text:
8.1.9.2.1 Rozsah a frekvence
 Používá-li se k měření CO analyzátor NDIR, musí se ověřit míra rušivého vlivu H2O a CO2 po počáteční instalaci analyzátoru a po větší údržbě.
 8.1.9.2.2 Principy měření
 H2O a CO2 mohou mít pozitivní rušivý vliv na analyzátor NDIR tím, že způsobují odezvu podobnou jako CO. Jestliže analyzátor NDIR pracuje s kompenzačními algoritmy, které používají měření jiných plynů k ověření tohoto rušivého vlivu, musí se zároveň taková měření provádět za účelem přezkoušení kompenzačních algoritmů v průběhu ověřování rušivých vlivů působících na analyzátor.
 8.1.9.2.3 Požadavky na systém
 Na analyzátor NDIR pro CO může působit kombinovaný rušivý vliv H2O a CO2, který je v rozmezí ±2 % očekávané střední koncentrace CO.
 8.1.9.2.4 Postup
 Ověření rušivého vlivu se provede následovně:
 a)
 analyzátor NDIR pro CO se nastartuje, uvede v činnost, vynuluje a kalibruje pro plný rozsah stejně jako před zkouškou emisí;
 b)
 v utěsněné nádobě se v destilované vodě vytvoří zvlhčený zkušební plyn CO2 pomocí probublávání kalibračního CO2 pro plný rozsah. Pokud odebraný vzorek neprochází vysoušečem, reguluje se teplota v nádobě tak, aby se vytvořila úroveň H2O přinejmenším o takové výši, jako je maximum očekávané v průběhu zkoušky. Pokud odebraný vzorek neprochází vysoušečem, reguluje se teplota v nádobě tak, aby se vytvořila úroveň H2O přinejmenším tak vysoká, jak vyžaduje bod 9.3.2.3.1.1 této přílohy. Použije se koncentrace kalibračního plynu CO2 pro plný rozsah přinejmenším tak vysoká, jako je očekávané maximum během zkoušky;
 c)
 do odběrného systému se zavede zvlhčený zkušební plyn CO2. Zvlhčený zkušební plyn CO2 je možné zavést v místě za (ve směru průtoku) jakýmkoli vysoušečem vzorku, pokud se takový vysoušeč použije během zkoušky;
 d)
 pokud možno co nejblíže vstupu do analyzátoru se změří molární zlomek vody (x
 H2O) ve zvlhčeném zkušebním plynu. Například pro výpočet x
 H2O se změří rosný bod (T
 dew) a absolutní tlak (p
 total);
 e)
 kondenzaci v přenosových potrubích, armaturách nebo ventilech z bodu, ve kterém se měří x
 H2O, k analyzátoru, se zabrání použitím osvědčeného technického úsudku;
 f)
 ponechá se určitý čas, aby se odezva analyzátoru stabilizovala;
 g)
 když analyzátor měří koncentraci vzorku, zaznamenají se údaje shromažďované v průběhu 30 sekund. Z těchto údajů se vypočítá aritmetický průměr;
 h)
 pokud výsledek vypočtený v písm. g) tohoto bodu je v rámci odchylek povolených podle bodu 8.1.9.2.3 této přílohy, vyhověl analyzátor ověření z hlediska rušivého vlivu;
 i)
 postupy ke zjišťování rušivých vlivů CO2 a H2O se také mohou provádět odděleně. Jestliže jsou úrovně CO2 a H2O vyšší než maximální úrovně očekávané při zkouškách, musí se každá zjištěná hodnota rušivého vlivu snížit vynásobením zjištěného rušivého vlivu poměrem hodnoty maximální očekávané koncentrace ke skutečné hodnotě použité v průběhu tohoto postupu. Lze provádět oddělené postupy ke zjišťování rušivého vlivu koncentrací H2O (směrem dolů až k 0,025 mol/mol obsahu H2O), které jsou nižší než maximální úrovně očekávané během zkoušky, avšak zjištěné rušivé vlivy H2O se zvětší vynásobením zjištěného rušivého vlivu poměrem hodnoty maximální očekávané koncentrace H2O ke skutečné hodnotě použité v průběhu tohoto postupu. Součet takto upravených dvou hodnot rušivého vlivu musí splňovat požadavky na povolené odchylky specifikované v bodě


text:
8.1.9.2.3 této přílohy.
 8.1.10 Měření uhlovodíků
 8.1.10.1 Optimalizace a ověření FID
 8.1.10.1.1 Rozsah a frekvence
 Všechny analyzátory FID je nutné kalibrovat po počáteční instalaci. Opakování kalibrace se provádí podle potřeby na základě osvědčeného technického úsudku. V případě FID, které měří uhlovodíky, se provádí následující kroky:
 a)
 odezvu FID na různé uhlovodíky je nutné optimalizovat po počáteční instalaci analyzátoru a po větší údržbě. Odezva FID na propylen a toluen musí být mezi 0,9 a 1,1 k propanu;
 b)
 faktor odezvy FID na methan (CH4) se určí po počáteční instalaci analyzátoru a po větší údržbě, jak popisuje bod 8.1.10.1.4 této přílohy;
 c)
 odezvu na methan (CH4) je nutné ověřit do 185 dnů před zkouškou.
 8.1.10.1.2 Kalibrace
 Podle osvědčeného technického úsudku se vypracuje postup kalibrace, který může vycházet z instrukcí výrobce analyzátoru FID a doporučené frekvence kalibrace FID. Analyzátor FID se kalibruje kalibračními plyny C3H8, které vyhovují specifikacím v bodě 9.5.1 této přílohy. Kalibrace se provádí na bázi uhlíkového čísla jedna (C1).
 8.1.10.1.3 Optimalizace odezvy FID na uhlovodíky
 Tento postup platí pouze pro analyzátory FID, které měří uhlovodíky.
 a)
 Pro počáteční nastartování přístroje a základní provozní nastavení s palivem pro FID a nulovacím vzduchem je nutné dodržet požadavky výrobce přístroje a použít osvědčený technický úsudek. Vyhřívané analyzátory FID musí být v požadovaném rozsahu provozní teploty. Odezva analyzátoru FID se optimalizuje tak, aby vyhovovala požadavkům týkajícím se faktorů odezvy na uhlovodíky a kontroly rušivého vlivu kyslíku podle bodu 8.1.10.1.1 písm. a) a bodu 8.1.10.2 této přílohy pro nejobvyklejší rozsah analyzátoru, který se očekává během zkoušek emisí. Pokud je obvyklý rozsah analyzátoru menší než minimální rozsah pro optimalizaci, který specifikoval výrobce přístroje, lze použít vyšší rozsah analyzátoru podle doporučení výrobce přístroje a osvědčeného technického úsudku za účelem získání přesné optimalizace analyzátoru FID.
 b)
 Vyhřívané analyzátory FID musí být v požadovaném rozsahu provozní teploty. Odezva FID musí být optimalizována v nejobvyklejším rozsahu analyzátoru, který se očekává během zkoušek emisí. Při průtocích paliva pro FID a vzduchu nastavených podle doporučení výrobce se do analyzátoru zavede kalibrační plyn pro plný rozsah.
 c)
 Pro optimalizaci se postupuje podle následujících kroků i) až iv) nebo podle instrukcí výrobce přístroje. Případně lze postupovat při optimalizaci podle postupů v publikaci SAE č. 770 141;
 i)
 odezva se při daném průtoku paliva pro FID určí z rozdílu mezi odezvou na kalibrační plyn pro plný rozsah a odezvou na nulovací plyn;
 ii)
 průtok paliva se postupně seřídí nad hodnotu uvedenou výrobcem a pod tuto hodnotu. Při těchto průtocích paliva pro FID se zaznamená odezva na kalibrační plyn pro plný rozsah a na nulovací plyn;
 iii)
 rozdíl mezi odezvou na kalibrační plyn pro plný rozsah a na nulu se vynese jako křivka a průtok paliva se seřídí ke straně křivky s bohatou směsí. To je počáteční seřízení průtoku, které může vyžadovat další optimalizaci v závislosti na výsledcích faktorů odezvy na uhlovodíky a na výsledcích kontroly rušivého vlivu kyslíku podle bodu 8.1.10.1.1 písm. a) a bodu 8.1.10.2 této přílohy;
 iv)
 pokud rušivý vliv kyslíku nebo faktory odezvy na uhlovodíky splňují následující požadavky, seřídí se průtok vzduchu

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
po stupních nad hodnoty uvedené výrobcem a pod tyto hodnoty a pro každý průtok se opakuje postup podle bodu 8.1.10.1.1 písm. a) a bodu 8.1.10.2 této přílohy;
 d)
 stanoví se optimální průtoky a/nebo tlaky pro palivo a vzduch pro hořák analyzátoru FID a tyto údaje se shromáždí a zaznamenají pro pozdější použití.
 8.1.10.1.4 Určení faktoru odezvy na CH4 u analyzátorů FID měřících uhlovodíky
 Vzhledem k tomu, že analyzátory FID mají obecně jinou odezvu na CH4 než na C3H8, musí se po optimalizaci FID určit u každého analyzátoru FID, kterým se měří HC, faktor odezvy na CH4 (RF
 CH4[THC-FID]). Podle tohoto bodu naposledy změřený faktor RF
 CH4[THC-FID] se použije ve výpočtech k určení uhlovodíků popsaných v dodatku A.2 k příloze 5 (molární základ) nebo v dodatku A.1 k příloze 5 (hmotnostní základ) za účelem kompenzace odezvy na CH4. Faktor RF
 CH4[THC-FID] se určí takto:
 a)
 pro kalibraci analyzátoru pro plný rozsah před zkouškou emisí se zvolí koncentrace kalibračního plynu pro plný rozsah C3H8. Je nutné zvolit pouze kalibrační plyny pro plný rozsah, které splňují specifikace v bodě 9.5.1 této přílohy, a zaznamená se koncentrace C3H8 daného plynu;
 b)
 je nutné zvolit pouze kalibrační plyn pro plný rozsah CH4, který splňuje specifikace v bodě 9.5.1 této přílohy, a zaznamená se koncentrace CH4 daného plynu;
 c)
 analyzátor FID se provozuje podle instrukcí výrobce;
 d)
 ověří se, že byl analyzátor FID kalibrován pomocí C3H8. Kalibrace se musí provést na bázi uhlíkového čísla jedna (C1);
 e)
 analyzátor FID se vynuluje nulovacím plynem pro zkoušku emisí;
 f)
 analyzátor FID se zkalibruje pro plný rozsah zvoleným kalibračním plynem pro plný rozsah C3H8;
 g)
 zvolený kalibrační plyn pro plný rozsah CH4, který byl zvolen podle písmene b) tohoto bodu, se zavede do zkušebního portu analyzátoru FID;
 h)
 odezva analyzátoru se stabilizuje. Doba stabilizace může zahrnovat čas k pročištění analyzátoru a čas potřebný k odezvě analyzátoru;
 i)
 v době, kdy všechny analyzátory měří koncentraci CH4, se musí zaznamenávat údaje nahromaděné v průběhu 30 sekund a vypočítávat aritmetické průměry těchto údajů;
 j)
 aritmetický průměr naměřené koncentrace se vydělí zaznamenanou koncentrací kalibračního plynu pro plný rozsah CH4. Výsledkem je faktor odezvy analyzátoru FID na CH4 (RF
 CH4[THC-FID]).
 8.1.10.1.5 Ověření odezvy na methan (CH4) u analyzátorů FID měřících uhlovodíky
 Pokud je hodnota RF
 CH4[THC-FID] získaná podle bodu 8.1.10.1.4 této přílohy v rozmezí ±5,0 % od naposledy stanovené hodnoty, je výsledek ověření odezvy HC FID na methan pozitivní.
 a)
 Nejdříve je nutné ověřit, že tlaky nebo průtoky paliva pro FID, vzduchu pro hořák a odebraného vzorku jsou jednotlivě v rozmezí ±0,5 % od naposledy zaznamenané hodnoty, jak je popsáno v bodě 8.1.10.1.3 této přílohy. Pokud je nutné tyto průtoky upravit, musí se určit nový faktor RF
 CH4[THC-FID] podle popisu v bodě 8.1.10.1.4 této přílohy. Je třeba ověřit, že určená hodnota faktoru RF
 CH4[THC-FID] je v rámci dovolené odchylky uvedené v bodě 8.1.10.1.5 této přílohy.
 b)
 Pokud hodnota faktoru RF
 CH4[THC-FID] není v rámci dovolené odchylky specifikované v bodě 8.1.10.1.5 této přílohy, je nutné znovu optimalizovat odezvu FID podle popisu v bodě 8.1.10.1.3 této


text:
přílohy.
 c)
 Nová hodnota faktoru RF
 CH4[THC-FID] se určí podle popisu v bodě 8.1.10.1.4 této přílohy. Tato nová hodnota faktoru RFCH4[THC-FID] se použije pro výpočty uhlovodíků, jak je popsáno v dodatku A.2 k příloze 5, (molární základ) nebo dodatku A.1 k příloze 5 (hmotnostní základ).
 8.1.10.2 Nestechiometrické ověření rušivého vlivu O2 u analyzátorů FID pro měření surového výfukového plynu
 8.1.10.2.1 Rozsah a frekvence
 Pokud se analyzátory FID používají pro měření surového výfukového plynu, ověří se rušivý vliv O2 po počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.10.2.2 Principy měření
 Změny koncentrace O2 v surovém výfukovém plynu mohou ovlivnit odezvu FID tím, že změní teplotu plamene FID. Pro účely tohoto ověření je nutné optimalizovat průtok paliva pro FID, vzduchu pro hořák a odebraného vzorku. Vlastnosti analyzátoru FID se ověří kompenzačními algoritmy pro rušivý vliv O2, který se v průběhu zkoušky emisí na analyzátoru FID projevuje.
 8.1.10.2.3 Požadavky na systém
 Každý analyzátor FID použitý při zkouškách musí vyhovět při ověření rušivého vlivu O2 podle tohoto bodu.
 8.1.10.2.4 Postup
 Rušivý vliv O2 na analyzátor FID se určí následujícím postupem, přičemž lze použít jeden či více děličů plynu za účelem vytvoření koncentrací referenčních plynů nutných k provedení tohoto ověření:
 a)
 zvolí se tři referenční kalibrační plyny pro plný rozsah, které odpovídají specifikacím v bodě 9.5.1 a obsahují koncentraci C3H8 používanou ke kalibraci analyzátorů pro plný rozsah před zkouškou emisí. Tři koncentrace bilančního plynu se zvolí tak, aby koncentrace O2 a N2 představovaly minimální a maximální a mezilehlé koncentrace O2, které se očekávají během zkoušky. Pokud je analyzátor FID kalibrován kalibračním plynem pro plný rozsah, který je v rovnováze k průměrné očekávané koncentraci kyslíku, není nutné použít průměrnou koncentraci O2;
 b)
 je třeba potvrdit, že analyzátor FID splňuje všechny specifikace uvedené v bodě 8.1.10.1 této přílohy;
 c)
 analyzátor FID se nastartuje a provozuje stejně jako před zkouškou emisí. Bez ohledu na zdroj vzduchu hořáku FID během zkoušky je nutné k tomuto ověření použít pro hořák FID nulovací vzduch;
 d)
 analyzátor se nastaví na nulu;
 e)
 analyzátor se kalibruje pro plný rozsah kalibračním plynem pro plný rozsah, který bude použit během zkoušky emisí;
 f)
 nulovacím plynem, který bude použit během zkoušky emisí, se zkontroluje odezva na nulu. Pokud je střední odezva na nulu v průběhu 30 sekund shromažďování údajů v rozmezí ±0,5 % referenční hodnoty kalibračního plynu pro plný rozsah použitého podle písm. e) tohoto bodu, přistoupí se k dalšímu kroku, v opačném případě se postup zahájí znovu krokem pod písm. d) tohoto bodu;
 g)
 zkontroluje se odezva analyzátoru kalibračním plynem pro plný rozsah, který má minimální koncentraci O2, jež se očekává při zkoušce. Střední hodnota odezvy ze vzorku stabilizovaných údajů, které byly nashromážděny během 30 sekund, se zaznamená jako x
 O2minHC;
 h)
 nulovacím plynem, který bude použit během zkoušky emisí, se zkontroluje odezva analyzátoru FID na nulu. Pokud je střední odezva na nulu v průběhu 30 sekund vzorku stabilizovaných údajů v rozmezí ±0,5 % referenční hodnoty kalibračního plynu pro plný rozsah použitého podle písm. e) tohoto bodu, přistoupí se k dalšímu kroku, v opačném případě se


text:
postup zahájí znovu krokem pod písm. d) tohoto bodu;
 i)
 zkontroluje se odezva analyzátoru kalibračním plynem pro plný rozsah, který má průměrnou koncentraci O2, jež se očekává při zkoušce. Střední hodnota odezvy ze vzorku stabilizovaných údajů, které byly nashromážděny během 30 sekund, se zaznamená jako x
 O2avgHC;
 j)
 nulovacím plynem, který bude použit během zkoušky emisí, se zkontroluje odezva analyzátoru FID na nulu. Pokud je střední odezva na nulu v průběhu 30 sekund vzorku stabilizovaných údajů v rozmezí ±0,5 % referenční hodnoty kalibračního plynu pro plný rozsah použitého podle písm. e) tohoto bodu, přistoupí se k dalšímu kroku, v opačném případě se postup zahájí znovu krokem pod písm. d) tohoto bodu;
 k)
 zkontroluje se odezva analyzátoru kalibračním plynem pro plný rozsah, který má maximální koncentraci O2, jež se očekává při zkoušce. Střední hodnota odezvy ze vzorku stabilizovaných údajů, které byly nashromážděny během 30 sekund, se zaznamená jako x
 O2maxHC;
 l)
 nulovacím plynem, který bude použit během zkoušky emisí, se zkontroluje odezva analyzátoru FID na nulu. Pokud je střední odezva na nulu v průběhu 30 sekund vzorku stabilizovaných údajů v rozmezí ±0,5 % referenční hodnoty kalibračního plynu pro plný rozsah použitého podle písm. e) tohoto bodu, přistoupí se k dalšímu kroku, v opačném případě se postup zahájí znovu krokem pod písm. d) tohoto bodu;
 m)
 vypočítá se procentuální rozdíl mezi x
 O2maxHC a koncentrací jeho referenčního plynu. Vypočítá se procentuální rozdíl mezi x
 O2avgHC a koncentrací jeho referenčního plynu. Vypočítá se procentuální rozdíl mezi x
 O2minHC a koncentrací jeho referenčního plynu. Určí se největší procentuální rozdíl z těchto tří údajů. Ten je rušivým vlivem O2;
 n)
 pokud je rušivý vliv O2 v rozmezí ±3 %, prošel analyzátor FID pozitivně ověřením rušivého vlivu O2; v opačném případě je nutné nedostatky napravit následovně:
 i)
 zopakovat ověření s cílem zjistit, zda nedošlo k chybě;
 ii)
 zvolit nulovací plyn a kalibrační plyny pro plný rozsah tak, aby obsahovaly vyšší nebo nižší koncentrace O2, a zopakovat ověření;
 iii)
 upravit průtoky vzduchu pro hořák FID, paliva a odebraného vzorku. Pokud se průtoky seřídí na HC FID, aby došlo ke splnění požadavků ověření rušivého vlivu O2, je nutné nastavit znovu RF
 CH4 pro jeho příští ověření. Ověření rušivého vlivu O2 se po úpravách zopakuje a určí se RF
 CH4;
 iv)
 opravit, vyměnit analyzátor FID a zopakovat ověření rušivého vlivu O2.
 8.1.11 Měření NOX
 8.1.11.1 Ověření utlumujícího rušivého vlivu CO2 a H2O na CLD
 8.1.11.1.1 Rozsah a frekvence
 Používá-li se k měření NOX analyzátor CLD, musí se ověřit míra utlumujícího rušivého vlivu H2O a CO2 po počáteční instalaci analyzátoru CLD a po větší údržbě.
 8.1.11.1.2 Principy měření
 H2O a CO2 mohou rušit odezvu CLD na NOx kolizním utlumujícím rušivým vlivem, který tlumí chemiluminiscenční reakci, již CLD používá za účelem zjištění NOx. Pomocí tohoto postupu a výpočtů podle bodu 8.1.11.2.3 této přílohy se stanoví utlumující rušivý vliv a jeho výsledky se vyjádří jako maximální molární zlomek H2O a maximální koncentrace CO2, které se očekávají během zkoušky emisí. Jestliže analyzátor CLD používá algoritmy ke kompenzaci utlumujících rušivých vlivů pracující s přístroji,


text:
které měří H2O a/nebo CO2, musí se rušivé vlivy vyhodnotit s těmito přístroji v činnosti a s použitím kompenzačních algoritmů.
 8.1.11.1.3 Požadavky na systém
 V případě měření se zředěním nesmí kombinovaný utlumující rušivý vliv H2O a CO2 na analyzátor CLD přesáhnout ±2 %. V případě měření surového výfukového plynu nesmí kombinovaný utlumující rušivý vliv H2O a CO2 na analyzátor CLD přesáhnout ±2,5 %. Kombinovaný utlumující rušivý vliv představuje součet utlumujícího rušivého vlivu CO2 podle bodu 8.1.11.1.4 této přílohy a utlumujícího rušivého vlivu H2O podle bodu 8.1.11.1.5 této přílohy. Pokud nejsou tyto požadavky splněny, je nutné provést nápravná opatření v podobě opravy nebo výměny analyzátoru. Před provedením zkoušky emisí je třeba ověřit, že správná funkce analyzátoru byla pomocí nápravných opatření úspěšně obnovena.
 8.1.11.1.4 Postup pro ověření utlumujícího rušivého vlivu CO2
 Pro určení utlumujícího rušivého vlivu CO2 lze použít následující metodu nebo metodu předepsanou výrobcem přístroje s tím, že se použije dělič plynů, který smísí dvousložkové kalibrační plyny pro plný rozsah s nulovacím plynem jako ředidlem a který splňuje specifikace v bodě 9.4.5.6 této přílohy, případně se jiný postup stanoví na základě osvědčeného technického úsudku:
 a)
 potřebná propojení se vytvoří z potrubí z PTFE nebo z nerezavějící oceli;
 b)
 nakonfiguruje se dělič plynů, aby se smísila téměř stejná množství kalibračního plynu pro plný rozsah a ředicích plynů;
 c)
 pokud má analyzátor CLD provozní režim, ve kterém detekuje pouze NO na rozdíl od celkových NOx, provozuje se tento analyzátor CLD v provozním režimu pouze pro NO;
 d)
 je nutné použít kalibrační plyn CO2 pro plný rozsah, který splňuje specifikace v bodě 9.5.1 této přílohy a který má koncentraci přibližně dvojnásobku maximální koncentrace CO2 očekávané během zkoušky emisí;
 e)
 je nutné použít kalibrační plyn NO pro plný rozsah, který splňuje specifikace v bodě 9.5.1 této přílohy a který má koncentraci přibližně dvojnásobku maximální koncentrace NO očekávané během zkoušky emisí. Pokud je očekávaná koncentrace NO nižší než minimální rozsah pro ověření, který specifikoval výrobce přístroje, lze použít vyšší koncentraci podle doporučení výrobce přístroje a osvědčeného technického úsudku za účelem dosažení přesného ověření;
 f)
 analyzátor CLD se vynuluje a kalibruje pro plný rozsah. Analyzátor CLD se kalibruje pro plný rozsah kalibračním plynem NO podle písm. e) tohoto bodu pomocí děliče plynů. Kalibrační plyn NO pro plný rozsah se připojí ke kalibračnímu portu děliče plynů; nulovací plyn se připojí k ředicímu portu děliče plynů; použije se stejný nominální směšovací poměr, jaký byl zvolen v písm. b) tohoto bodu a výstupní koncentrace NO z děliče plynů se použije ke kalibrování analyzátoru CLD pro plný rozsah. Případně se provede korekce vlastností plynů s cílem zajistit přesné rozdělení plynů;
 g)
 kalibrační plyn CO2 pro plný rozsah se přivede ke kalibračnímu portu děliče plynů;
 h)
 kalibrační plyn NO pro plný rozsah se připojí k ředicímu portu děliče plynů;
 i)
 při průtoku NO a CO2 děličem plynů je výstup z děliče stabilizován. Určí se koncentrace CO2 z výstupu děliče plynů a případně se provede korekce vlastností plynů s cílem zajistit přesné rozdělení plynů. Tato koncentrace x
 CO2act se zaznamená a slouží pro


text:
výpočet ověření utlumujícího rušivého vlivu podle bodu 8.1.11.2.3 této přílohy. Alternativně lze místo děliče plynů použít jiné jednoduché zařízení ke směšování plynů. V takovém případě se k určení koncentrace CO2 použije analyzátor. Pokud se použije NDIR spolu s jednoduchým zařízením ke směšování plynů, musí splňovat požadavky tohoto bodu a musí být kalibrován kalibračním plynem CO2 pro plný rozsah podle písm. d) tohoto bodu. Předtím je nutné zkontrolovat linearitu analyzátoru NDIR v celém rozsahu až do dvojnásobku maximální koncentrace CO2, která se očekává během zkoušky;
 j)
 koncentrace NO se měří v místě za děličem plynů pomocí analyzátoru CLD. Ponechá se určitý čas, aby se odezva analyzátoru stabilizovala. Doba stabilizace může zahrnovat čas k pročištění přenosového potrubí a čas potřebný k odezvě analyzátoru. Když analyzátor měří koncentraci vzorku, zaznamenají se údaje shromažďované v průběhu 30 sekund. Z těchto údajů se vypočítá aritmetická střední koncentrace x
 NOmeas. Tato koncentrace x
 NOmeas se zaznamená a slouží pro výpočet ověření utlumujícího rušivého vlivu podle bodu 8.1.11.2.3 této přílohy;
 k)
 na základě koncentrace kalibračního plynu pro plný rozsah se vypočte skutečná koncentrace NO ve výstupu děliče plynů (x
 NOact) a x
 CO2act podle rovnice (A.4-24). Vypočtená hodnota se použije pro výpočet ověření utlumujícího rušivého vlivu v rovnici (A.4-23);
 l)
 hodnoty zaznamenané podle bodů 8.1.11.1.4 a 8.1.11.1.5 této přílohy slouží k výpočtu utlumujícího rušivého vlivu podle bodu 8.1.11.2.3 této přílohy.
 8.1.11.1.5 Postup pro ověření utlumujícího rušivého vlivu H2O
 Pro určení utlumujícího rušivého vlivu H2O lze použít následující metodu nebo metodu předepsanou výrobcem přístroje či jiný postup stanovený na základě osvědčeného technického úsudku:
 a)
 potřebná propojení se vytvoří z potrubí z PTFE nebo z nerezavějící oceli;
 b)
 pokud má analyzátor CLD provozní režim, ve kterém detekuje pouze NO na rozdíl od celkových NOx, provozuje se tento analyzátor CLD v provozním režimu pouze pro NO;
 c)
 je nutné použít kalibrační plyn NO pro plný rozsah, který splňuje specifikace v bodě 9.5.1 této přílohy a jehož koncentrace přibližně odpovídá maximální koncentraci očekávané během zkoušky emisí. Pokud je očekávaná koncentrace NO nižší než minimální rozsah pro ověření, který specifikoval výrobce přístroje, lze za účelem získání přesného ověření použít vyšší koncentraci podle doporučení výrobce přístroje a osvědčeného technického úsudku;
 d)
 analyzátor CLD se vynuluje a zkalibruje pro plný rozsah. Analyzátor CLD se zkalibruje kalibračním plynem NO pro plný rozsah podle písm. c) tohoto bodu, koncentrace kalibračního plynu pro plný rozsah se zaznamená jako xNOdry a použije se pro výpočet ověření utlumujícího rušivého vlivu v bodě 8.1.11.2.3 této přílohy;
 e)
 kalibrační plyn NO pro plný rozsah se zvlhčí probubláváním destilovanou vodou v utěsněné nádobě. Pokud vzorek zvlhčeného kalibračního plynu NO pro plný rozsah neprochází pro účely této ověřovací zkoušky vysoušečem, reguluje se teplota v nádobě tak, aby vznikl obsah H2O v kalibračním plynu pro plný rozsah přibližně rovný maximálnímu molárnímu zlomku H2O, který se očekává během zkoušky emisí. Pokud vzorek zvlhčeného kalibračního plynu NO pro plný rozsah neprochází vysoušečem vzorku během ověření utlumujícího rušivého vlivu podle bodu 8.1.11.2.3 této přílohy, kvantifikuje se naměřený utlumující rušivý vliv H2O jako nejvyšší molární zlomek H2O, který


text:
se očekává během zkoušky emisí. Pokud odebraný vzorek zvlhčeného kalibračního plynu NO pro účely této ověřovací zkoušky vysoušečem prochází, reguluje se teplota v nádobě tak, aby vznikl obsah H2O v kalibračním plynu pro plný obsah přinejmenším tak vysoký, jako je maximum očekávané na výstupu z vysoušeče podle požadavků uvedených v bodě 9.3.2.3.1.1 této přílohy. V takovém případě výpočty pro ověření utlumujícího rušivého vlivu podle bodu 8.1.11.2.3 této přílohy naměřený utlumující rušivý vliv H2O nekvantifikují;
 f)
 do odběrného systému se zavede zvlhčený zkušební plyn NO. Lze jej zavést v místě před vysoušečem, který se použije v průběhu zkoušek emisí, nebo za ním. V závislosti na bodě, kde je vzorek zaveden, se zvolí příslušná metoda výpočtu podle písm. e). Vysoušeč vzorků musí vyhovět při ověření podle bodu 8.1.8.5.8 této přílohy;
 g)
 změří se molární zlomek H2O ve zvlhčeném kalibračním plynu NO pro plný rozsah. V případě použití vysoušeče vzorků se molární zlomek H2O ve zvlhčeném kalibračním plynu NO pro plný rozsah měří v místě za tímto vysoušečem (x
 H2Omeas). Doporučuje se měřit x
 H2Omeas co nejblíže ke vstupu analyzátoru CLD. x
 H2Omeas lze vypočítat z naměřených hodnot rosného bodu (T
 dew) a absolutního tlaku (p
 total);
 h)
 kondenzaci v přenosových potrubích, armaturách nebo ventilech z bodu, ve kterém se měří x
 H2O, k analyzátoru, se zabrání použitím osvědčeného technického úsudku. Doporučuje se taková konstrukce systému, ve které jsou teploty stěn v přenosových potrubích, armaturách a ventilech od bodu, ve kterém se měří x
 H2Omeas, k analyzátoru nejméně o 5 K (5 °C) vyšší, nežli lokální rosný bod odebraného vzorku plynu;
 i)
 koncentrace zvlhčeného kalibračního plynu NO pro plný rozsah se měří analyzátorem CLD. Ponechá se určitý čas, aby se odezva analyzátoru stabilizovala. Doba stabilizace může zahrnovat čas k pročištění přenosového potrubí a čas potřebný k odezvě analyzátoru. Když analyzátor měří koncentraci vzorku, zaznamenají se údaje shromažďované v průběhu 30 sekund. Z těchto údajů se vypočítá aritmetická střední hodnota x
 NOwet. x
 NOwet se zaznamená a slouží pro výpočet ověření utlumujícího rušivého vlivu podle bodu 8.1.11.2.3 této přílohy.
 8.1.11.2. Výpočty ověření utlumujícího rušivého vlivu analyzátoru CLD
 Výpočty pro ověření utlumujícího rušivého vlivu analyzátoru CLD se provádí podle popisu v tomto bodě.
 8.1.11.2.1 Množství vody očekávané během zkoušky
 Odhadne se maximální očekávaný molární zlomek vody v průběhu zkoušky emisí (x
 H2Oexp). Tento odhad je nutné provést tam, kde byl zaveden zvlhčený kalibrační plyn NO pro plný rozsah podle bodu 8.1.11.1.5 písm. f) této přílohy. Když se odhaduje maximální očekávaný molární zlomek vody, je nutné zohlednit maximální očekávaný obsah vody ve spalovacím vzduchu, ve spalinách paliva a případně v ředicím vzduchu. Pokud se během ověřovací zkoušky zavádí zvlhčený kalibrační plyn NO pro plný rozsah do odběrného systému v místě před vysoušečem vzorku, není nutné odhadovat maximální očekávaný molární zlomek vody a x
 H2Oexp se stanoví v hodnotě rovnající se x
 H2Omeas.
 8.1.11.2.2 Množství CO2 očekávané během zkoušky
 Odhadne se maximální množství CO2 očekávané během zkoušky emisí (x
 CO2exp). Tento odhad se provede v odběrném systému tam, kde se zavádí smísené kalibrační plyny NO a CO2


text:
pro plný rozsah podle bodu 8.1.11.1.4 písm. j) této přílohy. Při odhadování maximální očekávané koncentrace CO2 je nutné zohlednit maximální očekávaný obsah CO2 ve spalinách paliva a v ředicím vzduchu.
 8.1.11.2.3 Výpočty kombinovaného utlumujícího rušivého vlivu H2O a CO2
 Kombinovaný utlumující rušivý vliv H2O a CO2 se vypočítá pomocí rovnice (A.4-23):
 (A.4-23)
 kde:
 quench
 =
 množství utlumujícího rušivého vlivu na analyzátor CLD
 xNOdry
 =
 naměřená koncentrace NO v místě před probublávačem, podle bodu 8.1.11.1.5 písm. d) této přílohy
 xNOwet
 =
 naměřená koncentrace NO v místě za probublávačem, podle bodu 8.1.11.1.5 písm. i) této přílohy
 xH2Oexp
 =
 maximální očekávaný molární zlomek vody během zkoušky emisí podle bodu 8.1.11.2.1 této přílohy
 xH2Omeas
 =
 naměřený molární zlomek vody během ověření utlumujícího rušivého vlivu podle bodu 8.1.11.1.5 písm. g) této přílohy
 xNOmeas
 =
 naměřená koncentrace NO, když se kalibrační plyn NO pro plný rozsah smísí s kalibračním plynem CO2 pro plný rozsah, podle bodu 8.1.11.1.4 písm. j) této přílohy
 xNOact
 =
 skutečná koncentrace NO, když se kalibrační plyn NO pro plný rozsah smísí s kalibračním plynem CO2 pro plný rozsah, podle bodu 8.1.11.1.4 písm. k) této přílohy podle rovnice (A.4-24)
 xCO2exp
 =
 maximální očekávaná koncentrace CO2 během zkoušky emisí podle bodu 8.1.11.2.2 této přílohy
 xCO2act
 =
 skutečná koncentrace CO2, když se kalibrační plyn NO pro plný rozsah smísí s kalibračním plynem CO2 pro plný rozsah, podle bodu 8.1.11.1.4 písm. i) této přílohy
 (A.4-24)
 kde:
 xNOspan
 =
 = koncentrace kalibračního plynu NO pro plný rozsah na vstupu do děliče plynů, podle bodu 8.1.11.1.4 písm. e) této přílohy
 xCO2span
 =
 = koncentrace kalibračního plynu CO2 pro plný rozsah na vstupu do děliče plynů, podle bodu 8.1.11.1.4 písm. d) této přílohy
 8.1.11.3 Ověření rušivého vlivu HC a H2O u analyzátoru NDUV
 8.1.11.3.1 Rozsah a frekvence
 Používá-li se k měření NOx analyzátor NDUV, musí se ověřit míra rušivého vlivu H2O a uhlovodíků po počáteční instalaci analyzátoru a po větší údržbě.
 8.1.11.3.2 Principy měření
 Uhlovodíky a H2O mohou mít pozitivní rušivý vliv na analyzátor NDUV tím, že způsobují odezvu podobnou jako NOx. Jestliže analyzátor NDUV pracuje s kompenzačními algoritmy, které používají měření jiných plynů k ověření tohoto rušivého vlivu, musí se zároveň taková měření provádět za účelem přezkoušení algoritmů v průběhu ověřování rušivých vlivů působících na analyzátor.
 8.1.11.3.3 Požadavky na systém
 Na analyzátor NDUV pro měření NOX může působit kombinovaný rušivý vliv H2O a HC, který je v rozmezí ±2 % střední koncentrace NOX.
 8.1.11.3.4 Postup
 Ověření rušivého vlivu se provede následovně:
 a)
 analyzátor NDUV pro měření NOx se spustí, provozuje, vynuluje a kalibruje pro plný rozsah podle instrukcí výrobce přístroje;
 b)
 k provedení tohoto ověření se doporučuje oddělit výfukový plyn z motoru. K určení množství NOx ve výfukovém plynu se použije analyzátor CLD, který splňuje specifikace bodu 9.4. Odezva CLD se použije jako referenční hodnota. Ve výfukovém plynu se měří také uhlovodíky analyzátorem FID, který splňuje specifikace bodu 9.4. Odezva FID se použije jako referenční hodnota uhlovodíků;
 c)
 výfukový plyn z motoru se zavede do analyzátoru NDUV v místě před vysoušečem vzorku plynu, pokud se vysoušeč používá při


text:
zkoušce;
 d)
 ponechá se určitý čas, aby se odezva analyzátoru stabilizovala. Doba stabilizace může zahrnovat čas k pročištění přenosového potrubí a čas potřebný k odezvě analyzátoru;
 e)
 v době, kdy všechny analyzátory měří koncentraci vzorku, se zaznamenají údaje nahromaděné v průběhu 30 sekund a vypočítají se aritmetické střední hodnoty pro tři analyzátory;
 f)
 střední hodnota z CLD se odečte od střední hodnoty z NDUV;
 g)
 tento rozdíl se vynásobí poměrem očekávané střední koncentrace uhlovodíků ke koncentraci uhlovodíků naměřené v průběhu ověřování. Analyzátor vyhověl při ověření rušivého vlivu podle tohoto bodu, pokud je výsledek v rozmezí ±2 % koncentrace NOx, která se očekává při mezní hodnotě emisí, jak je stanoveno v rovnici (A.4-25):
 (A.4-25)
 kde:
 =
 = střední koncentrace NOx naměřená analyzátorem CLD [μmol/mol] nebo [ppm]
 =
 = střední koncentrace NOx naměřená analyzátorem NDUV [μmol/mol] nebo [ppm]
 =
 = naměřená střední koncentrace uhlovodíků [μmol/mol] nebo [ppm]
 =
 = střední koncentrace uhlovodíků očekávaná jako standardní [μmol/mol] nebo [ppm]
 =
 = střední koncentrace NOx očekávaná jako standardní [μmol/mol] nebo [ppm]
 8.1.11.4 Penetrace NO2 do vysoušeče vzorků
 8.1.11.4.1 Rozsah a frekvence
 Toto ověření penetrace NO2 do vysoušeče vzorků je nutné provést, pokud se k vysoušení odebraného vzorku v místě před přístrojem k měření NOx použije vysoušeč vzorků, jemuž není ve směru proudění předřazen žádný konvertor NO2 na NO. Toto ověření je nutné provést po počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.11.4.2 Principy měření
 Vysoušeč vzorků odstraňuje vodu, která jinak může mít na měření NOx rušivý vliv. Tekutá voda, která zůstává v nedokonale konstruovaném vysoušeči vzorků, však může ze vzorku odebírat NO2. Jestliže je použit vysoušeč vzorků bez před ním umístěného konvertoru NO2 na NO, mohl by odebírat NO2 ze vzorku před měřením NOx.
 8.1.11.4.3 Požadavky na systém
 Vysoušeč vzorků musí být schopen změřit nejméně 95 % celkových NO2 při maximální očekávané koncentraci NO2.
 8.1.11.4.4 Postup
 K ověření vlastností vysoušeče vzorků se postupuje takto:
 a)
 Nastavení přístroje. Pro nastartování a provozování se postupuje podle instrukcí výrobce analyzátoru a vysoušeče vzorků. Analyzátor a vysoušeč vzorků se seřídí takovým způsobem, aby byly jejich vlastnosti optimální.
 b)
 Nastavení zařízení a sběr údajů
 i)
 Analyzátory celkových NOx se vynulují a kalibrují pro plný rozsah stejně jako před zkouškou emisí;
 ii)
 zvolí se kalibrační plyn NO2 (bilančním plynem je suchý vzduch) s koncentrací NO2 blízkou maximální hodnotě, která se očekává během zkoušky. Pokud je očekávaná koncentrace NO2 nižší než minimální rozsah pro ověření, který specifikoval výrobce přístroje, lze za účelem získání přesného ověření použít vyšší koncentraci podle doporučení výrobce přístroje a osvědčeného technického úsudku;
 iii)
 tento kalibrační plyn protéká přes sondu systému pro odběr vzorků nebo přepadovou armaturu. Umožní se stabilizace odezvy na celkové NOx zohledňující pouze transportní zpoždění a odezvu přístroje;
 iv)
 vypočítá se střední hodnota z údajů celkových NOx zaznamenávaných po dobu 30 sekund a tato hodnota se zanese jako x
 NOxref;
 v)
 průtok kalibračního plynu NO2 se zastaví;
 vi)
 dalším krokem je, že se odběrný systém nasytí přetokem výstupu generátoru rosného bodu, nastaveného na rosný bod při 323 K (50 °C), až do sondy odběrného systému plynu


text:
nebo přepadové armatury. Z výtoku z generátoru rosného bodu se odebírá vzorek pomocí odběrného systému a chladiče po dobu nejméně 10 minut až do stavu, kdy dle očekávání chladič odnímá vodu konstantním tokem;
 vii)
 pak se okamžitě přepne zpět na přetékání kalibračního plynu NO2 za účelem určení x
 NOxref. Umožní se stabilizace odezvy na celkové NOx zohledňující pouze transportní zpoždění a odezvu přístroje. Vypočítá se střední hodnota z údajů celkových NOx zaznamenávaných po dobu 30 sekund a tato hodnota se zanese jako x
 NOxmeas;
 viii)
 hodnota x
 NOxmeas se koriguje na hodnotu x
 NOxdry na základě rezidua vodní páry, která prošla vysoušečem vzorku při teplotě a tlaku na jeho výstupu.
 c)
 Hodnocení výkonnosti
 Pokud je x
 NOxdry menší než 95 % x
 NOxref, je nutné vysoušeč vzorků opravit nebo vyměnit.
 8.1.11.5 Ověření konverze NO2 na NO konvertorem
 8.1.11.5.1 Rozsah a frekvence
 Pokud se pro určení NOx použije analyzátor, který měří pouze NO, je nutné v místě před analyzátorem použít konvertor NO2 na NO. Toto ověření se provádí po instalaci konvertoru, po větší údržbě a v období 35 dnů před zkouškou emisí. Ověření se opakuje s touto frekvencí s cílem ověřit, že nedošlo ke zhoršení katalytické činnosti konvertoru NO2 na NO.
 8.1.11.5.2 Principy měření
 Konvertor NO2 na NO umožňuje, aby analyzátor měřící pouze NO určil celkové NOx, a to pomocí konverze NO2 ve výfukovém plynu na NO.
 8.1.11.5.3 Požadavky na systém
 Konvertor NO2 na NO musí být schopen změřit nejméně 95 % celkových NO2 při maximální očekávané koncentraci NO2.
 8.1.11.5.4 Postup
 Vlastnosti konvertoru NO2 na NO se ověřují podle tohoto postupu:
 a)
 při zapojení přístroje se postupuje podle instrukcí výrobce analyzátoru a konvertoru NO2 na NO pro nastartování a provoz. Analyzátor a konvertor se nastaví tak, aby byl jejich výkon optimalizován;
 b)
 vstup ozonizátoru se připojí na zdroj nulovacího vzduchu nebo kyslíku a jeho výstup se připojí k jednomu portu třícestné armatury ve tvaru T. Kalibrační plyn NO pro plný rozsah se připojí k dalšímu portu a k poslednímu portu se připojí vstup konvertoru NO2 na NO;
 c)
 pro provedení kontroly se uskuteční tyto kroky:
 i)
 uzavře se přívod vzduchu do ozonizátoru a vypne se přívod proudu do ozonizátoru a konvertor NO2 na NO se přepne do režimu obtoku (tj. do režimu NO). Umožní se stabilizace zohledňující pouze transportní zpoždění a odezvu přístroje;
 ii)
 průtoky NO a nulovacího plynu se upraví tak, aby se koncentrace NO v analyzátoru blížila špičkové hodnotě koncentrace celkových NOx, která se očekává během zkoušky. Směs plynů musí mít obsah NO2 menší než 5 % koncentrace NO. Koncentrace NO se zjistí výpočtem střední hodnoty údajů z analyzátoru shromažďovaných v průběhu 30 sekund a tato hodnota se zaznamená jako x
 NOref. Pokud je očekávaná koncentrace NO nižší než minimální rozsah pro ověření, který specifikoval výrobce přístroje, lze použít vyšší koncentraci podle doporučení výrobce přístroje a osvědčeného technického úsudku za účelem získání přesného ověření;
 iii)
 otevře se přívod O2 do ozonizátoru a jeho průtok do ozonizátoru se seřídí, aby hodnota NO udávaná analyzátorem byla přibližně o 10 % nižší


text:
než x
 NOref. Koncentrace NO se zjistí výpočtem střední hodnoty údajů z analyzátoru shromažďovaných v průběhu 30 sekund a tato hodnota se zaznamená jako x
 NO+O2mix;
 iv)
 zapne se ozonizátor a míra generování ozonu se upraví tak, aby NO měřený analyzátorem byl na úrovni přibližně 20 % x
 NOref, při zachování nejméně 10 % NO, který se nezúčastnil reakce. Koncentrace NO se zjistí výpočtem střední hodnoty údajů z analyzátoru shromažďovaných v průběhu 30 sekund a tato hodnota se zaznamená jako x
 NOmeas;
 v)
 analyzátor NOx se přepne do režimu NOx a změří se celkové NOx. Koncentrace NOX se zjistí výpočtem střední hodnoty údajů z analyzátoru shromažďovaných v průběhu 30 sekund a tato hodnota se zaznamená jako x
 NOxmeas;
 vi)
 vypne se ozonizátor, ale průtok plynu systémem se zachová. Analyzátor NOx uvede hodnotu NOx ve směsi NO + O2. Koncentrace NOX se zjistí výpočtem střední hodnoty údajů z analyzátoru shromažďovaných v průběhu 30 sekund a tato hodnota se zaznamená jako x
 NOx+O2mix;
 vii)
 přítok O2 se vypne. Analyzátor NOx uvede hodnotu NOx v původní směsi NO v N2. Koncentrace NOX se zjistí výpočtem střední hodnoty údajů z analyzátoru shromažďovaných v průběhu 30 sekund a tato hodnota se zaznamená jako x
 NOxref. Tato hodnota nesmí být o více než 5 % vyšší než hodnota x
 NOref.
 d)
 Hodnocení vlastností. Účinnost konvertoru NOx se vypočítá vložením zjištěných koncentrací do rovnice (A.4-26):
 (A.4-26)
 e)
 Pokud vyjde výsledek menší než 95 %, je nutné konvertor NO2 na NO opravit nebo vyměnit.
 8.1.12 Měření PM
 8.1.12.1 Ověření váhy na částice a postupu vážení
 8.1.12.1.1 Rozsah a frekvence
 V tomto bodě jsou popsána tři ověření.
 a)
 nezávislé ověření vlastností vah na částice v období 370 dnů před vážením filtru;
 b)
 vynulování váhy a její kalibrování na plný rozsah v období 12 hodin před vážením filtru;
 c)
 ověření, že určení hmotnosti referenčních filtrů před a po vážení filtrů je v rámci specifikované tolerance.
 8.1.12.1.2 Nezávislé ověření
 Výrobce váhy (nebo jím schválený zástupce) ověří vlastnosti váhy v období 370 dnů přede dnem zkoušení podle postupů pro interní audit.
 8.1.12.1.3 Vynulování a kalibrování pro plný rozsah
 Vlastnosti váhy se ověří vynulováním a kalibrováním pro plný rozsah nejméně jedním kalibračním závažím, přičemž všechna použitá závaží musí splňovat specifikace bodu 9.5.2 této přílohy. Použije se manuální, nebo automatický postup:
 a)
 manuální postup vyžaduje, aby se použila váha, která se vynuluje a kalibruje na plný rozsah nejméně jedním kalibračním závažím. Pokud se střední hodnoty normálně získávají tím, že se opakuje vážení s cílem zlepšit správnost a přesnost měření PM, použije se stejný postup i pro ověření vlastností váhy;
 b)
 automatizovaný postup probíhá s použitím interních kalibračních závaží, která vlastnosti váhy ověřují automaticky. Tato interní kalibrační závaží musí splňovat specifikace uvedené v bodě 9.5.2 této přílohy k provedení tohoto ověření.
 8.1.12.1.4 Vážení referenčního vzorku
 Všechny údaje o hmotnosti zjištěné v průběhu vážení se ověří zvážením referenčních médií se vzorky částic (např. filtry) před vážením a po něm. Proces vážení může trvat tak krátce, jak je potřeba, ale ne déle než 80 hodin, a může


text:
zahrnovat zjišťování údajů hmotnosti jak před zkouškou, tak po zkoušce. Postupné určování hmotnosti každého referenčního média se vzorkem částic musí udávat stejné hodnoty v rozmezí ±10 μg nebo ±10 % očekávané celkové hmotnosti částic, podle toho, které hodnoty jsou vyšší. Není-li uvedené kritérium při postupném určování hmotnosti váženími filtru pro odběr částic splněno, stanou se neplatnými všechny zjištěné údaje hmotnosti v případech vážení jednotlivých zkoušených filtrů, ke kterým došlo mezi postupnými určeními hmotnosti referenčních filtrů. Tyto filtry je možné znovu zvážit při dalším vážení. Stane-li se určitý filtr po zkoušce neplatným, je neplatný zkušební interval. Ověření se provede takto:
 a)
 minimálně dvě nepoužitá média se vzorky částic se ponechají v prostředí stabilizujícím částice. Budou použita jako referenční média. Nepoužité filtry ze stejného materiálu a o stejné velikosti se zvolí za referenční;
 b)
 referenční filtry se stabilizují v prostředí, které stabilizuje částice. Referenční filtry se považují za stabilizované, pokud se nacházely v prostředí stabilizujícím částice po dobu nejméně 30 minut a prostředí stabilizující částice bylo v podmínkách stanovených v bodě 9.3.4.4 této přílohy po dobu nejméně 60 předcházejících minut;
 c)
 provede se několik vážení referenčních vzorků bez zaznamenání hodnot;
 d)
 váha se vynuluje a zkalibruje pro plný rozsah. Na váhu se umístí zkušební zátěž (např. kalibrační závaží) a pak se odebere a zkontroluje se, zda se váha za normální dobu stabilizace vynulovala na přijatelnou úroveň;
 e)
 každé z referenčních médií (např. filtrů) se zváží a jeho hmotnost se zaznamená. Pokud se střední hodnoty normálně získávají tím, že se opakuje vážení s cílem zlepšit správnost a přesnost hmotností referenčních médií (např. filtrů), použije se tentýž postup i pro změření středních hodnot hmotností médií se vzorkem (např. filtrů);
 f)
 zaznamenají se rosný bod, teplota okolí a atmosférický tlak v okolí váhy;
 g)
 zaznamenané podmínky okolí slouží ke korigování výsledků o vztlakový účinek podle popisu v bodě 8.1.12.2 této přílohy. Zaznamená se hmotnost každého z referenčních médií korigovaná o vztlakový účinek;
 h)
 referenční hmotnost každého z referenčních médií (např. filtrů) korigovaná o vztlakový účinek se odečte od dříve změřené a zaznamenané hmotnosti korigované o vztlakový účinek;
 i)
 jsou-li zjištěné změny hmotnosti u některých referenčních filtrů větší, než povoluje tento bod, stávají se všechna určení hmotnosti částic vykonaná od poslední validace hmotnosti referenčního média (např. filtru) neplatnými. Referenční filtry částic lze vyřadit, pokud se změnila pouze jedna z hmotností filtrů o více, než je dovolená hodnota, a je možné jednoznačně identifikovat zvláštní příčinu změny hmotnosti tohoto filtru, která by neovlivnila jiné filtry tohoto procesu. Tudíž lze validaci považovat za úspěšnou. V takovém případě nejsou kontaminovaná referenční média součástí určování, zda je dosaženo souladu s písm. j) tohoto bodu, ale dotyčný referenční filtr se vyřadí a nahradí;
 j)
 pokud se některá z referenčních hmotností změní o více, než povoluje tento bod 8.1.12.1.4 této přílohy, všechny výsledky měření částic, které byly zjištěny mezi dvěma časy, při nichž se určovaly referenční hmotnosti, se stanou neplatnými. Pokud se referenční médium se vzorkem částic podle písm. i) tohoto bodu vyřadí, je nutné, aby zůstal minimálně jeden rozdíl referenčních hmotností, který


text:
splňuje kritéria podle tohoto bodu 8.1.12.1.4 této přílohy. V opačném případě se výsledky měření částic vykonaného mezi těmito dvěma časy, při nichž se určily hmotnosti referenčních médií (např. filtrů), stanou neplatnými.
 8.1.12.2 Korekce u filtru pro odběr částic o vztlakový účinek
 8.1.12.2.1 Obecně
 U filtru pro odběr částic se musí provést korekce o vztlakový účinek ve vzduchu. Korekce o vztlakový účinek závisí na hustotě odběrného filtru, hustotě vzduchu a hustotě kalibračního závaží použitého ke kalibraci váhy. Korekce o vztlakový účinek nezohledňuje vztlakový účinek samotných znečišťujících částic, protože hmotnost částic činí zpravidla pouze (0,01 až 0,10) % celkové hmotnosti. Korekce takto malého zlomku hmotnosti by činila nejvíce 0,010 %. Hodnoty korigované o vztlakový účinek jsou hmotnosti tara vzorků částic. Tyto hodnoty korigované o vztlakový účinek získané zvážením filtrů před zkouškou se následně odečtou od hodnot korigovaných o vztlak získaných zvážením příslušných filtrů po zkoušce s cílem určit hmotnost částic emitovaných během zkoušky.
 8.1.12.2.2 Hustota filtru pro odběr částic
 Různé filtry pro odběr částic mají různou hustotu. Použije se známá hustota odběrného média, nebo jedna z hustot některých běžných odběrných médií:
 a)
 u borosilikátového skla pokrytého PTFE činí hustota odběrného média 2 300 kg/m3;
 b)
 u média s membránou (filmem) z PTFE s integrálním nosným kruhem z polymethylpentenu, který má 95 % hmotnosti média, činí hustota odběrného média 920 kg/m3;
 c)
 u média s membránou (filmem) z PTFE s integrálním nosným kruhem z PTFE činí hustota odběrného média 2 144 kg/m3.
 8.1.12.2.3 Hustota vzduchu
 Prostředí váhy k vážení částic musí být přísně regulováno na teplotu okolí 295 ± 1 K (22 ± 1 °C) a rosný bod 282,5 ± 1 K (9,5 ± 1 °C), a proto je hustota vzduchu primárně funkcí atmosférického tlaku. Korekce o vztlakový účinek je tudíž specifikována jen jako funkce atmosférického tlaku.
 8.1.12.2.4 Hustota kalibračního závaží
 Použije se udávaná hustota materiálu kovových kalibračních závaží.
 8.1.12.2.5 Výpočet korekce
 Korekce filtru pro odběr částic o vztlakový účinek se provede za použití rovnice (A.4-27):
 (A.4-27)
 kde:
 mcor
 =
 = hmotnost filtru pro odběr částic korigovaná o vztlakový účinek
 muncor
 =
 = hmotnost filtru pro odběr částic nekorigovaná o vztlakový účinek
 ρair
 =
 = hustota vzduchu v prostředí váhy
 ρweight
 =
 = hustota kalibračního závaží použitého ke kalibraci váhy
 ρmedia
 =
 = hustota filtru pro odběr pevných částic
 přičemž
 (A.4-28)
 kde:
 pabs
 =
 = absolutní tlak v prostředí váhy
 Mmix
 =
 = molární hmotnost vzduchu v prostředí váhy
 R
 =
 = molární plynová konstanta
 Tamb
 =
 = absolutní teplota v okolí váhy
 8.2 Validace přístrojů pro zkoušku
 8.2.1 Validace regulace proporcionálního toku k odběru vzorků v dávkách a minimálního ředicího poměru pro odběr částic v dávkách
 8.2.1.1 Kritéria proporcionality pro CVS
 8.2.1.1.1 Proporcionální průtoky
 Pro každý pár průtokoměrů se použijí zaznamenané průtoky u vzorku a u plného toku, nebo jejich střední hodnoty při 1 Hz ke statistickým výpočtům v dodatku A.3 k příloze 5. Určí se směrodatná chyba odhadu (SEE) hodnoty průtoku vzorku v závislosti na celkovém průtoku. Při každém zkušebním intervalu je nutné prokázat, že se SEE rovná nejvýše 3,5 %


text:
střední hodnoty průtoku vzorku.
 8.2.1.1.2 Konstantní průtoky
 Pro každý pár průtokoměrů se použijí zaznamenané průtoky u vzorku a u plného toku, nebo jejich střední hodnoty při 1 Hz pro účely prokázání, že každý průtok byl konstantní v rozmezí ±2,5 % příslušných středních nebo cílových hodnot průtoku. Namísto zaznamenávání příslušného průtoku každým druhem průtokoměru lze použít tyto možnosti:
 a)
 Venturiho trubice s kritickým prouděním. Pro Venturiho trubici s kritickým prouděním se použijí zaznamenané podmínky na vstupu Venturiho trubice nebo jejich střední hodnoty při 1 Hz. Je nutné prokázat, že hustota proudění na vstupu Venturiho trubice byla konstantní v rozmezí ±2,5 % příslušné střední nebo cílové hustoty během každého zkušebního intervalu. U Venturiho trubice CVS s kritickým prouděním to může být prokázáno tím, že absolutní teplota na vstupu Venturiho trubice byla konstantní v rozmezí ±4 % střední nebo cílové absolutní teploty během každého zkušebního intervalu;
 b)
 objemové dávkovací čerpadlo. Použijí se zaznamenané podmínky na vstupu čerpadla nebo jejich střední hodnoty při 1 Hz. Je nutné prokázat, že hustota proudění na vstupu čerpadla byla konstantní v rozmezí ±2,5 % příslušné střední nebo cílové hustoty během každého zkušebního intervalu. U CVS čerpadla to může být prokázáno tím, že absolutní teplota na vstupu čerpadla byla konstantní v rozmezí ±2 % střední nebo cílové absolutní teploty během každého zkušebního intervalu.
 8.2.1.1.3 Prokázání proporcionálního odběru vzorků
 V případě každého proporcionálního odběru vzorků v dávkách, např. vaku k jímání vzorků nebo filtru částic, je nutné prokázat, že proporcionální odběr vzorků byl zachován s použitím jednoho z následujících způsobů, přičemž je možné vypustit až 5 % celkového počtu údajů jako odlehlé výsledky.
 Technickou analýzou za použití osvědčeného technického úsudku je nutno prokázat, že řídicí systém proporcionálního toku inherentně zajišťuje proporcionální odběr vzorku za všech okolností, které lze očekávat během zkoušky. Venturiho trubice s kritickým prouděním lze například použít jak pro tok odebraného vzorku, tak pro tok plný, prokáže-li se, že mají vždy stejné tlaky a teploty na vstupu a že v podmínkách kritického proudění jsou stále v činnosti.
 Minimální ředicí poměr pro odběr vzorků částic v dávkách ve zkušebním intervalu se určí za pomoci naměřených a/nebo vypočtených průtoků či koncentrací sledovacího plynu (např. CO2).
 8.2.1.2 Validace u systému s ředěním části toku
 K regulaci systému s ředěním části toku, kterým se odebírá proporcionální vzorek surového výfukového plynu, je nutná rychlá odezva systému. Tu odhalí pohotovost systému k ředění části toku. Doba transformace systému se určí postupem podle bodu 8.1.8.6.3.2. Skutečná regulace systému s ředěním části toku je založena na běžných podmínkách měření. Je-li kombinovaná doba transformace systému k měření průtoku výfukového plynu a systému s ředěním části toku ≤ 0,3 sekundy, je možno použít regulaci on-line. Je-li doba transformace delší než 0,3 sekundy, je nutno použít regulaci předem stanoveného průběhu na základě předem zaznamenané zkoušky. V takovém případě musí být kombinovaná doba náběhu ≤ 1 sekunda a kombinovaná doba zpoždění ≤ 10 sekund. Celková doba odezvy musí být nastavena tak, aby byl zajištěn reprezentativní vzorek částic q
 mp,i
 (vzorek toku výfukového plynu v systému s ředěním části toku), proporcionální


text:
k hmotnostnímu průtoku výfukového plynu. K určení úměrnosti se provede regresní analýza q
 mp,i
 v závislosti na q
 mew,i (hmotnostní průtok výfukového plynu ve vlhkém stavu), s frekvencí sběru dat nejméně 5 Hz a musí být splněna tato kritéria:
 a)
 korelační koeficient r
 2 lineární regrese mezi q
 mp,i a q
 mew,i
 nesmí být nižší než 0,95;
 b)
 směrodatná chyba odhadu q
 mp,i ve vztahu k q
 mew,i
 nesmí překročit 5 % maximální hodnoty q
 mp;
 c)
 pořadnice q
 mp regresní přímky nesmí překročit ± % maximální hodnoty q
 mp.
 Je-li kombinovaná doba transformace systému odběru vzorku částic (t
 50,P) a snímače signálu hmotnostního průtoku výfukového plynu (t
 50,F) větší než 0,3 sekundy, musí se použít regulace předem stanoveného průběhu. V takovém případě se provede předběžná zkouška a k regulaci průtoku vzorku do systému částic se použije signál hmotnostního průtoku výfukových plynů z předběžné zkoušky. Správné regulace systému s ředěním části toku se dosáhne, pokud se časová křivka q
 mew,pre z předběžné zkoušky, která reguluje q
 mp, posune o předem stanovený čas t
 50,P + t
 50,F.
 Pro stanovení korelace mezi q
 mp,i
 a qmew,i
 se použijí údaje shromážděné při samotné zkoušce, přičemž čas q
 mew,i se podle t
 50,F synchronizuje s časem q
 mp,i
 (bez příspěvku t
 50,P k časové synchronizaci). Časový posun mezi q
 mew a q
 mp je rozdílem mezi jejich dobami transformace, které byly určeny podle bodu 8.1.8.6.3.2 této přílohy.
 8.2.2 Validace rozsahu analyzátoru plynu, validace posunu a korekce posunem
 8.2.2.1 Validace rozsahu
 Pokud se analyzátor kdykoli během zkoušky dostane nad 100 % svého rozsahu, provedou se následující kroky:
 8.2.2.1.1 Odběr vzorků v dávkách
 V případě odběru vzorků v dávkách se odebraný vzorek podrobí nové analýze s nejnižším rozsahem analyzátoru, při kterém je maximální odezva přístroje pod 100 %. V protokolu se uvede výsledek z nejnižšího rozsahu, při kterém analyzátor funguje pod 100 % svého rozsahu po celou zkoušku.
 8.2.2.1.2 Kontinuální odběr vzorků
 V případě kontinuálního odběru vzorků se celá zkouška zopakuje s nejbližším vyšším rozsahem analyzátoru. Pokud analyzátor znovu pracuje nad 100 % svého rozsahu, je nutné zkoušku zopakovat s nejbližším vyšším rozsahem. Se zkouškami se pokračuje, dokud analyzátor vždy během celé zkoušky nepracuje pod 100 % svého rozsahu.
 8.2.2.2 Validace posunu a korekce posunem
 Pokud se posun nachází v intervalu ±1 %, lze údaje přijmout bez jakékoli korekce, případně je přijmout po korekci. Je-li posun větší než ±1 %, musí se vypočítat dvě sady výsledků emisí specifických pro brzdění pro každou znečišťující látku, jinak je zkouška neplatná. Jedna sada se vypočítá s údaji před korekcí posunem a druhá sada se vypočítá po korekci všech údajů posunem podle bodu A.1.6 dodatku A.1 a bodu A.2.10 dodatku A.2 k příloze 5. Porovnání se vyjádří jako procento z nekorigovaných výsledků. Rozdíl mezi nekorigovanými a korigovanými hodnotami emisí specifických pro brzdění musí být v intervalu ±4 % nekorigovaných hodnot emisí specifických pro brzdění. Není-li tomu tak, je zkouška neplatná.
 8.2.3 Přípravná stabilizace médií pro odběr vzorků částic (např. filtrů) a zjištění hmotnosti tara
 Před zkouškou emisí je nutné


text:
podniknout tyto kroky k přípravě médií pro odběr vzorků částic a zařízení pro měření PM:
 8.2.3.1 Pravidelná ověření
 Je nutné zajistit, aby váha a prostředí pro stabilizaci částic vyhověly požadavkům pravidelných ověření podle bodu 8.1.12 této přílohy. Referenční filtr se zváží těsně před vážením filtrů pro zkoušku s cílem získat odpovídající referenční bod (postup je podrobně popsán v bodě 8.1.12.1 této přílohy). Stabilita referenčních filtrů se ověří po periodě stabilizace po zkoušce bezprostředně před vážením po zkoušce.
 8.2.3.2 Vizuální kontrola
 Nepoužitá filtrovací média k odběru vzorků se zkontrolují vizuálně, zda nemají závady, a vadné filtry se vyřadí.
 8.2.3.3 Uzemnění
 S filtry částic se manipuluje pomocí elektricky uzemněných pinzet nebo za pomoci zemnicí pásky, podle popisu v bodě 9.3.4 této přílohy.
 8.2.3.4 Nepoužitá média k odběru vzorků
 Nepoužitá média k odběru vzorků se vloží do jednoho, případně několika zásobníků, otevřených vůči prostředí pro stabilizaci částic. Jsou-li použity filtry, lze je umístit do dolní poloviny pouzdra na filtr.
 8.2.3.5 Stabilizace
 Média k odběru vzorků se stabilizují v prostředí, které stabilizuje částice. Nepoužité médium k odběru vzorků lze považovat za stabilizované, pokud bylo v prostředí, které stabilizuje částice, po dobu nejméně 30 minut, přičemž prostředí pro stabilizaci částic musí splňovat specifikace bodu 9.3.4. Předpokládá-li se však hmotnost částic 400 μg nebo více, stabilizují se média k odběru vzorků po dobu nejméně 60 minut.
 8.2.3.6 Vážení
 Média k odběru vzorků se zváží automaticky nebo manuálně takto:
 a)
 v případě automatického vážení se při přípravě vzorků pro vážení postupuje podle instrukcí výrobce automatického systému;
 b)
 v případě manuálního vážení se postupuje podle osvědčeného technického úsudku;
 c)
 volitelně je přípustné substituční vážení (viz bod 8.2.3.10 této přílohy);
 d)
 jakmile je filtr zvážen, umístí se zpět do Petriho misky a miska se zavře.
 8.2.3.7 Korekce o vztlakový účinek
 Naměřená váha se koriguje o vztlakový účinek v souladu s postupem v bodě 8.1.12.2 této přílohy.
 8.2.3.8 Opakování
 Měření hmotnosti filtrů lze opakovat s cílem stanovit za pomoci osvědčeného technického úsudku průměrnou hmotnost filtru a vyloučit odlehlé výsledky při výpočtu průměrné hodnoty.
 8.2.3.9 Zjištění hmotnosti tara
 Předtím než jsou přineseny do zkušební komory k odběru vzorků, se nepoužité filtry, u nichž byla zjištěna jejich hmotnost tara, umístí do čistých pouzder na filtry a pouzdra se vloží do zakrytého nebo utěsněného zásobníku.
 8.2.3.10 Substituční vážení
 Substituční vážení představuje volitelnou možnost a přistoupí-li se k němu, zahrnuje změření referenčního závaží před každým vážením média k odběru vzorků částic (např. filtru) a po tomto vážení. Substituční vážení vyžaduje větší počet měření, koriguje posun nuly váhy a vychází z linearity váhy pouze v malém rozsahu. Nejvhodnější je při kvantifikaci celkové hmotnosti částic, která představuje méně než 0,1 % hmotnosti média k odběru vzorků. Nemusí se však jednat o vhodný postup, když celková hmotnost částic překračuje 1 % hmotnosti média k odběru vzorků. Použije-li se substituční vážení, je nutné jej použít k vážení před zkouškou i po ní. K vážení před zkouškou i po ní se musí použít totéž substituční závaží. Je-li hustota substitučního závaží menší než 2,0 g/cm3, zkoriguje se hmotnost substitučního závaží


text:
o vztlakový účinek. Následující kroky představují příklad substitučního vážení:
 a)
 používají se elektricky uzemněné pinzety nebo zemnicí pásky, podle popisu v bodě 9.3.4.6 této přílohy;
 b)
 než je předmět vložen na misku váhy, minimalizuje se jeho statický elektrický náboj za použití statického neutralizátoru, podle popisu v bodě 9.3.4.6 této přílohy;
 c)
 zvolí se substituční závaží, které splňuje specifikace pro kalibrační závaží v bodě 9.5.2 této přílohy. Je nutné, aby substituční závaží mělo taktéž shodnou hustotu jako závaží, které se použije ke kalibraci mikrováhy pro plný rozsah, a podobnou hmotnost jako nepoužité médium k odběru vzorků (např. filtr). Jsou-li použity filtry, mělo by mít závaží hmotnost zhruba 80 mg až 100 mg pro typické filtry s průměrem 47 mm;
 d)
 stabilizovaný údaj váhy se zaznamená a následně se kalibrační závaží odebere;
 e)
 nepoužité médium k odběru vzorků (např. nový filtr) se zváží, stabilizovaný údaj váhy se zaznamená, a dále se zaznamená rosný bod, teplota a atmosférický tlak okolí váhy;
 f)
 kalibrační závaží se znovu zváží a zaznamená se stabilizovaný údaj váhy;
 g)
 z těchto dvou údajů vážení kalibračního závaží, zaznamenaných bezprostředně před a po vážení nepoužitého média k odběru vzorků, se vypočítá aritmetický průměr. Ten se odečte od hodnoty nepoužitého média k odběru vzorků a následně se přičte skutečná hmotnost kalibračního závaží uvedená na jeho osvědčení. Tento výsledek se zaznamená. Jde o hmotnost tara nepoužitého média k odběru vzorků bez korekce o vztlakový účinek;
 h)
 tyto kroky týkající se substitučního vážení se opakují se zbývajícími nepoužitými médii k odběru vzorků;
 i)
 po dokončení vážení se postupuje podle pokynů v bodech 8.2.3.7 až 8.2.3.9 této přílohy.
 8.2.4 Stabilizace a vážení vzorku částic po zkoušce
 Použité filtry částic se musí umístit do zakrytých nebo utěsněných zásobníků nebo se uzavřou držáky filtru, aby se odběrné filtry chránily proti kontaminaci z okolí. Tímto způsobem chráněné se zaplněné filtry musí vrátit do komory nebo místnosti, které jsou určeny ke stabilizaci filtrů částic. Následně se odběrné filtry částic stabilizují a zváží.
 8.2.4.1 Pravidelné ověření
 Je nutné zajistit, aby prostředí k vážení a ke stabilizaci částic vyhověly v pravidelných ověřeních podle bodu 8.1.12.1 této přílohy. Po dokončení zkoušky se filtry vrátí zpět do prostředí k vážení a ke stabilizaci částic. V prostředí k vážení a ke stabilizaci částic musí být dodrženy požadavky na podmínky okolí stanovené v bodě 9.3.4.4 této přílohy, jinak se musí zkušební filtry ponechat přikryté až do okamžiku, kdy jsou požadované podmínky splněny.
 8.2.4.2 Vyjmutí z utěsněných zásobníků
 Odebrané vzorky částic se vyjmou z utěsněných zásobníků v prostředí pro stabilizaci částic. Filtry lze vyjmout z pouzder před stabilizací nebo až po ní. Po vyjmutí filtru z pouzdra se speciálním oddělovačem oddělí horní polovina pouzdra od dolní poloviny.
 8.2.4.3 Elektrické uzemnění
 Při nakládání se vzorky částic se používají elektricky uzemněné pinzety nebo zemnicí pásky, podle popisu v bodě 9.3.4.5.
 8.2.4.4 Vizuální kontrola
 Odebrané vzorky částic a filtrační média se podrobí vizuální kontrole. Pokud se zdá, že došlo k porušení podmínek u filtru nebo u odebraného vzorku částic, nebo pokud se částice dotýkají jiného povrchu než filtru,


text:
nesmí se vzorek použít k určení emisí částic. V případě styku s jinými povrchy se musí před dalším postupem dotyčný povrch vyčistit.
 8.2.4.5 Stabilizace vzorků částic
 Vzorky částic se vloží do jednoho, případně několika zásobníků, otevřených vůči prostředí pro stabilizaci částic, které je popsáno v bodě 9.3.4.3 této přílohy. Vzorek částic je stabilizován, pokud byl v prostředí, které stabilizuje částice, po následující doby trvání, přičemž prostředí pro stabilizaci částic musí splňovat specifikace bodu 9.3.4.3:
 a)
 pokud se očekává, že koncentrace částic na celkovém povrchu bude větší než 0,353 μg/mm2 za předpokladu pokrytí 400 μg částic na ploše skvrny filtru s průměrem 38 mm, musí být filtr před vážením vystaven prostředí pro stabilizaci po dobu nejméně 60 minut;
 b)
 pokud se očekává, že koncentrace částic na celkovém povrchu bude menší než 0,353 μg/mm2, musí být filtr před vážením vystaven prostředí pro stabilizaci po dobu nejméně 30 minut;
 c)
 pokud není známa očekávaná koncentrace částic na celkovém povrchu, musí být filtr před vážením vystaven prostředí pro stabilizaci po dobu nejméně 60 minut.
 8.2.4.6 Určení hmotnosti filtru po zkoušce
 K určení hmotnosti filtrů po zkoušce se zopakují postupy uvedené v bodě 8.2.3 (body 8.2.3.6 až 8.2.3.9 této přílohy).
 8.2.4.7 Celková hmotnost
 Každá hmotnost tara filtru korigovaná o vztlakový účinek se odečte od příslušné hmotnosti filtru po zkoušce korigované o vztlakový účinek. Výsledkem je celková hmotnost m
 total, která se použije při výpočtech emisí v příloze 5.
 9. MĚŘICÍ ZAŘÍZENÍ
 9.1 Specifikace dynamometru pro zkoušky motorů
 9.1.1 Práce hřídele
 Je nutné použít motorový dynamometr, který má vhodné charakteristiky k provedení příslušného zkušebního cyklu a schopnost splnit odpovídající kritéria validace. Mohou se použít tyto dynamometry:
 a)
 dynamometry na vířivé proudy nebo s hydrodynamickou brzdou;
 b)
 dynamometry pracující se střídavým nebo stejnosměrným proudem;
 c)
 jeden či více dynamometrů.
 9.1.2 Cykly v neustáleném stavu (NRTC a LSI-NRTC)
 Pro účely měření točivého momentu lze použít siloměr nebo sériově řazený měřič točivého momentu.
 Při použití siloměru se signál točivého momentu přenáší na hřídel motoru, přičemž je nutno brát v úvahu setrvačnost dynamometru. Skutečný točivý moment motoru je točivý moment odečtený na siloměru plus moment setrvačnosti brzdy násobený úhlovým zrychlením. Systém regulace musí tento výpočet provádět v reálném čase.
 9.1.3 Příslušenství motoru
 Je nutné zohlednit práci příslušenství motoru, která je potřeba k dodávkám paliva, mazání nebo ohřevu motoru, cirkulaci chladicí kapaliny motoru, nebo k činnosti zařízení následného zpracování, a tato zařízení se namontují v souladu s bodem 6.3.
 9.1.4 Upevnění motoru a hřídelový systém pro přenos výkonu (kategorie NRSh)
 Je-li to nezbytné k náležitému zkoušení motoru kategorie NRSh, upevní se motor ke zkušebnímu stavu a hřídelový systém pro přenos výkonu k rotačnímu dynamometrickému systému způsobem, který stanovil výrobce.
 9.2 Postup ředění (použije-li se)
 9.2.1 Podmínky týkající se ředicího média a koncentrace pozadí
 Plynné složky lze měřit v surovém stavu nebo ve zředěném stavu, zatímco pro měření PM je obecně nutné ředění. Ředit je možné systémem s ředěním části toku nebo systémem s ředěním plného toku. Při ředění lze výfukový plyn ředit okolním vzduchem, syntetickým vzduchem nebo dusíkem. V případě měření


text:
plynných emisí je nutné, aby ředicí médium mělo teplotu nejméně 288 K (15 °C). V případě odběru vzorků částic je teplota ředicího média specifikována v bodě 9.2.2 pro CVS a v bodě 9.2.3 pro PFD této přílohy s variabilním ředicím poměrem. Průtok ředicím systémem musí být dostatečně velký, aby se zcela vyloučila kondenzace vody v ředicím i odběrném systému. Při vysoké vlhkosti vzduchu je přípustné vysoušení ředicího vzduchu před vstupem do ředicího systému. Stěny ředicího tunelu a potrubí hlavního proudu v místě za tunelem lze vyhřívat nebo izolovat, aby se zabránilo kondenzaci složek obsahujících vodu při přechodu z plynného do kapalného skupenství („kondenzace vody“).
 Ředicí médium je možné stabilizovat zvýšením nebo snížením jeho teploty nebo vlhkosti předtím, než se smísí s výfukovým plynem. Z ředicího média je možné odstranit některé složky, aby se snížila jejich koncentrace pozadí. Při odstraňování některých složek nebo zohledňování koncentrace pozadí se postupuje podle těchto ustanovení:
 a)
 koncentrace složek v ředicím médiu je možné změřit a vykompenzovat z důvodu účinků pozadí na výsledky zkoušky. Výpočty kompenzující koncentrace pozadí viz příloha 5;
 b)
 pro účely měření pozadí plynných nebo pevných znečišťujících látek jsou povoleny tyto změny požadavků bodů 7.2, 9.3 a 9.4 této přílohy:
 i)
 není nutné používat proporcionální odběr vzorků;
 ii)
 lze použít nevyhřívané systémy odběru vzorků;
 iii)
 kontinuální odběr vzorků lze použít, i když se u zředěných emisí používá odběr vzorků v dávkách;
 iv)
 odběr vzorků v dávkách lze použít, i když se u zředěných emisí používá kontinuální odběr vzorků;
 c)
 pro zohlednění částic pozadí existují tyto možnosti:
 i)
 pro odstranění částic pozadí je nutné ředicí médium filtrovat vysoce účinnými vzduchovými filtry na částice (HEPA) se specifikovanou počáteční účinností jímání 99,97 % (účinnost filtrace HEPA viz bod 2.1.42 tohoto předpisu);
 ii)
 pro korekci částic pozadí bez filtrace filtrem HEPA je nutné, aby se částice pozadí nepodílely více než z 50 % na netto částicích zachycených filtrem k odběru vzorků;
 iii)
 korekce pozadí netto částic u filtrace s filtrem HEPA je přípustná bez použití omezení tlaku.
 9.2.2 Systém plného toku
 Ředění plného toku; odběr vzorků s konstantním objemem (CVS). Plný tok surového výfukového plynu je ředěn v ředicím tunelu. Konstantní tok lze zajistit udržováním teploty a tlaku v průtokoměru v příslušných mezích. V případě toku, který není konstantní, je třeba tok měřit přímo, aby se vzorky mohly odebírat proporcionálně. Systém musí být zkonstruován takto (viz obrázek A.4-5):
 a)
 je třeba použít tunel, který má vnitřní stěny z nerezavějící oceli. Celý ředicí tunel musí mít elektrické uzemnění; u kategorií motorů nepodléhajících mezním hodnotám PM nebo PN lze případně použít i nevodivé materiály;
 b)
 protitlak výfukového systému se nesmí uměle snižovat systémem vpouštění ředicího vzduchu. Statický tlak v místě, kde se do tunelu vpouští surový výfukový plyn, je nutno udržovat v intervalu ±1,2 kPa od atmosférického tlaku;
 c)
 pro podporu mísení se do tunelu zavede surový výfukový plyn a nasměruje se po směru proudění podél střednice tunelu. Část ředicího vzduchu lze zavést radiálně z vnitřního povrchu tunelu s cílem minimalizovat interakci výfukového plynu se stěnami tunelu;
 d)
 pro


text:
účely odběru vzorků částic se teplota ředicího média (okolní vzduch, syntetický vzduch nebo dusík, viz bod 9.2.1 této přílohy) v těsné blízkosti vstupu do ředicího tunelu udržuje mezi 293 K a 325 K (20 °C až 52 °C);
 e)
 Reynoldsovo číslo (Re) musí činit minimálně 4 000 pro proud zředěného výfukového plynu, kde Re je odvozeno od vnitřního průměru ředicího tunelu. Veličina Re je definována v příloze 5. Při přesouvání odběrné sondy napříč tunelem po průměru, svisle a vodorovně se prověří, že došlo k dostatečnému promísení. Indikuje-li odezva analyzátoru jakoukoli odchylku převyšující ±2 % střední hodnoty naměřené koncentrace, musí CVS pracovat při vyšším průtoku, nebo se namontuje mísicí deska či clona, aby se promísení zdokonalilo;
 f)
 přípravná stabilizace měření průtoku. Zředěný výfukový plyn lze před měřením jeho průtoku stabilizovat, pokud k této stabilizaci dochází v místě za vyhřívanými sondami pro odběr HC nebo částic, takto:
 i)
 použitím narovnávače toku, tlumiče pulsací, případně obojím;
 ii)
 použitím filtru;
 iii)
 použitím výměníku tepla k řízení teploty v místě před každým průtokoměrem, avšak je třeba přijmout opatření zabraňující kondenzaci vody;
 g)
 kondenzace vody.
 Kondenzace vody je funkcí vlhkosti, tlaku, teploty a koncentrací jiných složek, jako je kyselina sírová. Tyto parametry kolísají v závislosti na vlhkosti vzduchu nasávaného motorem, vlhkosti ředicího vzduchu, poměru vzduch/palivo v motoru a složení paliva, jakož i množství vodíku a síry v palivu.
 Aby bylo zajištěno, že je měřen tok, který odpovídá měřené koncentraci, je nutné buď zabránit kondenzaci vody mezi místem sondy k odběru vzorků a vstupem průtokoměru v ředicím tunelu, nebo kondenzaci vody připustit a měřit vlhkost na vstupu průtokoměru. Aby se zabránilo kondenzaci vody, lze vyhřívat nebo izolovat stěny ředicího tunelu či potrubí hlavního proudu za tunelem ve směru proudění. Kondenzaci vody je třeba zabránit v rámci celého ředicího tunelu. Některé složky výfukového plynu může přítomná vlhkost zředit nebo eliminovat.
 V případě odběru vzorků částic u proporcionálního toku přicházejícího z CVS dochází k sekundárnímu ředění (jednomu nebo několika), aby se dosáhlo požadovaného celkového ředicího poměru, jak je znázorněno na obrázku A.4-6 a uvedeno v bodě 9.2.3.2 této přílohy;
 h)
 minimální celkový ředicí poměr musí být v rozmezí 5:1 až 7:1 a nejméně 2:1 v primárním ředicím stupni a musí vycházet z maximálního průtoku výfukového plynu z motoru během zkušebního cyklu nebo intervalu;
 i)
 celkový čas přítomnosti v systému musí být od 0,5 do 5 sekund, při měření od místa zavedení ředicího média k držáku (držákům) filtru;
 j)
 celkový čas přítomnosti v případném sekundárním ředicím systému musí být nejméně 0,5 sekundy, při měření od místa zavedení ředicího média k držáku (držákům) filtru.
 K určení hmotnosti částic jsou nutné: systém k odběru vzorků částic, filtr k odběru vzorků částic, gravimetrická váha a vážicí komora s řízenou teplotou a vlhkostí.
 Obrázek A.4-5
 Příklady konfigurací odběru vzorků s ředěním plného toku
 9.2.3 Systém s ředěním části toku (PFD)
 9.2.3.1 Popis systému s ředěním části toku
 Schéma PFD je znázorněno na obrázku A.4-6. Jde o obecné schéma znázorňující principy odebírání vzorků, ředění a odběru vzorků částic. Všechny komponenty znázorněné na obrázku nemusí nutně


text:
být ve všech systémech k odběru vzorků splňujících svůj účel. Jsou přípustné i jiné odlišné konfigurace, pokud plní stejný účel, tj. odebírají vzorky, ředí a odebírají vzorky částic. Musí však splňovat další kritéria, uvedená např. v bodech 8.1.8.6 (periodická kalibrace) a 8.2.1.2 (validace) této přílohy, pokud jde o PFD s variabilním ředěním, a v bodě 8.1.4.5 této přílohy, jakož i v tabulce A.4-5 (ověření linearity) a v bodě 8.1.8.5.7 (ověření) této přílohy, pokud jde o PFD s konstantním ředěním.
 Jak znázorňuje obrázek A.4-6, je surový výfukový plyn nebo primárně zředěný tok přenášen odběrnou sondou SP a přenosovým potrubím TL z výfukové trubky EP (nebo případně z CVS) do ředicího tunelu DT. Celkový průtok tunelem se nastavuje regulátorem průtoku a odběrným čerpadlem P systému odběru vzorku částic (PSS). Pro účely proporcionálního odběru vzorků ze surového výfukového plynu se tok ředicího vzduchu reguluje regulátorem průtoku FC1 s možným použitím ovládacích signálů q
 mew (hmotnostní průtok výfukového plynu ve vlhkém stavu) nebo q
 maw (hmotnostní průtok nasávaného vzduchu ve vlhkém stavu) a q
 mf (hmotnostní průtok paliva), tak, aby vznikl požadovaný poměr rozdělení výfukového plynu. Průtok vzorku do ředicího tunelu DT je rozdílem celkového průtoku a průtoku ředicího vzduchu. Průtok ředicího vzduchu se měří průtokoměrem FM1, celkový průtok průtokoměrem systému pro odběr vzorku částic. Ředicí poměr se vypočítá z těchto dvou průtoků. Při odběru vzorků s konstantním ředicím poměrem ze surového nebo zředěného výfukového plynu na toku výfukového plynu (např. sekundární ředění pro odběr vzorků částic) je průtok ředicího vzduchu obvykle konstantní a reguluje jej regulátor průtoku FC1 nebo čerpadlo ředicího vzduchu.
 Ředicí vzduch (okolní vzduch, syntetický vzduch, nebo dusík) je nutné filtrovat vzduchovým filtrem částic s vysokou účinností (HEPA).
 Obrázek A.4-6
 Schéma systému s ředěním části toku (typ s odběrem celkového vzorku)
 a
 =
 výfukový plyn nebo primárně zředěný tok
 b
 =
 volitelné
 c
 =
 odběr vzorků částic
 Popis součástí na obrázku A.4-6
 DAF
 =
 filtr ředicího vzduchu – ředicí vzduch (okolní vzduch, syntetický vzduch, nebo dusík) je nutné filtrovat vzduchovým filtrem částic s vysokou účinností (HEPA).
 DT
 =
 ředicí tunel nebo sekundární ředicí systém
 EP
 =
 výfuková trubka nebo primární ředicí systém
 FC1
 =
 regulátor průtoku
 FH
 =
 držák filtru
 FM1
 =
 průtokoměr měřící průtok ředicího vzduchu
 P
 =
 odběrné čerpadlo
 PSS
 =
 systém pro odběr vzorku částic
 PTL
 =
 přenosové potrubí částic
 SP
 =
 odběrná sonda surového nebo zředěného výfukového plynu
 TL
 =
 přenosové potrubí
 Hmotnostní průtoky použitelné jen v případě odběru proporcionálních vzorků surového výfukového plynu v systému PFD:
 qmew
 =
 hmotnostní průtok výfukového plynu ve vlhkém stavu
 qmaw
 =
 hmotnostní průtok nasávaného vzduchu ve vlhkém stavu
 qmf
 =
 hmotnostní průtok paliva
 9.2.3.2 Ředění
 Teplota ředicího média (okolní vzduch, syntetický vzduch nebo dusík, viz bod 9.2.1) se v těsné blízkosti vstupu do ředicího tunelu udržuje mezi 293 K a 325 K (20 °C až 52 °C).
 Ředicí vzduch lze před vstupem do ředicího systému odvlhčovat. Systém s ředěním části toku musí být konstruován tak, aby odděloval proporcionální vzorek surového výfukového plynu od proudu výfukových plynů z motoru, tedy reagoval


text:
na odchylky průtoku proudu výfukových plynů, a přiváděl k tomuto vzorku ředicí vzduch, aby bylo na zkušebním filtru dosaženo teploty předepsané v bodě 9.3.3.4.3 této přílohy. K tomuto účelu je podstatné, aby byl ředicí poměr stanoven tak, aby byly splněny požadavky na přesnost podle bodu 8.1.8.6.1 této přílohy.
 Aby bylo zajištěno, že je měřen tok, který odpovídá měřené koncentraci, je nutné buď zabránit kondenzaci vody mezi místem sondy k odběru vzorků a vstupem průtokoměru v ředicím tunelu, nebo kondenzaci vody připustit a měřit vlhkost na vstupu průtokoměru. PFD lze vyhřívat nebo izolovat s cílem zabránit kondenzaci vody. Kondenzaci vody je třeba zabránit v rámci celého ředicího tunelu.
 Minimální ředicí poměr musí být v rozmezí 5:1 až 7:1 a musí vycházet z maximálního průtoku výfukového plynu z motoru během zkušebního cyklu nebo intervalu.
 Čas přítomnosti v systému musí být od 0,5 do 5 sekund, při měření od místa zavedení ředicího média k držáku (držákům) filtru.
 K určení hmotnosti částic jsou nutné: systém k odběru vzorků částic, filtr k odběru vzorků částic, gravimetrická váha a vážicí komora s řízenou teplotou a vlhkostí.
 9.2.3.3 Použitelnost
 PFD lze použít k odběru proporcionálního vzorku surového výfukového plynu pro každý odběr částic a plynných emisí, v dávkách nebo kontinuálně, v průběhu jakéhokoli cyklu v neustáleném stavu (NRTC a LSI-NRTC), jakéhokoli cyklu NRSC s diskrétními režimy, nebo jakéhokoli cyklu RMC.
 Systém lze rovněž použít pro již dříve zředěný výfukový plyn, u kterého byl zředěn proporcionální tok konstantním ředicím poměrem (viz obrázek A.4-6). Takto se provádí sekundární ředění, které počíná tunelem CVS, pro dosažení potřebného celkového ředicího poměru pro odběr vzorku částic.
 9.2.3.4 Kalibrace
 Kalibrace PFD k odběru proporcionálního vzorku surového výfukového plynu je popsána v bodě 8.1.8.6 této přílohy.
 9.3 Postupy odběru vzorků
 9.3.1 Obecné požadavky na odběr vzorků
 9.3.1.1 Návrh a konstrukce odběrné sondy
 Sonda je prvním prvkem potrubí odběrného systému. Je vnořena do proudu surového nebo zředěného výfukového plynu za účelem odebírání vzorků a její vnitřní a vnější povrchy jsou ve styku s výfukovým plynem. Vzorek je ze sondy odváděn do přenosového potrubí.
 Sondy k odběru vzorků musí mít vnitřní povrchy z nerezové oceli, případně – pro odběr vzorků surového výfukového plynu – z jakéhokoli inertního materiálu, který je schopen vydržet teploty surového výfukového plynu. Sondy k odběru vzorků je nutné umístit v místě, kde mají promísené složky střední koncentraci vzorku a kde je minimální ovlivňování s jinými sondami. Doporučuje se, aby žádné sondy nebyly vystaveny vlivům z mezních vrstev, úplavů a turbulencí (zvláště v blízkosti výstupu surového výfukového plynu z výfukové trubky), kde může nastávat nezamýšlené ředění. Pročištění nebo zpětný proplach sondy nesmí při zkoušce ovlivnit jinou sondu. K odběru vzorku více než jedné složky lze použít jedinou sondu, pokud tato sonda splňuje všechny specifikace stanovené pro každou jednotlivou složku.
 9.3.1.1.1 Směšovací komora (kategorie NRSh)
 Dovoluje-li to výrobce, lze při zkoušení motorů kategorie NRSh použít směšovací komoru. Směšovací komora je nepovinnou součástí systému pro odběr surového plynu a ve výfukovém systému je umístěna mezi tlumičem a odběrnou sondou. Tvar a rozměry směšovací komory a


text:
potrubí umístěného před ní a za ní musí být takové, aby v místě sondy k odběru vzorků poskytovaly dobře promíchaný homogenní vzorek, a aby u komory nedocházelo k silným pulsacím nebo rezonancím, které by ovlivnily výsledky emisí.
 9.3.1.2 Přenosová potrubí
 Přenosová potrubí vedoucí odebraný vzorek ze sondy do analyzátoru, do úložného média, nebo do ředicího systému musí být co nejkratší, proto musí být analyzátory, úložná média, nebo ředicí systémy umístěny co nejblíže k sondám. Počet ohybů přenosového potrubí musí být co nejmenší a poloměr všech nevyhnutelných ohybů musí být co největší.
 9.3.1.3 Metody odběru vzorků
 Pro kontinuální odběr vzorků a odběr vzorků v dávkách popsané v bodě 7.2 této přílohy platí tyto podmínky:
 a)
 při odběru vzorku z konstantního průtoku musí být vzorek také odváděn dále s konstantním průtokem;
 b)
 při odběru vzorku z variabilního průtoku musí být průtok vzorku upravován poměrně k měnícímu se průtoku;
 c)
 proporcionální odběr vzorků je nutno validovat podle bodu 8.2.1 této přílohy.
 9.3.2 Odběr vzorků plynu
 9.3.2.1 Odběrné sondy
 K odběru vzorků plynných emisí se používají sondy jednoportové nebo víceportové. Orientace sondy vůči toku surového nebo zředěného výfukového plynu může být jakákoliv. U některých sond je třeba teplotu vzorků regulovat takto:
 a)
 v případě sond odebírajících NOx ze zředěného výfukového plynu je nutné regulovat teplotu stěny sondy tak, aby nedocházelo ke kondenzaci vody;
 b)
 v případě sond odebírajících uhlovodíky ze zředěného výfukového plynu je doporučeno udržovat teplotu stěny sondy na přibližně 464 K (191 °C) s cílem minimalizovat kontaminaci.
 9.3.2.1.1 Směšovací komora (kategorie NRSh)
 Použije-li se v souladu s bodem 9.3.1.1.1 této přílohy, nesmí mít směšovací komora vnitřní objem menší než desetinásobek zdvihového objemu jednotlivého válce zkoušeného motoru. Směšovací komora musí být namontována co nejblíže k tlumiči motoru a vnitřní povrchovou teplotu musí mít minimálně 452 K (179 °C). Konstrukci směšovací komory může stanovit výrobce.
 9.3.2.2 Přenosové potrubí
 Použije se přenosové potrubí s vnitřními povrchy z nerezavějící oceli, PTFE, VitonTM, nebo z jiného materiálu, který má vhodnější vlastnosti pro odběr vzorků emisí. Je třeba použít inertní materiál, který je schopen odolávat teplotám výfukového plynu. Lze použít sériově řazené filtry, pokud filtr a jeho držák vyhovují stejným požadavkům týkajícím se teploty jako přenosové potrubí, tj.:
 a)
 u přenosového potrubí pro NOx v místě před konvertorem NO2 na NO splňujícím specifikace v bodě 8.1.11.5 této přílohy nebo před chladičem splňujícím specifikace v bodě 8.1.11.4 této přílohy je nutné udržovat teplotu vzorku, která zabraňuje kondenzaci vody;
 b)
 u přenosového potrubí pro THC je nutné udržovat teplotu v celém potrubí v rozmezí 464 ± 11 K (191 ± 11 °C). Odebírá-li se vzorek ze surového výfukového plynu, lze sondu spojit přímo s izolovaným a nevyhřívaným přenosovým potrubím. Délku a izolaci přenosového potrubí je třeba zvolit tak, aby nedošlo k ochlazení nejvyšší očekávané teploty surového výfukového plynu na hodnotu nižší než 464 K (191 °C), při měření na výstupu přenosového potrubí. Odebírá-li se vzorek ze zředěného výfukového plynu, činí přípustná přechodová zóna mezi sondou a přenosovým potrubím maximálně 0,92 m, aby teplota stěny mohla dosáhnout hodnoty 464 ± 11


text:
K (191 ± 11 °C).
 9.3.2.3 Komponenty pro stabilizaci vzorku
 9.3.2.3.1 Vysoušeče vzorků
 9.3.2.3.1.1 Požadavky
 Vysoušeče vzorků lze použít k odstranění vlhkosti ze vzorku, aby se snížil vliv vody na měření plynných emisí. Vysoušeče vzorků musí splňovat požadavky stanovené v bodech 9.3.2.3.1.1 a 9.3.2.3.1.2 této přílohy. V rovnici (A.5-13) je použit obsah vlhkosti 0,8 % objemových H2O.
 Metoda odstraňování vody musí pro nejvyšší očekávanou koncentraci vodní páry H
 m udržovat vlhkost na úrovni ≤ 5 g vody / kg suchého vzduchu (nebo kolem 0,8 % objemových H2O), což je 100 % relativní vlhkosti při 277,1 K (3,9 °C) a 101,3 kPa. Tato specifikace vlhkosti také odpovídá přibližně 25 % relativní vlhkosti při 298 K (25 °C) a 101,3 kPa. To lze prokázat buď:
 a)
 měřením teploty na výstupu vysoušeče vzorků nebo
 b)
 měřením vlhkosti v místě těsně před CLD ve směru proudění nebo
 c)
 provedením ověřovacího postupu podle bodu 8.1.8.5.8 této přílohy.
 9.3.2.3.1.2 Povolené typy vysoušeče vzorků a vyhodnocování obsahu vlhkosti za vysoušečem
 Vliv vody na měření plynných emisí lze snížit použitím kterékoliv typu vysoušeče vzorků uvedeného v tomto bodě.
 a)
 vysoušeč s osmotickou membránou, který je použit v místě před jakýmkoli analyzátorem plynů nebo úložným médiem, musí splňovat požadavky týkající se teploty podle bodu 9.3.2.2 této přílohy. V místě za vysoušečem s osmotickou membránou se kontroluje rosný bod (T
 dew) a absolutní tlak (p
 total). Vypočítá se množství vody podle specifikace v příloze 5 pomocí kontinuálně zaznamenávaných hodnot T
 dew a p
 total, nebo jejich špičkových hodnot zjištěných během zkoušky, nebo hodnot nastavených pro jejich výstražnou signalizaci. Jelikož nelze měřit přímo, vezme se jmenovitá hodnota p
 total při nejnižším absolutním tlaku vysoušeče, který se při zkoušce očekává;
 b)
 vznětové motory nesmí použít termální chladič v místě před systémem měření THC. Při použití termálního chladiče v místě před konvertorem NO2 na NO nebo v systému k odběru vzorků bez konvertoru NO2 na NO musí chladič splnit kritéria kontroly poklesu výkonnosti z hlediska NO2, která je specifikována v bodě 8.1.11.4 této přílohy. Za termálním chladičem se kontroluje rosný bod (T
 dew) a absolutní tlak (p
 total,). Vypočítá se množství vody podle specifikace v příloze 5 pomocí kontinuálně zaznamenávaných hodnot T
 dew a p
 total, nebo jejich špičkových hodnot zjištěných během zkoušky, nebo hodnot nastavených pro jejich výstražnou signalizaci. Jelikož nelze měřit přímo, vezme se jmenovitá hodnota p
 total při nejnižším absolutním tlaku termálního chladiče, který se při zkoušce očekává. Lze-li důvodně předpokládat stupeň nasycení v termálním chladiči, je možné vypočítat T
 dew na základě známé účinnosti chladiče a kontinuálního monitorování teploty chladiče T
 chiller. Pokud se teplota T
 chiller nezaznamenává kontinuálně, lze použít její špičkovou hodnotu zjištěnou během zkoušky, nebo její hodnotu nastavenou pro výstražnou signalizaci, jako konstantní hodnotu pro určení konstantního množství vody podle přílohy 5. Lze-li důvodně předpokládat, že T
 chiller se rovná T
 dew, je v souladu s přílohou 5 možné použít T
 chiller místo T
 dew. Lze-li důvodně předpokládat konstantní kompenzaci teploty mezi T
 chiller a T
 dew danou známým a stanoveným ohříváním vzorku mezi výstupem chladiče


text:
a místem měření teploty, je možné tuto kompenzaci zohlednit jako faktor při výpočtech emisí. Oprávněnost všech předpokladů přípustných podle tohoto bodu je nutné potvrdit technickou analýzou nebo údaji.
 9.3.2.3.2 Odběrná čerpadla
 V místě před analyzátorem nebo úložným médiem pro každý plyn se použijí odběrná čerpadla. Je třeba použít odběrná čerpadla s vnitřními povrchy z nerezavějící oceli, PTFE nebo z jiného materiálu, který má vhodnější vlastnosti pro odběr vzorků emisí. U některých odběrných čerpadel je třeba teplotu regulovat takto:
 a)
 při použití odběrného čerpadla pro NOx v místě před konvertorem NO2 na NO splňujícím požadavky v bodě 8.1.11.5 nebo před chladičem splňujícím požadavky v bodě 8.1.11.4 této přílohy je nutné čerpadlo ohřívat, aby se zabránilo kondenzaci vody;
 b)
 při použití odběrného čerpadla v místě před analyzátorem THC nebo úložným médiem je třeba vnitřní povrch čerpadla vyhřívat na teplotu 464 ± 11 K (191 ± 11) °C.
 9.3.2.3.3 Odlučovače amoniaku
 Odlučovače amoniaku lze použít u některých nebo všech systémů pro odběr vzorků plynu, aby se předešlo rušivému vlivu NH3, kontaminaci konvertoru NO2 na NO a tvorbě úsad v systému pro odběr vzorků nebo v analyzátorech. Při montáži odlučovače amoniaku je třeba se řídit doporučeními výrobce.
 9.3.2.4 Úložná média pro odebrané vzorky
 Při odebírání vzorků do vaku se plyn ukládá do dostatečně čistých zásobníků, které jsou těsné nebo nepropustné. Přijatelné meze pro čistotu a nepropustnost úložných médií se stanoví na základě osvědčeného technického úsudku. K vyčištění je zásobník možné opakovaně propláchnout a vyprázdnit a lze jej zahřát. Je třeba použít pružný zásobník (např. vak) v prostředí s regulovanou teplotou, nebo rigidní zásobník s regulovanou teplotou, který je na začátku vyprázdněn nebo jehož objem se může měnit (např. válec s pístem). Je nutné použít zásobníky, které splňují specifikace v tabulce A.4-6.
 Tabulka A.4-6
 Materiály pro zásobníky k odběru vzorků plynných emisí v dávkách
 CO, CO2, O2, CH4, C2H6, C3H8, NO, NO2
 (4)
 polyvinylfluorid (PVF) (5), např. TedlarTM, polyvinylidenfluorid (5), např. KynarTM, polytetrafluoroethylen (6), např. TeflonTM, nebo nerezavějící ocel (6)
 HC
 polytetrafluoroethylen (7) nebo nerezavějící ocel (7)
 9.3.3 Odběr vzorků částic
 9.3.3.1 Odběrné sondy
 Je třeba použít odběrné sondy s jedním otvorem na konci. Odběrné sondy částic směřují přímo proti proudu.
 Odběrná sonda částic může mít stínění krytem splňujícím požadavky podle obrázku A.4-7. V takovém případě není možné použít předsazený separátor popsaný v bodě 9.3.3.3 této přílohy, který odděluje částice podle velikosti.
 Obrázek A.4-7
 Schéma odběrné sondy s předsazeným separátorem ve tvaru kloboučku
 Cross-section
 9.3.3.2 Přenosové potrubí
 Doporučuje se použít izolované nebo vyhřívané přenosové potrubí nebo vyhřívané zakrytí, aby se minimalizovaly teplotní rozdíly mezi přenosovým potrubím a složkami výfukového plynu. Je třeba použít přenosová potrubí, inertní z hlediska částic a elektricky vodivá na vnitřním povrchu. Doporučuje se použít přenosové potrubí částic z nerezavějící oceli. Každý jiný materiál než nerezavějící ocel musí mít stejné vlastnosti z hlediska odběru vzorků jako nerezavějící ocel. Vnitřní povrch přenosového potrubí částic musí mít elektrické uzemnění.
 9.3.3.3 Předsazený separátor
 Do ředicího systému lze přímo před držák filtru namontovat předsazený separátor k odstraňování částic velkého průměru. Povolen je pouze jeden předsazený separátor.