu škody požadovaly na pachateli, pokud je přitom náležitě zohledněna bezpečnost oběti.
 3.
 Opatření přijatá v souladu s odstavcem 2 zajistí, aby taková náhrada škody byla poskytnuta v přiměřené lhůtě.
 Článek 31 – Svěření do péče, styk s dítětem a bezpečnost
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby při určování práva na svěření do péče a práva na styk s dítětem byly brány v úvahu případy násilí spadající do působnosti této úmluvy.
 2.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby výkon práva na styk s dítětem nebo na svěření do péče neohrozil práva a bezpečnost oběti či dítěte.
 Článek 32 – Občanskoprávní důsledky nucených sňatků
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby sňatky uzavřené z donucení bylo možno prohlásit za neúčinné, neplatné nebo


text:
je rozvázat bez zbytečného finančního nebo administrativního zatížení oběti.
 Článek 33 – Psychické násilí
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost takového úmyslného jednání, které formou nátlaku nebo vyhrůžek vážně naruší duševní integritu postižené osoby.
 Článek 34 – Nebezpečné pronásledování
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost úmyslného jednání spočívajícího v opakovaném výhružném jednání vůči jiné osobě, které v ní vyvolá obavy o vlastní bezpečnost.
 Článek 35 – Fyzické násilí
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost spáchání úmyslných činů fyzického násilí proti jiné osobě.
 Článek 36 – Sexuální násilí, včetně znásilnění
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost následujícího úmyslného jednání:
 a)
 dopuštění se vaginálního, análního nebo orálního vniknutí sexuální povahy do těla druhé osoby jakoukoli částí těla nebo předmětem bez jejího souhlasu;
 b)
 dopuštění se jiných činů sexuální povahy s osobou bez jejího souhlasu;
 c)
 přinucení jiné osoby bez jejího souhlasu k činům sexuální povahy s třetí osobou.
 2.
 K souhlasu musí dojít dobrovolně jako k projevu svobodné vůle, posuzované v kontextu souvisejících okolností.
 3.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby se ustanovení odstavce 1 vztahovala i na činy spáchané vůči bývalým nebo současným manželům nebo partnerům, jak je uznává vnitrostátní právo.
 Článek 37 – Nucený sňatek
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost úmyslného donucení dospělé osoby nebo dítěte k uzavření manželství.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost záměrného vylákání dospělé osoby nebo dítěte na území některé smluvní strany nebo jiného státu než je stát jejího nebo jeho pobytu za účelem donucení této dospělé osoby nebo dítěte k uzavření manželství.
 Článek 38 – Mrzačení ženských pohlavních orgánů
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost následujícího úmyslného jednání:
 a)
 odstranění, obřízka nebo provedení jakéhokoli jiného mrzačení ženských velkých stydkých pysků, malých stydkých pysků nebo klitorisu nebo jejich částí;
 b)
 přinucení nebo obstarání ženy k podstoupení některého z úkonů uvedených pod písmenem a);
 c)
 podněcování, nucení nebo obstarání dívky k podstoupení některého z úkonů uvedených pod písmenem a).
 Článek 39 – Násilné přerušení těhotenství a násilná sterilizace
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost následujícího úmyslného jednání:
 a)
 provedení přerušení těhotenství ženě bez jejího předchozího a informovaného souhlasu;
 b)
 provedení chirurgického zákroku, jehož účelem nebo následkem je ukončení přirozené reprodukční schopnosti ženy, bez jejího předchozího a informovaného souhlasu nebo pochopení zásahu.
 Článek 40 – Sexuální obtěžování
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření k zajištění, aby jakákoli forma nežádoucího verbálního, neverbálního nebo fyzického jednání sexuální povahy, které má za účel nebo za následek narušení důstojnosti osoby, zejména při vytváření zastrašujícího, nepřátelského, ponižujícího, pokořujícího nebo urážejícího prostředí, podléhala trestním nebo jiným právním sankcím.
 Článek 41 – Napomáhání, účastenství a pokus
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost jakékoliv úmyslné formy napomáhání či účastenství na spáchání trestných činů podle článků 33, 34, 35, 36,


text:
37, čl. 38 písm. a) a článku 39 této úmluvy.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí trestnost úmyslného pokusu spáchat trestný čin podle článků 35, 36, 37, čl. 38 písm. a) a článku 39 této úmluvy.
 Článek 42 –
 Nepřijatelné ospravedlňování trestných činů, včetně trestných činů spáchaných ve jménu takzvané „cti“
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k zajištění toho, aby v trestních řízeních, zahájených v důsledku spáchání jakéhokoli násilného činu spadajícího do působnosti této úmluvy, nebylo možné ospravedlnit takový čin kulturou, zvyky, náboženstvím, tradicí nebo takzvanou „ctí“. To se vztahuje zejména na tvrzení, že oběť porušila kulturní, náboženské či společenské normy, tradici nebo zvyky vhodného chování.
 2.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k zaručení toho, že navádění dítěte ke spáchání jakéhokoli z trestných činů uvedených v odstavci 1 ze strany jakékoli osoby nesníží trestní odpovědnost této osoby za spáchané činy.
 Článek 43 – Postih trestných činů
 Trestné činy zavedené v souladu s touto úmluvou budou postihovány bez ohledu na povahu vztahu mezi obětí a pachatelem.
 Článek 44 – Působnost
 1.
 Smluvní strany přijmou taková legislativní nebo jiná opatření, která budou nezbytná k tomu, aby rozsah působnosti zahrnoval jakýkoliv trestný čin zavedený podle této úmluvy, byl-li takový čin spáchán:
 a)
 na jejich území; nebo
 b)
 na palubě lodi plující pod jejich vlajkou; nebo
 c)
 na palubě letadla registrovaného podle jejich práva; nebo
 d)
 jejich občanem; nebo
 e)
 osobou, která má obvyklé bydliště na jejich území.
 2.
 Smluvní strany budou usilovat o přijetí legislativních a jiných opatření, která budou nezbytná k tomu, aby rozsah působnosti zahrnoval jakýkoliv trestný čin podle této úmluvy, byl-li spáchán vůči občanovi nebo osobě mající obvyklé bydliště na jejich území.
 3.
 Pro stíhání trestných činů podle článků 36, 37, 38 a 39 této úmluvy přijmou smluvní strany legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby jejich soudní pravomoc nepodléhala podmínce, že jsou tyto činy trestné na území, kde byly spáchány.
 4.
 Pro stíhání trestných činů podle článků 36, 37, 38 a 39 této úmluvy přijmou smluvní strany legislativní nebo jiná opatření nezbytná k tomu, aby jejich soudní pravomoc podle odst. 1 písm. d) a e) nepodléhala podmínce, že trestní stíhání může být zahájeno pouze na základě oznámení oběti nebo ne základě poskytnutí informací státem, v němž ke spáchání činu došlo.
 5.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k založení soudní pravomoci pro trestné činy podle této úmluvy, pokud se domnělý pachatel nachází na jejich území a tyto ho nevydají druhé smluvní straně pouze z důvodu státní příslušnosti.
 6.
 Pokud se více než jedna smluvní strana domáhá své soudní pravomoci ve vztahu k domnělým trestným činům podle této úmluvy, dotčené smluvní strany spolu budou případně jednat s cílem určit nejvhodnějšího soudní pravomoc pro stíhání činu.
 7.
 Aniž jsou dotčena obecná pravidla mezinárodního práva, tato úmluva nevylučuje výkon trestněprávní pravomoci smluvní strany v souladu s jejími vnitrostátními právními předpisy.
 Článek 45 – Sankce a opatření
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní a jiná opatření, která zajistí,


text:
aby za spáchání trestných činů zavedených podle této úmluvy bylo možné uložit účinné, přiměřené a odrazující sankce, s ohledem na jejich závažnost. Tyto sankce zahrnují případně uložení trestu včetně trestu odnětí svobody ve výši, která zakládá důvod pro vydání osoby do cizího státu.
 2.
 Smluvní strany mohou přijmout další opatření vůči pachatelům, například:
 – sledování nebo dohled nad odsouzenými osobami,
 – zbavení rodičovských práv, nelze-li jiným způsobem zajistit nejlepší zájem dítěte, který může zahrnovat i bezpečnost oběti.
 Článek 46 – Přitěžující okolnosti
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby následující okolnosti, pokud již samy nejsou prvky zakládajícími trestný čin, byly podle příslušných ustanovení vnitrostátního práva brány v úvahu jako přitěžující okolnosti při určování trestů za trestné činy zavedené podle této úmluvy:
 a)
 trestný čin byl spáchán na bývalém nebo současném manželovi nebo partnerovi, jak je uznává vnitrostátní právo, členem rodiny, osobou, která bydlí spolu s obětí, nebo osobou, která zneužila svého postavení;
 b)
 trestný čin nebo činy související byly spáchány opakovaně;
 c)
 trestný čin byl spáchán vůči osobě, která se stala zranitelnou vlivem konkrétních okolností;
 d)
 trestný čin byl spáchán vůči dítěti nebo v jeho přítomnosti;
 e)
 trestný čin byl spáchán společným jednáním více pachatelů;
 f)
 trestnému činu předcházelo mimořádné násilí nebo jím byl provázen;
 g)
 trestný čin byl spáchán za použití zbraně nebo pod hrozbou jejího použití;
 h)
 trestný čin měl za následek závažnou fyzickou nebo psychickou újmu oběti;
 i)
 pachatel byl již dříve usvědčen z trestných činů podobné povahy.
 Článek 47 – Rozsudky vynesené jinou smluvní stranou
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby v rámci ukládání sankcí mohly být zohledněny konečné odsuzující rozsudky vynesené jinou smluvní stranou za trestné činy zavedené podle této úmluvy.
 Článek 48 –
 Zákaz řízení a rozsudků v rámci povinného alternativního řešení sporů
 1.
 Smluvní strany přijmou legislativní nebo jiná opatření nezbytná k zakázání povinného alternativní řešení sporů, včetně mediace a smírčího řízení, a to ve vztahu ke všem formám násilí spadajícím do působnosti této úmluvy.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby v případě uložení peněžitého trestu bylo náležitě přihlédnuto ke schopnosti pachatele dostát svým finančním závazkům vůči oběti.
 Hlava VI – Vyšetřování, stíhání, procesní právo a ochranná opatření
 Článek 49 – Obecné povinnosti
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby vyšetřování a soudní řízení ve vztahu ke všem formám násilí spadajícím do působnosti této úmluvy proběhla bez zbytečného odkladu a aby ve všech fázích trestního řízení byla brána v úvahu práva oběti.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní a jiná opatření, která zajistí, aby v souladu se základními zásadami lidských práv a s ohledem na genderově chápané násilí bylo zajištěno účinné vyšetřování a stíhání trestných činů zavedených podle této úmluvy.
 Článek 50 – Okamžitá reakce, předcházení a ochrana
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby odpovědné orgány činné v trestním řízení reagovaly na všechny formy násilí spadající do působnosti této úmluvy neprodleně a přiměřeně tak, že nabídnou obětem


text:
vhodnou a okamžitou ochranu.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby se odpovědné orgány činné v trestním řízení neprodleně a přiměřeně zapojily do předcházení a ochrany proti všem formám násilí spadajícím do působnosti této úmluvy, včetně zavedení preventivně operativních opatření a shromažďování důkazů.
 Článek 51 – Vyhodnocování a řízení rizik
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní a jiná opatření, která zajistí, aby všechny příslušné orgány za účelem řízení rizik vyhodnocovaly riziko smrti, závažnost situace a riziko opakovaného násilí, a v případě nutnosti poskytovaly koordinovanou ochranu a podporu.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby byla při vyhodnocování rizik podle odstavce 1 ve všech fázích vyšetřování a při ukládání ochranných opatření náležitě zvážena skutečnost, že pachatelé násilných činů spadajících do působnosti této úmluvy vlastní zbraně nebo k nim mají přístup.
 Článek 52 – Bezpečnostní zákaz vstupu do obydlí
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby byla příslušným orgánům dána pravomoc v situacích bezprostředního nebezpečí přikázat pachateli domácího násilí, aby na dostatečně dlouhou dobu opustil obydlí oběti nebo ohrožené osoby, a zakázat pachateli vstupovat do tohoto obydlí a navazovat styk s obětí nebo ohroženou osobu. Opatření učiněná podle tohoto článku musí upřednostňovat bezpečí obětí nebo ohrožených osob.
 Článek 53 – Omezující nebo ochranné příkazy
 1.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby obětem všech forem násilí spadajících do působnosti této úmluvy byly k dispozici vhodné omezující nebo ochranné příkazy.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby omezující nebo ochranné příkazy podle odstavce 1 byly:
 – dostupné pro okamžitou ochranu, aniž by to představovalo zbytečnou finanční a administrativní zátěž pro oběť,
 – vydávány na určitou dobu nebo do doby jejich změny nebo zrušení,
 – v případě nutnosti vydávány ex parte, a to s okamžitou účinností,
 – dostupné bez ohledu na další soudní řízení nebo vedle nich,
 – přípustné pro uplatnění v následném soudním řízení.
 3.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby porušení omezujících nebo ochranných příkazů vydaných podle odstavce 1 podléhalo účinným, přiměřeným a odrazujícím trestním nebo dalším právním sankcím.
 Článek 54 – Vyšetřování a dokazování
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby v kterémkoli občanském či trestním řízení byly důkazy týkající se předchozích sexuálních vztahů a chování oběti přípustné pouze tehdy, bude-li to relevantní a nezbytné.
 Článek 55 – Soudní řízení ex parte a ex officio
 1.
 Smluvní strany zajistí, že vyšetřování nebo stíhání trestných činů zavedených podle článků 35, 36, 37, 38 a 39 této úmluvy nebude zcela závislé na ohlášení nebo žalobě ze strany oběti, pokud byl trestný čin spáchán celkově nebo částečně na jejich území, a že řízení může pokračovat i tehdy, pokud oběť stáhne svou výpověď nebo žalobu.
 2.
 Smluvní strany přijmou nezbytná legislativní nebo jiná opatření, která zajistí, aby v souladu s podmínkami stanovenými jejich vnitrostátním právem poskytly možnost vládním a nevládním organizacím a poradcům v oblasti domácího násilí pomáhat obětem a/nebo je podporovat na