text:
stavy s osmi režimy (diskrétními a s lineárními přechody mezi režimy)
 Mezilehlé otáčky se určí výpočtem z jejich definice (viz bod 2.1.42). U motorů zkoušených s NRSC i NRTC se shodně s bodem 7.7.1.1 ke stanovení mezilehlých otáček použijí namísto jmenovitých otáček denormalizované otáčky (n
 denorm).
 Seřízení motoru pro každý zkušební režim se vypočítá podle následujícího vzorce:
 (7-1)
 kde:
 S
 =
 nastavení dynamometru v kW
 P
 max
 =
 maximální zjištěný nebo deklarovaný výkon při zkušebních otáčkách a za zkušebních podmínek (podle údajů výrobce) v kW
 P
 AUX
 =
 deklarovaný celkový příkon pomocných zařízení namontovaných pro zkoušku (viz bod 6.3) při zkušebních otáčkách v kW
 L
 =
 % točivého momentu
 Během zkušebního cyklu se musí motor provozovat při otáčkách a točivém momentu vymezených v příloze 5.
 Maximální mapovací hodnoty točivého momentu při specifikovaných zkušebních otáčkách se odvodí z mapovací křivky (viz bod 7.6.1 nebo 7.6.2). „Naměřené“ hodnoty jsou buď změřeny přímo během mapování motoru, nebo se určí z mapy motoru. „Deklarované“ hodnoty jsou hodnoty uvedené výrobcem. Jsou-li k dispozici jak naměřené, tak deklarované hodnoty, lze místo změřených hodnot točivého momentu použít deklarované hodnoty, pokud se neodchylují o více než ± 2,5 %. Jinak se použijí naměřené hodnoty točivého momentu z mapování motoru.
 7.7.1.3 Generování zkušebního cyklu s ustálenými stavy s pěti režimy (diskrétními a s lineárními přechody mezi režimy)
 Během zkušebního cyklu se musí motor provozovat při otáčkách a točivém momentu vymezených v příloze 5.
 Pro účely generování zkušebního cyklu s 5 režimy je nutné použít maximální mapovací hodnotu točivého momentu při specifikovaných jmenovitých otáčkách (viz bod 7.7.1.1). Minimální točivý moment zahřátého motoru, reprezentativní pro skutečný provoz, může být deklarován výrobcem. Typicky např. je-li motor připojen ke stroji, který nepracuje pod určitou minimální hodnotou točivého momentu, může být tento točivý moment deklarován a lze jej použít ke generování cyklu. V případě, že pro maximální zkušební točivý moment ke generování cyklu jsou k dispozici jak naměřené, tak i deklarované hodnoty, lze použít deklarované hodnoty namísto naměřených hodnot, jsou-li v rozmezí 95 % až 100 % naměřených hodnot.
 Číselné hodnoty točivého momentu jsou procentními hodnotami točivého momentu, který odpovídá základnímu jmenovitému výkonu (3). Základní výkon je vymezen jako maximální výkon dosažitelný během sledu proměnlivého výkonu, který může být dosahován po neomezený počet hodin ročně, mezi stanovenými intervaly údržby a za stanovených podmínek okolí. Údržba je prováděna dle instrukcí výrobce.
 7.7.2 Generování zkušebního cyklu s neustálenými stavy (denormalizace NRTC)
 Příslušné zkušební cykly v normalizovaném formátu jsou vymezeny v příloze 5. Normalizovaný zkušební cyklus je tvořen sledem dvojic hodnot otáček a točivého momentu vyjádřených v procentech.
 Normalizované hodnoty otáček a točivého momentu se převedou podle následujících pravidel:
 a)
 normalizované otáčky se podle bodu 7.7.2.2 převedou do sledu referenčních otáček n
 ref;
 b)
 normalizovaný točivý moment se vyjádří jako procento točivého momentu z mapy při odpovídajících referenčních otáčkách. Tyto normalizované hodnoty se podle bodu 7.7.2.3 převedou do sledu referenčního točivého momentu T
 ref;
 c)
 hodnoty referenčních otáček a referenčního točivého momentu v soudržných jednotkách se vynásobí k výpočtu hodnot referenčního výkonu.
 7.7.2.1 Denormalizované otáčky (n
 denorm)


text:
Denormalizované otáčky (n
 denorm) se zvolí tak, aby byly rovny 100 % hodnot otáček specifikovaných v programu motorového dynamometru v příloze 5. Referenční cyklus motoru vzniklý denormalizací referenčních otáček do značné míry závisí na volbě správných denormalizovaných otáček (n
 denorm). Pro výpočet denormalizovaných otáček (n
 denorm) z hodnot získaných z naměřené mapovací křivky lze použít, se souhlasem orgánu pro schválení typu, některý z následujících rovnocenných vzorců:
 a)
 (7-2)
 kde:
 n
 denorm
 =
 denormalizované otáčky
 n
 hi
 =
 horní otáčky (viz bod 2.1.40)
 n
 lo
 =
 dolní otáčky (viz bod 2.1.44)
 b)
 n
 denorm odpovídající nejdelšímu vektoru, který je definován jako:
 (7-3)
 kde:
 i
 =
 proměnný index představující jednu zaznamenanou hodnotu na mapě motoru
 n
 normi
 =
 otáčky motoru normalizované jejich vydělením hodnotou n
 Pmax.
 P
 normi
 =
 výkon motoru normalizovaný jeho vydělením hodnotou P
 max.
 Nalezne-li se více maximálních hodnot, měly by denormalizované otáčky (n
 denorm) být nejnižšími otáčkami ze všech bodů se stejným maximálním součtem čtverců. Lze použít vyšší deklarované otáčky, pokud je délka vektoru u deklarovaných otáček v rozmezí 2 % od délky vektoru u naměřené hodnoty.
 Pokud klesající část křivky plného zatížení má velmi strmý okraj, může to zkomplikovat správný průběh 105 % otáček zkušebního cyklu NRTC. V takovém případě je po předchozím souhlasu orgánu pro schválení typu povoleno, mírně snížit denormalizované otáčky (n
 denorm) (maximálně o 3 %) s cílem umožnit správný průběh NRTC.
 Pokud jsou naměřené denormalizované otáčky (n
 denorm) v rozmezí ± 3 % denormalizovaných otáček uváděných výrobcem, mohou být pro zkoušku emisí použity uváděné denormalizované otáčky (n
 denorm). Pokud jsou dovolené odchylky překročeny, použijí se pro zkoušku emisí naměřené denormalizované otáčky (n
 denorm).
 7.7.2.2 Denormalizace otáček motoru
 Otáčky motoru se převedou z normalizovaných hodnot podle této rovnice:
 (7-4)
 kde:
 n
 ref
 =
 referenční otáčky
 n
 denorm
 =
 denormalizované otáčky
 n
 idle
 =
 volnoběžné otáčky
 %speed
 =
 normalizované otáčky z tabulky NRTC
 7.7.2.3 Denormalizace točivého momentu motoru
 Hodnoty točivého momentu v plánu průběhu zkoušky s motorem na dynamometru v bodu 1.3 přílohy 5 jsou normalizované podle maximálního točivého momentu při příslušných otáčkách. Hodnoty točivého momentu referenčního cyklu se musí převést z normalizovaného stavu následujícím způsobem s použitím mapovací křivky určené podle odstavce 7.6.2:
 (7-5)
 pro příslušné referenční otáčky určené podle bodu 7.7.2.2.
 7.7.2.4 Příklad postupu denormalizace
 Jako příklad se denormalizují tyto zkušební body:
 %rychlost
 =
 43 procent
 %točivého momentu
 =
 82 procent
 Pokud jsou dány hodnoty:
 n
 denorm
 =
 2 200 min-1
 n
 idle
 =
 600 min-1
 z toho vyplývá
 A maximální točivý moment zjištěný z mapovací křivky při otáčkách 1 288 min-1 je 700 Nm.
 7.8 Postup konkrétních zkušebních cyklů
 7.8.1 Sled zkoušky emisí u zkušebních cyklů s ustálenými stavy a diskrétními režimy
 7.8.1.1 Zahřátí motoru u zkušebních cyklů s ustálenými stavy a diskrétními režimy
 K přípravné stabilizaci se motor zahřeje podle doporučení výrobce a osvědčeného technického úsudku. Předtím zahájením odběru vzorků emisí je motor v provozu, dokud se nestabilizují teploty motoru (chladicí voda a mazací olej) (obyčejně nejméně 10 minut) v režimu 1 (100 % točivého momentu a jmenovité otáčky u zkušebního

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
cyklu s osmi režimy, a při jmenovitých nebo nominálních konstantních otáčkách motoru a se 100 % točivého momentu u zkušebního cyklu s pěti režimy). Bezprostředně od tohoto bodu stabilizace motoru začíná měření ve zkušebním cyklu.
 Provede se postup před zkouškou podle bodu 7.3.1, včetně provedení kalibrace analyzátoru.
 7.8.1.2 Provedení zkušebních cyklů s diskrétními režimy
 a)
 Zkouška musí být provedena v pořadí čísel režimů, jak je stanoveno výše pro zkušební cyklus (viz příloha 5);
 b)
 Každý režim trvá nejméně 10 minut. V každém režimu se motor stabilizuje po dobu nejméně 5 minut a emise se odebírají po dobu 1 až 3 minut u plynných emisí na konci každého režimu. Dobu odběru vzorků je přípustné prodloužit s cílem zlepšit přesnost odběru vzorků částic.
 Doba zkušebních režimů se musí zaznamenat a uvést v protokolu.
 c)
 Odběr vzorků částic lze provádět metodou jediného filtru nebo metodou více filtrů. Protože výsledky těchto metod se mohou poněkud lišit, uvede se spolu s výsledky i použitá metoda.
 Při metodě jediného filtru se musí při odběru vzorků vzít v úvahu váhové faktory pro jednotlivé režimy uvedené v postupu zkušebního cyklu a skutečný průtok výfukového plynu tím, že se odpovídajícím způsobem seřídí průtok vzorku nebo doba odběru. Je nutné, aby efektivní váhový faktor odběru vzorku částic byl v rozmezí ± 0,003 od váhového faktoru příslušného režimu;
 Odběr se musí provést v každém režimu co nejpozději. U metody jediného filtru ukončení odběru vzorku částic měla časově koincidovat v rozmezí ± 5 sekund s ukončením měření plynných emisí. Odběr vzorků trvá v každém režimu při metodě jediného filtru nejméně 20 sekund a při metodě více filtrů nejméně 60 sekund. U systémů bez obtoku trvá odběr vzorků u každého režimu při metodě jediného filtru i metodě více filtrů nejméně 60 sekund;
 d)
 Otáčky a zatížení motoru, teplota nasávaného vzduchu, průtok paliva a průtok vzduchu nebo výfukového plynu se měří v každém režimu ve stejném časovém intervalu, v němž se měří koncentrace plynných složek.
 Zaznamenají se všechny další údaje nutné pro výpočty.
 e)
 Pokud se motor zastaví nebo je přerušen odběr vzorku emisí kdykoliv po začátku odběru vzorků emisí pro diskrétní režim a metodu jediného filtru, je zkouška neplatná a musí se opakovat, a to od zahřátí motoru. V případě měření částic metodou více filtrů (jeden odběrný filtr pro každý pracovní režim) pokračuje zkouška stabilizací motoru v předchozím režimu, aby došlo ke stabilizaci teploty motoru a poté bylo zahájeno měření s režimem, při kterém se motor zastavil;
 f)
 Provede se postup po zkoušce podle bodu 7.3.2.
 7.8.1.3 Kritéria ověření správnosti
 Po počáteční přechodné periodě v průběhu každého režimu zkušebního cyklu s ustálenými stavy se naměřené otáčky nesmí odchylovat od referenčních otáček o ± 1 % jmenovitých otáček nebo ± 3 min-1, podle toho, která hodnota je větší, s výjimkou volnoběžných otáček, u nichž se musí dodržet dovolené odchylky udané výrobcem. Naměřený točivý moment se nesmí odchýlit od referenčního točivého momentu o více než ± 2 % maximálního točivého momentu při zkušebních otáčkách.
 7.8.2 Zkušební cykly s lineárními přechody mezi režimy
 7.8.2.1 Zahřátí motoru


text:
Před zahájením zkušebních cyklů s ustálenými stavy s lineárními přechody mezi režimy (RMC) se motor musí zahřát a musí být v běhu, dokud nedojde ke stabilizaci teploty motoru (chladicí voda a mazací olej), a to při 50 % otáček a 50 % točivého momentu zkušebního cyklu RMC (odvozeného ze zkušebního cyklu s osmi režimy) a při jmenovitých nebo nominálních otáčkách motoru a při 50 % točivého momentu zkušebního cyklu RMC (odvozeného ze zkušebního cyklu s pěti režimy). Bezprostředně po stabilizaci motoru otáčky a točivý moment motoru přecházejí lineárním přechodem v trvání 20 ± 1 sekunda do prvního režimu zkoušky. V rozmezí 5 až 10 sekund od ukončení přechodu musí být zahájeno měření ve zkušebním cyklu.
 7.8.2.2 Provedení zkušebního cyklu s lineárními přechody mezi režimy
 Zkušební cykly s lineárními přechody odvozené ze zkušebních cyklů s osmi a pěti režimy jsou nastíněny v příloze 5.
 V každém režimu je motor v provozu po předepsanou dobu. Přechod z jednoho režimu do následujícího je lineární za dobu 20 ± 1 sekunda, přičemž povolené odchylky stanoví bod 7.8.2.4 (viz příloha 5).
 V případě zkušebních cyklů s lineárními přechody mezi režimy se generují hodnoty referenčních otáček a točivého momentu s minimální frekvencí 1 Hz a tento sled bodů se použije k provedení cyklu. Během přechodu mezi režimy se denormalizované referenční hodnoty otáček a točivého momentu lineárně mění, a tím generují referenční body. Normalizované referenční hodnoty točivého momentu se nesmí měnit lineárně mezi režimy a poté denormalizovat. Pokud přechod otáček a točivého momentu prochází bodem nad křivkou točivého momentu motoru, pokračuje se k dosažení referenčních hodnot točivých momentů, přičemž je přípustné, aby požadavek operátora šel na maximum.
 Během celého zkušebního cyklu RMC (během každého režimu i během přechodů mezi režimy) se měří koncentrace každé plynné znečišťující látky a odebírají se vzorky částic. Plynné znečišťující látky lze měřit v surovém či ve zředěném stavu a zaznamenávat je kontinuálním způsobem, přičemž jsou-li ve zředěném stavu, lze je odebírat do jímacího vaku. Vzorek částic se zředí stabilizovaným a čistým vzduchem. V průběhu celého postupu zkoušky se odebere jeden vzorek a zachytí se jedním vhodným filtrem pro odběr částic.
 K provedení výpočtu emisí specifických pro brzdu se vypočte skutečná práce cyklu integrováním skutečného výkonu motoru během celého cyklu.
 7.8.2.3 Sled zkoušek emisí:
 a)
 provedení RMC, odběr vzorků výfukového plynu, záznam údajů a integrace naměřených hodnot se musí zahájit souběžně;
 b)
 otáčky a točivý moment jsou regulovány do prvního režimu zkušebního cyklu;
 c)
 pokud se motor kdykoli v průběhu provádění RMC zastaví, je zkouška neplatná. Musí se provést nová stabilizace motoru a zkouška znovu opakovat;
 d)
 na konci RMC pokračuje odběr vzorků, s výjimkou odběru vzorku částic, a všechny systémy jsou v provozu, aby se poskytl čas na odezvu systému. Následně se veškerý odběr vzorků a záznamů zastaví, včetně záznamu vzorků pozadí. Pak se zastaví všechna integrační zařízení a v záznamu údajů se vyznačí konec zkušebního cyklu;
 e)
 Provede se postup po zkoušce podle bodu 7.4.
 7.8.2.4 Kritéria ověření správnosti
 Správnost zkoušek RMC se musí ověřit regresní analýzou, jak popisují body 7.8.3.3


text:
a 7.8.3.5. Přípustné odchylky RMC obsahuje následující tabulka 7.1. Upozornění, mezní odchylky pro RMC se liší od mezních odchylek pro NRTC v tabulce 7.2.
 Tabulka 7.1
 Mezní odchylky regresní přímky pro RMC
 Otáčky
 Točivý moment
 Výkon
 Směrodatná chyba odhadu (SEE) y v závislosti na x
 nejvýše 1 % jmenovitých otáček
 nejvýše 2 % maximálního točivého momentu motoru
 nejvýše 2 % maximálního výkonu motoru
 Sklon regresní přímky, a
 1
 0,99 až 1,01
 0,98 až 1,02
 0,98 až 1,02
 Koeficient určení, r
 2
 min. 0,990
 min. 0,950
 min. 0,950
 pořadnice regresní přímky s osou y, a
 0
 ± 1 % jmenovitých otáček
 ± 20 Nm nebo ± 2 % max. točivého momentu, podle toho, která hodnota je větší
 ± 4 kW nebo ± 2 % max. výkonu, podle toho, která hodnota je větší
 Pokud se zkouška RMC neprovádí na zkušebním stavu určeném pro zkoušky s přechodnými stavy, ale na zařízení, které nedává po sekundách měnící se hodnoty otáček a točivého momentu, platí tato kritéria ověření správnosti.
 Požadavky na mezní odchylky otáček a točivého momentu pro každý režim uvádí bod 7.8.1.3. V případě lineárních přechodů otáček a točivého momentu mezi režimy v trvání 20 sekund u zkoušky RMC s ustálenými stavy (bod 7.4.1.2) se pro přechod otáček a zatížení použijí tyto mezní odchylky. Otáčky se musí udržovat lineární v rozmezí ± 2 % jmenovitých otáček a točivý moment se musí udržovat lineární v rozmezí ± 5 % maximálního točivého momentu při jmenovitých otáčkách.
 7.8.3 Zkušební cyklus s neustálenými stavy (NRTC)
 Zkušební cyklus s neustálenými stavy se provádí sekvenčním vykonáváním příkazů pro referenční otáčky a točivé momenty. Příkazy pro otáčky a točivé momenty se vydávají s frekvencí nejméně 5 Hz. Jelikož má referenční zkušební cyklus specifikaci pro frekvenci 1 Hz, mezilehlé hodnoty mezi příkazy pro otáčky a točivé momenty se lineárně interpolují z hodnot referenčního točivého momentu generovaných z generování cyklu.
 Nízké hodnoty denormalizovaných otáček v blízkosti volnoběžných otáček zahřátého motoru mohou způsobit aktivaci regulátoru dolních volnoběžných otáček a překročení hodnot referenčního točivého momentu, přestože požadavkem operátora je minimum. V těchto případech se doporučuje ovládat dynamometr tak, aby prioritně sledoval referenční točivý moment místo referenčních otáček a řízení otáček ponechal na motoru.
 V případě startu za studena mohou motory používat zařízení zvyšující volnoběžné otáčky za účelem rychlého zahřátí motoru a zařízení k následnému zpracování. Za těchto podmínek velmi nízké normalizované otáčky generují referenční otáčky, které jsou pod těmito zvýšenými volnoběžnými otáčkami. V těchto případech se doporučuje ovládat dynamometr tak, aby prioritně sledoval referenční točivý moment místo referenčních otáček a, když je požadavek operátora minimum, řízení otáček ponechal na motoru.
 Během zkoušky emisí referenční otáčky a točivé momenty a naměřené otáčky a točivé momenty zaznamenávají s minimální frekvencí 1 Hz, přednostně však s frekvencí 5 Hz či dokonce 10 Hz. Tato vyšší frekvence záznamu je důležitá, neboť pomáhá minimalizovat zkreslení způsobené časovou prodlevou mezi referenčními a naměřenými hodnotami otáček a točivého momentu.
 Referenční a naměřené otáčky a točivé momenty lze zaznamenávat v nižších frekvencích (jako 1 Hz), jsou-li zaznamenávány průměrné hodnoty v časovém intervalu mezi


text:
zaznamenávanými hodnotami. Průměrné hodnoty se vypočítají z naměřených hodnot aktualizovaných s frekvencí nejméně 5 Hz. Tyto zaznamenané hodnoty slouží k výpočtu statistických údajů k ověření správnosti cyklu a celkem vykonané práce.
 7.8.3.1 Přípravná stabilizace motoru
 K zajištění stabilních podmínek pro navazující zkoušku emisí se musí provést stabilizace odběrného systému a motoru buď provedením celého přípravného cyklu pro NRTC, nebo provozem motoru a měřicích systémů za obdobných podmínek, jaké panují v samotném zkušebním cyklu. Pokud předcházející zkouška byla rovněž zkouškou NRTC se zahřátým motorem, není nutná žádná dodatečná stabilizace.
 Může se použít způsob přirozeného nebo nuceného chlazení. U nuceného chlazení se použije osvědčený technický úsudek k nastavení systémů tak, aby chladicí vzduch obtékal motor, aby studený olej proudil mazacím systémem motoru, aby se teplo z chladiva odvádělo chladicím systémem motoru a aby se odvádělo teplo ze systému k následnému zpracování výfukových plynů. V případě uměle vyvolaného vychladnutí u systému následného zpracování výfukových plynů se chladicí vzduch použije až poté, co systém následného zpracování výfukových plynů vychladl na teplotu nižší, než je jeho teplota pro aktivaci katalyzátoru. Není přípustný žádný způsob ochlazování, který by vedl k nereprezentativním emisím.
 Provedou se postupy před zkouškou podle bodu 7.3.1, včetně provedení kalibrace analyzátoru.
 7.8.3.2 Provedení zkušebního cyklu NRTC s neustálenými stavy
 Zkouška začne takto:
 Sled zkoušky je v případě zkoušky NRTC se startem za studena zahájen bezprostředně po nastartování motoru v jeho ochlazeném stavu, nebo v případě zkoušky NRTC se startem za tepla je zahájen ze stavu odstavení za tepla. Následují se pokyny uvedené v příloze 5.
 Záznam údajů, odběr vzorků výfukového plynu a integrace naměřených hodnot jsou zahájeny souběžně s nastartováním motoru. Zkušební cyklus je zahájen, když se motor nastartuje, a je prováděn podle harmonogramu v příloze 5.
 Na konci cyklu pokračuje odběr vzorků a všechny systémy jsou v provozu za účelem poskytnutí času na odezvu systému. Následně se veškerý odběr vzorků a záznamů zastaví, včetně záznamu vzorků pozadí. Pak se zastaví všechna integrační zařízení a v záznamu údajů se vyznačí konec zkušebního cyklu.
 Musí se provést postupy po zkoušce podle bodu 7.3.2.
 7.8.3.3 Kritéria ověření platnosti u zkušebního cyklu s neustálenými stavy
 Aby se ověřila platnost zkoušky, na referenční a naměřené hodnoty otáček, točivého momentu, výkonu a celkem vykonané práce se použijí kritéria platnosti cyklu uvedená v tomto bodě.
 7.8.3.4 Výpočet práce vykonané v cyklu
 Před vypočtením práce vykonané v cyklu se vypustí všechny hodnoty otáček a točivého momentu zaznamenané během startování motoru. Body se zápornými hodnotami točivého momentu se musí započítat jako nulová práce. Skutečná práce v cyklu W
 act (kWh) se vypočte z naměřených otáček motoru a hodnot točivého momentu. Práce v referenčním cyklu W
 ref (kWh) se vypočte z referenčních otáček motoru a hodnot točivého momentu. Skutečná práce v cyklu Wact slouží k porovnání s prací v referenčním cyklu W
 ref a k výpočtu emisí specifických pro brzdu (viz bod 7.2).
 W
 act musí být mezi 85 % a 105 % hodnoty W
 ref.
 7.8.3.5 Statistické údaje k ověření platnosti zkušebního cyklu (viz příloha 4B dodatek A.2.)
 U otáček, točivého


text:
momentu a výkonu se provede lineární regrese vztahu mezi referenčními a naměřenými hodnotami.
 K minimalizování zkreslujícího účinku časové prodlevy mezi hodnotami referenčního cyklu a naměřenými hodnotami se může celý sled zpětnovazebních signálů naměřených otáček a točivého momentu časově posunout před sled referenčních otáček a točivého momentu nebo za něj. Při posunu signálů zpětnovazebných naměřených hodnot se posunou otáčky a točivý moment ve stejném rozsahu a ve stejném směru.
 Použije se metoda nejmenších čtverců s nejvhodnější rovnicí, která má tvar:
 (7-6)
 kde:
 y
 =
 naměřené hodnota otáček (min-1), točivého momentu (Nm) nebo výkonu (kW)
 a
 1
 =
 sklon regresní přímky
 x
 =
 referenční hodnota otáček (min-1), točivého momentu (Nm) nebo výkonu (kW)
 a
 0
 =
 pořadnice regresní přímky s osou y
 Pro každou regresní přímku se vypočte směrodatná chyba odhadnuté hodnoty (SEE) y v závislosti na x a koeficient určení (r
 2) (příloha 4B dodatek A.2).
 Doporučuje se, aby se tato analýza vykonala při 1 Hz. Aby se zkouška mohla pokládat za platnou, musí splňovat kritéria tabulky 7.2 tohoto bodu.
 Tabulka 7.2
 Mezní odchylky regresní přímky
 Otáčky
 Točivý moment
 Výkon
 Směrodatná chyba odhadu (SEE) y v závislosti na x
 ≤ 5 % maximálních otáček při zkoušce
 ≤ 10 % maximálního točivého momentu motoru při zkoušce
 ≤ 10 % maximálního výkonu motoru při zkoušce
 Sklon regresní přímky, a
 1
 0,95 až 1,03
 0,83 až 1,03
 0,89 až 1,03
 Koeficient určení, r
 2
 nejméně 0,970
 nejméně 0,850
 nejméně 0,910
 pořadnice regresní přímky s osou y, a
 0
 ≤ 10 % volnoběžných otáček
 ± 20 Nm nebo ± 2 % maximálního točivého momentu podle toho, která hodnota je větší
 ± 4 kW nebo ± 2 % maximálního výkonu podle toho, která hodnota je větší
 Pouze pro účely regrese je dovoleno vypustit před regresními výpočty některé body podle tabulky 7.3 tohoto bodu. Tyto body však nesmí být vypuštěny při výpočtech práce cyklu a emisí. Bod volnoběhu je vymezen jako bod, jehož normalizovaný referenční točivý moment je 0 % a normalizované referenční otáčky také 0 %. Vypuštění bodu je přípustné použít na celý cyklus nebo jakoukoli jeho část. Vypuštěné body se musí specifikovat.
 Tabulka 7.3
 Přípustná vypuštění bodů z regresní analýzy
 Případ
 Podmínky (n = otáčky motoru, T = točivý moment)
 Přípustná vypuštění bodů měření
 Minimální požadavek operátora
 (bod volnoběhu)
 n
 ref = n
 idle
 a
 T
 ref = 0
 a
 T
 act > (T
 ref – 0,02 T
 maxmappedtorque)
 a
 T
 act < (T
 ref + 0,02 T
 maxmappedtorque)
 otáčky a výkon
 Minimální požadavek operátora
 n
 act ≤ 1,02 n
 refaT
 act > T
 ref
 nebo
 n
 act > n
 refaT
 act ≤ T
 ref'
 nebo
 n
 act > 1,02 n
 refaT
 ref < T
 act ≤ (T
 ref + 0,02 T
 maxmappedtorque)
 výkon a buď točivý moment, nebo otáčky
 Maximální požadavek operátora
 n
 act < n
 refaT
 act ≥ T
 ref
 nebo
 n
 act ≥ 0,98 n
 refaT
 act < T
 ref
 nebo
 n
 act < 0,98 n
 refaT
 ref > T
 act ≥ (T
 ref – 0,02 T
 maxmappedtorque)
 výkon a buď točivý


text:
moment, nebo otáčky
 8. POSTUPY MĚŘENÍ
 8.1 Kontroly kalibrace a vlastností
 8.1.1 Úvod
 Tento bod popisuje nutné kalibrace a ověření měřicích systémů. Specifikace, které se vztahují na konkrétní přístroje, viz bod 9.4.
 Jako obecné pravidlo platí, že kalibrace nebo ověření se provedou pro úplný měřicí řetězec.
 Nejsou-li kalibrace nebo ověření specifikovány pro část měřicího systému, pak se tato část kalibruje a její vlastnosti se ověřují s četností odpovídající veškerým doporučením výrobce měřicího systému a vyhovující osvědčenému technickému úsudku.
 Pro stanovení přípustných mezních hodnot a odchylek u kalibrace a ověření se použijí mezinárodně známé a uznávané normy.
 8.1.2 Shrnutí kalibrací a ověření
 V tabulce 8.1 je shrnutí kalibrací a ověření popsaných v bodu s uvedením, kdy se mají provádět.
 Tabulka 8.1
 Shrnutí kalibrací a ověření
 Druh kalibrace nebo ověření
 Minimální frekvence (4)
 8.1.3:
 Přesnost, opakovatelnost a šum
 Přesnost: nepožaduje se, je však doporučena u počáteční instalace.
 Opakovatelnost: nepožaduje se, je však doporučena u počáteční instalace.
 Šum: nepožaduje se, je však doporučena u počáteční instalace.
 8.1.4:
 Linearita
 Otáčky: při počáteční instalaci, v období 370 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 Točivý moment: při počáteční instalaci, v období 370 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 Čistý plyn a průtok zředěného výfukového plynu: při počáteční instalaci, v období 370 dnů před zkoušením a po větší údržbě, pokud není průtok ověřován kontrolou propanem nebo metodou bilance uhlíku nebo kyslíku.
 Surový výfukový plyn: při počáteční instalaci, v období 185 dnů před zkoušením a po větší údržbě, neověřuje-li se průtok kontrolou propanem nebo metodou bilance uhlíku nebo kyslíku.
 Analyzátory plynů: při počáteční instalaci, v období 35 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 Váhy na částice: při počáteční instalaci, v období 370 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 Nezávislý tlak a teplota: při počáteční instalaci, v období 370 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 8.1.5:
 Systém pro kontinuální analýzu plynů: odezva a ověření aktualizace-záznam v případě analyzátorů plynu, které nejsou kontinuálně kompenzovány pro jiné druhy plynu
 Při počáteční instalaci nebo po změně systému, která by ovlivnila odezvu.
 8.1.6:
 Systém pro kontinuální analýzu plynů: odezva a ověření aktualizace-záznam v případě analyzátorů plynu, které jsou kontinuálně kompenzovány pro jiné druhy plynu
 Při počáteční instalaci nebo po změně systému, která by ovlivnila odezvu.
 8.1.7.1:
 Točivý moment
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.7.2:
 Tlak, teplota, rosný bod
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.8.1:
 Průtok paliva
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.8.2:
 Průtok sání
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.8.3:
 Průtok výfukového plynu
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.8.4:
 Průtok zředěného výfukového plynu (CVS a PFD)
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.8.5:
 CVS/PFD a ověření zařízení k odběru vzorků (5)
 Při počáteční instalaci, v období 35 dnů před zkoušením a po větší údržbě. (kontrola propanem)
 8.1.8.8:
 Netěsnost podtlaku
 Před každým laboratorním zkoušením podle bodu 7.1.
 8.1.9.1.:
 Rušivý vliv H2O na NDIR u CO2
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.9.2:
 Rušivý vliv CO2 a H2O na NDIR u CO
 Při počáteční instalaci a po větší


text:
údržbě.
 8.1.10.1:
 Kalibrace FID,
 optimalizace THC FID a ověření THC FID
 Kalibrace, optimalizace a určení odezvy CH4: při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 Ověření odezvy CH4: při počáteční instalaci, v období 185 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 8.1.10.2:
 Rušivý vliv O2 na FID při měření surového výfukového plynu
 Pro všechny analyzátory FID: při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 Pro analyzátory THC FID: při počáteční instalaci, po větší údržbě a
 po optimalizaci FID podle bodu 8.1.10.1.
 8.1.10.3:
 Penetrace separátorem uhlovodíků jiných než methan
 Při počáteční instalaci, v období 185 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 8.1.11.1:
 Rušivý vliv CO2 a H2O na CLD
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.11.3:
 Rušivý vliv HC a H2O na HC u NDUV
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.11.4:
 Penetrace NO2 do chladicí lázně (chladiče)
 Při počáteční instalaci a po větší údržbě.
 8.1.11.5.:
 Konverze NO2 na NO konvertorem
 Při počáteční instalaci, v období 35 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 8.1.12.1:
 Bilance a vážení filtru částic
 Nezávislé ověření: při počáteční instalaci, v období 370 dnů před zkoušením a po větší údržbě.
 Ověření nuly, rozsahu a referenčního vzorku: v průběhu dvanácti hodin předcházejících vážení a po větší údržbě.
 8.1.3 Ověření přesnosti, opakovatelnosti a šumu
 Hodnoty vlastností jednotlivých přístrojů uvedených v tabulce 9.3 slouží jako základ k určení přesnosti, opakovatelnosti a šumu jednotlivého přístroje.
 Není vyžadováno ověření přesnosti, opakovatelnosti a šumu přístroje. Může však být užitečné uvážit tato ověření, když se vymezují specifikace pro nový přístroj, ověřují vlastnosti nového přístroje při jeho dodávce, případně odstraňují nedostatky u existujících přístrojů.
 8.1.4 Kontrola linearity
 8.1.4.1 Oblast působnosti a frekvence
 U každého měřicího systému uvedeného v tabulce 8.2 se ověřuje linearita nejméně s takovou frekvencí, jaká je uvedena v tabulce, v souladu s doporučeními výrobce měřicího systému a osvědčeným technickým úsudkem. Cílem ověřování linearity je stanovit, že měřicí systém proporcionálně odpovídá požadovanému rozsahu měření. Není-li uvedeno jinak, skládá se ověření linearity ze zanesení série nejméně 10 referenčních hodnot do měřicího systému. Měřicí systém každou referenční hodnotu kvantifikuje. Naměřené hodnoty se kolektivně porovnají s referenčními hodnotami použitím lineární regrese metodou nejmenších čtverců a kritérií linearity v tabulce 8.2 tohoto bodu.
 8.1.4.2 Požadavky na vlastnosti
 Nesplňuje-li měřicí systém příslušná kritéria linearity z tabulky 8.2, případné nedostatky se odstraní opětnou kalibrací, opravou, případně výměnou součásti. Po odstranění nedostatků se zopakuje ověření linearity za účelem potvrzení, že měřicí systém vyhovuje kritériím linearity.
 8.1.4.3 Postup
 K ověření linearity se použije následující postup:
 a)
 S měřicím systém se pracuje při pro něj stanovených teplotách, tlacích a průtocích;
 b)
 Přístroj se vynuluje zavedením nulovacího signálu (jako by byl před zkouškami emisí); pro analyzátory plynu se použije nulovací plyn, který vyhovuje specifikacím bodu 9.5.1, a zavede se přímo do ústí analyzátoru;
 c)
 Přístroj se kalibruje pro plný rozsah (jako by byl před zkouškami emisí) zavedením signálu plného rozsahu; Pro analyzátory plynu se použije plyn pro plný rozsah, který vyhovuje specifikacím bodu 9.5.1, a zavede se přímo do ústí analyzátoru;
 d)
 Po provedení kalibrace přístroje pro plný rozsah se musí


text:
zkontrolovat nula stejným signálem, který byl použit u písm. b) tohoto bodu. Použije se osvědčený technický úsudek, aby se na základě údaje o nule určilo, zda je nutné opětovně přístroj vynulovat nebo kalibrovat pro plný rozsah před dalším krokem;
 e)
 U všech měřených veličin se použijí doporučení výrobce a osvědčený technický úsudek při výběru referenčních hodnot (y
 refi
 ), které pokrývají úplný rozsah hodnot, jež se očekávají během zkoušky emisí, a tudíž nebude nutné za tyto hodnoty extrapolovat. Za jednu z referenčních hodnot ověření linearity se zvolí referenční signál nuly. Pro ověření linearity nezávislého tlaku a teploty se zvolí nejméně tři referenční hodnoty. Pro všechna ostatní ověření linearity se zvolí nejméně deset referenčních hodnot;
 f)
 Podle doporučení výrobce přístroje a osvědčeného technického úsudku se provede výběr pořadí, ve kterém se bude zavádět série referenčních hodnot;
 g)
 Referenční veličiny se generují a zavádějí podle instrukcí v bodu 8.1.4.4. Pro analyzátory plynu se použijí koncentrace plynů, o kterých se ví, že vyhovují specifikacím bodu 9.5.1, a zavedou se přímo do ústí analyzátoru;
 h)
 Přístroji, když měří referenční hodnotu, je nutné poskytnout čas na stabilizaci;
 i)
 Při frekvenci záznamu odpovídající nejméně minimální frekvenci uvedené v tabulce 9.2 se měří referenční hodnota po dobu 30 sekund a zaznamená se aritmetický průměr
 zaznamenaných hodnot;
 j)
 Kroky pod písm. g) až i) tohoto bodu se opakují, dokud nejsou změřeny všechny referenční veličiny;
 k)
 Aritmetické průměry
 a referenční hodnoty y
 refi
 slouží k výpočtu regresních parametrů metodou nejmenších čtverců a statistických hodnot pro porovnání s kritérii minimálních vlastností vymezených v tabulce 8.2. Použijí se výpočty popsané v bodu A.2 dodatku A.2 přílohy 4B.
 8.1.4.4 Referenční signály
 Tento bod popisuje doporučené metody pro generování referenčních hodnot pro účely ověřování linearity uvedené v bodu 8.1.4.3 tohoto oddílu. Je nutné použít referenční hodnoty, které simulují skutečné hodnoty, nebo se vloží skutečná hodnota a změří měřicím systémem pro referenční hodnoty. V tomto druhém případě je referenční hodnotou hodnota udaná měřicím systémem pro referenční hodnoty. Referenční hodnoty a měřicí systémy pro referenční hodnoty musí splňovat mezinárodní požadavky.
 V případě systémů k měření teplot s čidly, např. termočlánky, odporovým teploměrným zařízením a termistory, lze linearitu ověřit vyjmutím čidla ze systému a použitím simulátoru místo něj. Je nutné použít simulátor, který je nezávisle kalibrován a případně kompenzován studeným spojem. Odchylka simulátoru, který splňuje mezinárodní požadavky, vyjádřená na teplotní stupnici, musí být menší než 0,5 % maximální provozní teploty T
 max. Zvolí-li se tato možnost, je nutné použít čidla, která mají podle prohlášení dodavatele přesnost lepší než 0,5 % T
 max ve srovnání s jejich standardní kalibrační křivkou.
 8.1.4.5 Měřicí systémy vyžadující ověření linearity
 Tabulka 8.2 uvádí měřicí systémy, u kterých se vyžadují ověření linearity. Pro tuto tabulku platí následující.
 a)
 Ověření linearity se provádí častěji, je-li to doporučeno výrobcem nebo vyplývá-li to z osvědčeného technického úsudku;
 b)
 Výraz „min“ odkazuje na minimální referenční hodnotu použitou v průběhu ověření linearity.
 Tato hodnota může být nula nebo záporná hodnota v závislosti na signálu;
 c)
 Výraz „max“ obecně odkazuje na maximální referenční hodnotu použitou v průběhu ověření


text:
linearity. Například u děličů plynu představuje x
 max koncentraci kalibračního plynu pro plný rozsah, neděleného a nezředěného. Toto jsou zvláštní případy, v nichž výraz „max“ odkazuje na rozdílnou hodnotu:
 i)
 při ověřování linearity bilance částic odkazuje m
 max na typickou hmotnost filtru částic,
 ii)
 při ověření linearity točivého momentu T
 max odkazuje na vrcholnou hodnotu točivého momentu motoru uvedenou výrobcem u motoru s nejvyšší točivým momentem, který se má zkoušet;
 d)
 Specifikované rozsahy jsou inkluzivní. Např. Specifikovaný rozsah 0,98–1,02 pro sklon a1 znamená 0,98 ≤ a
 1 ≤ 1,02;
 e)
 Tato ověření linearity nejsou vyžadována u systémů, u nichž se ověřuje průtok zředěného výfukového plynu podle bodu 8.1.8.5 pro kontrolu propanem, nebo u systémů, které se shodují v rozmezí ± 2 % z hlediska chemické bilance uhlíku nebo kyslíku nasávaného vzduchu, paliva a výfukového plynu;
 f)
 U těchto veličin se musí splnit kritéria a
 1 pouze, pokud je vyžadována absolutní hodnota konkrétní veličiny, na rozdíl od signálu, který je pouze lineárně úměrný skutečné hodnotě;
 g)
 Mezi nezávislé teploty patří: teploty motoru a podmínky okolí, které se použijí k nastavení nebo ověření podmínek motoru, teploty použité pro nastavení nebo ověření kritických podmínek ve zkušebním systému a teploty použité při výpočtech emisí:
 i)
 Tyto kontroly linearity teploty jsou povinné: nasávání vzduchu; zkušební stavy pro zařízení k následnému zpracování (v případě motorů zkoušených se zařízeními k následnému zpracování v cyklech se startem za studena); ředicí vzduch pro odběr vzorků částic (CVS, dvojité ředění a systémy s částí toku); vzorek částic a vzorek z chladiče (v případě systémů s odběrem vzorků plynných látek, které používají chladiče k vysoušení vzorků),
 ii)
 Tyto kontroly linearity teploty jsou povinné, pouze pokud je stanoví výrobce motoru: přívod paliva; výstup vzduchu z chladiče přeplňovacího vzduchu zkušební komory (v případě motorů zkoušených s výměníkem tepla pro zkušební komoru simulujícího chladič přeplňovacího vzduchu vozidla/stroje); Přívod chladiva do chladiče přeplňovacího vzduchu zkušební komory (v případě motorů zkoušených s výměníkem tepla pro zkušební komoru simulujícího chladič přeplňovacího vzduchu vozidla/stroje); a olej v olejové vaně/pánvi; chladivo před termostatem (u motoru chlazených kapalinou);
 h)
 Mezi nezávislé tlaky patří: tlak v motoru a podmínky okolí, které se použijí k nastavení nebo ověření podmínek motoru, tlaky použité pro nastavení nebo ověření kritických podmínek ve zkušebním systému; a tlaky použité při výpočtech emisí:
 i)
 Tyto kontroly linearity tlaku jsou povinné: škrcení nasávaného vzduchu; protitlak výfukového plynu; barometr; manometr na vstupu CVS (použije-li se při měření CVS); vzorek z chladiče (v případě systémů s odběrem vzorků plynných látek, které používají chladiče k vysoušení vzorků),
 ii)
 Tyto kontroly linearity tlaku jsou povinné, pouze pokud je stanoví výrobce motoru: Přívod chladiva do chladiče přeplňovacího vzduchu zkušební komory (v případě motorů zkoušených s výměníkem tepla pro zkušební komoru simulujícího chladič přeplňovacího vzduchu vozidla/stroje); přívod a odvod paliva.
 Tabulka 8.2
 Měřicí systémy vyžadující ověření linearity
 Měřicí systém
 Množství
 Minimální frekvence ověřování
 Kritéria linearity
 a
 SEE
 r
 2
 Otáčky motoru
 n
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 0,05 % n
 max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % n
 max
 ≥ 0,990
 Točivý moment motoru
 T
 Do


text:
370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % T
 max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % T
 max
 ≥ 0,990
 Průtok paliva
 q
 m
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % q
 m,max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % q
 m,max
 ≥ 0,990
 Průtok nasávaného vzduchu
 q
 v
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % q
 v,max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % q
 v,max
 ≥ 0,990
 Průtok ředicího vzduchu
 q
 v
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % q
 v,max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % q
 v,max
 ≥ 0,990
 Průtok zředěného výfukového plynu
 q
 v
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % q
 v,max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % q
 v,max
 ≥ 0,990
 Průtok surového výfukového plynu
 q
 v
 Do 185 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % q
 v,max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % q
 v,max
 ≥ 0,990
 Průtoky odběru po dávkách
 q
 v
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % q
 v,max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % q
 v,max
 ≥ 0,990
 Děliče plynů
 x/x
 span
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 0,5 % x
 max
 0,98-1,02
 ≤ 2 % x
 max
 ≥ 0,990
 Analyzátory plynů
 x
 Do 35 dnů před zkoušením
 ≤ 0,5 % x
 max
 0,99-1,01
 ≤ 1 % x
 max
 ≥ 0,998
 Bilance částic
 m
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % m
 max
 0,99-1,01
 ≤ 1 % m
 max
 ≥ 0,998
 Nezávislé tlaky
 p
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % p
 max
 0,99-1,01
 ≤ 1 % p
 max
 ≥ 0,998
 Převod signálů nezávislých teplot z analogových na digitální
 T
 Do 370 dnů před zkoušením
 ≤ 1 % T
 max
 0,99-1,01
 ≤ 1 % T
 max
 ≥ 0,998
 8.1.5 Systém pro kontinuální analýzu plynů – ověření odezvy a aktualizace záznamů
 Tento oddíl popisuje obecný postup ověřování u systému pro kontinuální analýzu plynů z hlediska odezvy a aktualizace záznamů. Pro ověřování u analyzátorů s kompenzací viz bod 8.1.6.
 8.1.5.1 Oblast působnosti a frekvence
 Toto ověření se provádí po instalaci nebo výměně analyzátoru plynů používaného pro kontinuální odběr vzorků. Toto ověření se rovněž provádí, pokud je systém znovu nakonfigurován takovým způsobem, že by mohla být změněna odezva systému. Toto ověření je nutné pro kontinuální analyzátory plynů, používané ke zkouškám s neustálenými stavy nebo s lineárními přechody mezi režimy, není však nutné pro systémy analyzátorů plynů pracujících s dávkami nebo pro systémy analyzátorů plynů používané pouze pro zkoušky s diskrétními režimy.
 8.1.5.2 Principy měření
 Tato zkouška ověřuje, že frekvence aktualizace a záznamu odpovídají celkové odezvě systému na rychlé změny hodnot koncentrací v odběrné sondě vzorků. Systémy analyzátorů plynu se optimalizují, aby jejich celková odezva na rychlé změny koncentrace byla aktualizována a zaznamenávala se vhodnou frekvencí zabraňují ztrátě informací. Tato zkouška rovněž ověřuje, že systémy kontinuálních analyzátorů plynu dodržují minimální dobu odezvy.
 Nastavení systému pro vyhodnocení doby odezvy musí být naprosto stejné jako při měření ve skutečné zkoušce (tj. tlak, průtoky, seřízení filtrů na analyzátorech a všechny další činitele ovlivňující dobu odezvy). Doba odezvy se určí změnou plynu přímo na vstupu odběrné sondy. Zařízení k přepnutí plynu musí být schopno provést přepnutí v


text:
době kratší než 0,1 sekundy. Plyny použité ke zkoušce musí vyvolat změnu koncentrace nejméně 60 % plného rozsahu stupnice.
 Zaznamená se průběh koncentrace každé jednotlivé složky plynu.
 8.1.5.3 Požadavky na systém
 a)
 Doba odezvy systému musí být ≤ 10 sekund při době náběhu ≤ 2,5 sekundy nebo při době náběhu a poklesu ≤ 5 sekund pro každou ze všech regulovaných složek (CO, NOx, CO2 a HC) a pro všechny použité rozsahy. Jestliže se použije NMC k měření NMHC, může doba odezvy systému přesáhnout 10 sekund.
 Všechny údaje (koncentrace, průtoky paliva a vzduchu) se musí posunout o naměřené doby jejich odezvy před vypočtením emisí podle dodatků A.7–A.8.
 b)
 K doložení, že dochází k přijatelné aktualizaci a záznamu celkové odezvy systému, je nutné, aby systém splňoval jedno z následujících kritérií:
 i)
 součin průměrné doby náběhu a frekvence, se kterou systém zaznamenává aktualizovanou koncentraci, musí být nejméně 5. V žádném případě nesmí průměrná doba náběhu překračovat 10 sekund,
 ii)
 frekvence záznamu koncentrace musí být nejméně 2 Hz (viz také tabulka 9.2).
 8.1.5.4 Postup
 Pro ověření odezvy každého systému kontinuálního analyzátoru platí tento postup:
 a)
 Při zapojení přístroje se postupuje podle instrukcí výrobce systému analyzátoru pro nastartování a provoz. Měřicí systém se nastaví pro optimalizaci vlastností. Toto ověření se provede s analyzátorem pracujícím stejným způsobem, jaký je použit u zkoušky emisí. Pokud analyzátor sdílí odběrný systém s jinými analyzátory a pokud tok plynu do jiných analyzátorů ovlivní dobu odezvy systému, pak se ostatní analyzátory nastartují a jsou v provozu během tohoto ověřování. Tato ověřovací zkouška může být realizována zároveň na několika analyzátorech sdílejících stejný odběrný systém. Pokud se při zkoušce emisí použijí analogové filtry nebo digitální filtry pracující v reálném čase, musí být tyto filtry v průběhu tohoto ověření fungovat stejným způsobem.
 b)
 Pro zařízení používané k ověření doby odezvy systému se doporučuje nejkratší délka vedení plynu mezi všemi připojeními, přičemž zdroj nulovacího plynu musí být připojen k rychločinného třícestného ventilu (2 vstupy a 1 výstup) za účelem řízení toku nulovacích a kalibračních plynů pro plný rozsah ke vstupu sondy odběrného systému nebo k tvarovce T v blízkosti výstupu ze sondy. Průtok plynu je obvykle větší než průtok vzorku sondou, přičemž přebytek proteče mimo vstup do sondy. Pokud je průtok plynu menší než průtok sondou, upraví se koncentrace plynu, aby se zohlednilo ředění okolním vzduchem nasávaným sondou. Lze použít dvousložkové nebo vícesložkové kalibrační plyny pro plný rozsah. Směs kalibračních plynů pro plný rozsah lze vytvořit zařízením k vytváření směsí nebo směšovacím zařízením. Pro vytvoření směsi kalibračních plynů pro plný rozsah zředěných N2 s kalibračními plyny pro plný rozsah zředěnými vzduchem se doporučuje použít zařízení k vytváření směsi nebo směšovací zařízení.
 Použitím děliče plynů se kalibrační plyn pro plný rozsah NO–CO–CO2–C3H8–CH4 (zbytek N2) rovnoměrně smísí s kalibračním plynem pro plný rozsah NO2 (doplněný čištěným syntetickým vzduchem). Ve vhodných případech lze místo směsi kalibračního plynu pro plný rozsah NO-CO-CO2-C3H8-CH4 (zbytek N2) použít standardní dvousložkové kalibrační plyny pro plný rozsah. V takovém případě se musí provést samostatná zkouška odezvy pro každý analyzátor. Výstup děliče plynů se napojí


text:
na jiný vstup třícestného ventilu. Výstup ventilu se připojí k přetoku u sondy systému analyzátoru plynu nebo k přetokové tvarovce mezi sondou a potrubím vedoucím ke všem ověřovaným analyzátorům. Zapojení musí bránit pulsacím tlaku z důvodu zastavení toku směšovacím zařízením. Každá z těchto složek plynu, která není relevantní pro účely ověření analyzátorů, se vynechá. Alternativně lze použít láhve s jednotlivými plyny a dobu odezvy měřit odděleně;
 c)
 Sběr údajů se provádí takto:
 i)
 ventil se přepne k nastartování toku nulovacího plynu,
 ii)
 umožní se stabilizace zohledňující transportní zpoždění a nejpomalejší plnou odezvu analyzátoru,
 iii)
 zahájí se záznam údajů s frekvencí používanou při zkoušce emisí. Každá zaznamenaná hodnota musí být jedinečná aktualizovaná koncentrace naměřená analyzátorem, zaznamenané hodnoty se nesmí měnit interpolací nebo filtrováním,
 iv)
 ventil se přepne, aby umožňoval tok směsi kalibračních plynů pro plný rozsah do analyzátorů. Tento čas se zaznamená jako t
 0,
 v)
 zohlední se transportní zpoždění a nejpomalejší plná odezva analyzátoru,
 vi)
 průtok se přepne tak, aby do analyzátoru vtékal nulovací plyn. Tento čas se zaznamená jako t
 100,
 vii)
 zohlední se transportní zpoždění a nejpomalejší plná odezva analyzátoru,
 viii)
 kroky uvedené pod písm. c) iv) až vii) tohoto bodu se opakují k zaznamenání sedmi cyklů s tím, že nakonec do analyzátorů vteče nulovací plyn,
 ix)
 zaznamenávání se zastaví.
 8.1.5.5 Hodnocení vlastností
 Údaje získané podle písm. c) bodu 8.1.5.4 tohoto oddílu slouží k výpočtu průměrné doby náběhu T
 10–90 pro každý z analyzátorů.
 a)
 Pokud se na základě volby prokazuje vyhovění požadavků písm. b) pododstavec i) bodu 8.1.5.3 tohoto oddílu, platí tento následující postup: doby náběhu (v sekundách) se vynásobí příslušnými frekvencemi záznamu Hz (1/s). Hodnota každého výsledku musí činit nejméně 5. Je-li tato hodnota menší než 5, je nutné zvětšit frekvenci záznamu, nebo přizpůsobit průtoky, případně se musí změnit uspořádání odběrného systému za účelem prodloužení doby náběhu. Rovněž je možné nakonfigurovat digitální filtry za účelem prodloužení doby náběhu;
 b)
 Pokud se na základě volby prokazuje dodržení požadavků písm. b) pododstavce ii) bodu 8.1.5.3 tohoto oddílu, postačuje prokázání, že se vyhovělo požadavkům písm. b) pododstavce ii) bodu 8.1.5.3.
 8.1.6 Ověření doby odezvy u kompenzačních analyzátorů
 8.1.6.1 Oblast působnosti a frekvence
 Ověření se provádí k určení odezvy systému u kontinuální analýzy plynů, kde odezvu jednoho analyzátoru kompenzuje odezva jiného za účelem kvantifikování plynných emisí. Pro účely této kontroly se vodní pára považuje za plynnou složku. Toto ověření je povinné pro kontinuální analyzátory plynu, které se používají u zkoušek s neustálenými stavy nebo s lineárními přechody mezi režimy. Ověření není nutné pro analyzátory plynu pracující s dávkami nebo pro kontinuální analyzátory plynu používané pouze u zkoušek s diskrétními režimy. Toto ověření se nevztahuje na korekce vody odstraněné ze vzorku, které byly provedeny po zkoušce a nevztahuje se na určení NMHC z THC a CH4, uvedené v dodatcích A.7 a A.8 o výpočtech emisí. Toto ověření se provádí po počáteční instalaci (tj. uvedení zkušební komory do provozu). Po větší údržbě lze použít bod 8.1.5 k ověření jednotné odezvy, pokud u všech vyměněných součástí byla někdy ověřena jednotná odezva za vlhka.


text:
8.1.6.2 Principy měření
 Tímto postupem se ověřuje synchronizace a jednotná odezva při kontinuálních měřeních kombinovaných plynů. U tohoto postupu je nutné zajistit, že jsou v činnosti všechny kompenzační algoritmy a korekce vlhkosti.
 8.1.6.3 Požadavky na systém
 Požadavky na celkovou dobu odezvy a na náběh uvedené v písm. a) bodu 8.1.5.3 platí rovněž pro kompenzační analyzátory. Navíc liší-li se frekvence záznamu od frekvence aktualizace kontinuálně kombinovaného / kompenzovaného signálu, použije se pro ověření vyžadované v písm. b) pododstavci i) bodu 8.1.5.3 nižší z těchto dvou frekvencí.
 8.1.6.4 Postup
 Musí se použít všechny postupy uvedené v písm. a) až c) bodu 8.1.5.4. Navíc se rovněž musí změřit doba odezvy a náběh vodní páry, pokud je kompenzační algoritmus založený na měření vodní páry. V takovém případě se nejméně jeden z použitých kalibračních plynů (avšak nikoliv NO2) zvlhčí tímto způsobem:
 Pokud systém nepoužívá vysoušeč odebraného vzorku k odstranění vody ze vzorku plynu, kalibrační plyn se zvlhčí průtokem směsi plynu skrze utěsněnou nádobu (probubláváním destilovanou vodou), v níž se zvlhčí plyn na nejvyšší rosný bod vzorku, který se odhaduje v průběhu odběru emisí. Pokud systém během zkoušky používá kontrolou ověřený vysoušeč odebraného vzorku, lze připojit zvlhčenou směs plynů za vysoušečem vzorku tak, že směs bude probublávat destilovanou vodou v utěsněné nádobě při 25 °C ± 10 °C, nebo při teplotě vyšší, než je rosný bod. V každém případě musí být zvlhčený plyn udržován při teplotě nejméně o 5 °C vyšší, než je jeho lokální rosný bod v potrubí. Kteroukoli z těchto složek plynu je možné vypustit, není-li relevantní pro toto ověření analyzátorů. Pokud u některé z těchto složek plynu není možná kompenzace vody, je možné u těchto analyzátorů provést kontrolu odezvy bez zvlhčení.
 8.1.7 Měření parametrů motoru a podmínky okolí
 Výrobce motoru používá postupy interní kontroly jakosti vyhovující uznávaným vnitrostátním nebo mezinárodním normám. Mimoto platí následující postupy.
 8.1.7.1 Kalibrace točivého momentu
 8.1.7.1.1 Oblast působnosti a frekvence
 Všechny systémy pro měření točivého momentu, včetně měřicích systémů a snímačů točivého momentu dynamometru, se kalibrují po počáteční instalaci a po větší údržbě za použití kromě jiného referenční síly nebo ramena páky o referenční délce se závažím. Pro opakování kalibrace se použije osvědčený technický úsudek. U linearizace výstupu snímače točivého momentu se postupuje podle instrukcí výrobce snímače. Jsou přípustné jiné metody kalibrace.
 8.1.7.1.2 Kalibrace závažím
 Při této technice se využívá známá síla vyplývající ze zavěšení určitého závaží na rameno páky v určité vzdálenosti. Je třeba zajistit, aby rameno páky se závažími bylo kolmo ke směru tíže (tj. aby bylo ve vodorovné poloze) a kolmo k rotační ose dynamometru. Nejméně šest kombinací kalibračních závaží se použije pro každý použitelný rozsah měření točivého momentu a hmotnosti závaží se rozmístí přibližně rovnoměrně v rozsahu měření. Během kalibrace je nutné, aby dynamometr osciloval nebo rotoval, a došlo tak ke zmenšení statické třecí hystereze. Síla, kterou vyvíjí konkrétní závaží, se určí vynásobením jeho hmotnosti podle mezinárodních norem hodnotou místního tíhového zrychlení.
 8.1.7.1.3 Kalibrace tenzometry nebo prstencovým siloměrem
 Při této technice se využívá síla vyplývající buď ze zavěšení závaží na rameno páky (závaží a délka


text:
ramene páky se nepoužijí pro určení referenčního točivého momentu) nebo se dynamometr provozuje při různých točivých momentech. Nejméně šest kombinací sil se použije pro každý použitelný rozsah měření točivého momentu a síly se rozmístí přibližně rovnoměrně v rozsahu měření. Během kalibrace je nutné, aby dynamometr osciloval nebo rotoval, a došlo tak ke zmenšení statické třecí hystereze. V tomto případě se referenční točivý moment určí vynásobením výstupní síly referenčního měřidla (např. tenzometr nebo prstencový siloměr) efektivní délkou ramena jeho páky, měřené od bodu měření síly k rotační ose dynamometru. Je třeba zajistit, aby se tato délka měřila kolmo k měřicí ose referenčního měřidla a byla kolmo k rotační ose dynamometru.
 8.1.7.2 Kalibrace tlaku, teploty, rosného bodu
 Po počáteční instalaci se kalibrují přístroje pro měření tlaku, teploty a rosného bodu. Opakování kalibrace přístrojů se provádí podle instrukcí výrobce a osvědčeného technického úsudku.
 U systémů k měření teploty s termočlánky, odporovými teploměrnými zařízeními a termistorovými čidly se kalibrace systému provádí podle popisu v bodu 8.1.4.4 ohledně ověření linearity.
 8.1.8 Měření průtoku
 8.1.8.1 Kalibrace průtoku paliva
 Průtokoměry paliva se kalibrují po počáteční kalibraci. Opakování kalibrace přístrojů se provádí podle instrukcí výrobce a osvědčeného technického úsudku.
 8.1.8.2 Kalibrace průtoku nasávaného vzduchu
 Průtokoměry nasávaného vzduchu se kalibrují po počáteční kalibraci. Opakování kalibrace přístrojů se provádí podle instrukcí výrobce a osvědčeného technického úsudku.
 8.1.8.3 Kalibrace průtoku výfukového plynu
 Průtokoměry výfukového plynu se kalibrují po počáteční kalibraci. Opakování kalibrace přístrojů se provádí podle instrukcí výrobce a osvědčeného úsudku.
 8.1.8.4 Kalibrace průtoku zředěného výfukového plynu (CVS)
 8.1.8.4.1. Přehled
 a)
 Tento oddíl popisuje, jak kalibrovat průtokoměry pro systémy odběru vzorků s konstantním objemem;
 b)
 Kalibrace se provede, když je průtokoměr namontován do své trvalé pozice. Tuto kalibraci je nutné provést vždy, když se změní jakákoliv část konfigurace toku před průtokoměrem nebo za ním, která může ovlivnit kalibraci průtokoměru. Tato kalibrace se provede po počáteční instalaci systému CVS a po každé nápravné akci, která neodstraní nesplnění ověření průtoku zředěného výfukového plynu (tj. kontrole propanem) v bodě 8.1.8.5.
 c)
 Průtokoměr CVS se kalibruje referenčním průtokoměrem, např. průtokoměrem Venturiho trubicí s podzvukovým prouděním, průtokovou tryskou zakřivenou dlouhým poloměrem, clonou s pozvolnou změnou průměru, prvkem s laminárním prouděním, sadou Venturiho trubic s kritickým prouděním nebo ultrazvukovým průtokoměrem. Musí se použít referenční průtokoměr, který udává množství s tolerancí ± 1 % podle mezinárodně uznávaných norem. Odezva tohoto referenčního průtokoměru na průtok se použije jako referenční hodnota pro kalibraci průtokoměru CVS;
 d)
 Před referenčním průtokoměrem se nesmí použít clona nebo jiný odpor, který by mohl ovlivnit průtok před průtokoměrem, vyjma případu, kdy se průtokoměr kalibruje s tímto odporem;
 e)
 Sled kalibrace uvedený v tomto bodě 8.1.8.4 je založen na molárním přístupu. Pro odpovídající sled používaný při hmotnostním přístupu viz dodatek 1 přílohy 8.
 8.1.8.4.2 Kalibrace PDP
 Objemové dávkovací čerpadlo (PDP) se kalibruje, aby se stanovila rovnice průtoku v závislosti na otáčkách PDP zohledňující únik toku těsnicími plochami v PDP jako funkce vstupního tlaku PDP. Pro tuto rovnici se stanoví koeficienty specifické pro každé otáčky, při kterých PDP pracuje. Průtokoměr PDP se kalibruje takto:
 a)
 Systém se


text:
zapojí podle obrázku 8.1;
 b)
 Úniky mezi kalibračním průtokoměrem a PDP musí být menší než 0,3 % celkového průtoku v nejnižším kalibračním bodu průtoku, tj. například v bodě největšího odporu a nejnižších otáček PDP;
 c)
 Během činnosti PDP je nutné udržovat konstantní teplotu na vstupu PDP v rozmezí ± 2 % od střední absolutní teploty na vstupu T
 in;
 d)
 Otáčky PDP se nastaví na první bod otáček kalibrace;
 e)
 Variabilní odpor se nastaví do polohy úplného otevření;
 f)
 Po dobu nejméně 3 minut je PDP v činnosti, aby se systém stabilizoval; následně se při kontinuálně pracujícím PDP zaznamenávají po dobu nejméně 30 sekund střední hodnoty nashromážděných dat každé z těchto veličin:
 i)
 střední průtok referenčního průtokoměru,
 ,
 ii)
 střední teplota na vstupu PDP, T
 in,
 iii)
 střední statický absolutní tlak na vstupu PDP, p
 in,
 iv)
 střední statický absolutní tlak na výstupu PDP, p
 out,
 v)
 střední otáčky PDP, n
 PDP;
 g)
 Ventil odporu se postupně zavře, aby došlo ke snížení absolutního tlaku na vstupu PDP, p
 in;
 h)
 Postup v písm. f) a g) bodu 8.1.8.4.2 se opakuje za účelem zaznamenání údajů v nejméně šesti polohách otevření ventilu odporu představujících úplný rozsah možných provozních tlaků ve vstupu PDP;
 i)
 Za použití nashromážděných dat a rovnic uvedených v dodatcích A.7–A.8. se PDP kalibruje;
 j)
 Postup v písm. f) až i) tohoto oddílu se opakuje pro každé otáčky provozu PDP;
 k)
 Rovnice uvedené v dodatku A.7 přílohy 4B (molární přístup) nebo A.8 (hmotnostní přístup) se použijí pro stanovení rovnice pro průtok PDP pro zkoušky emisí;
 l)
 Kalibrace se ověří ověřením CVS (tj. kontrolou propanem) podle popisu v bodu 8.1.8.5;
 m)
 PDP se nesmí používat při hodnotách tlaku nižších, než je nejnižší tlak na vstupu, který byl zjištěn při kalibraci.
 8.1.8.4.3 Kalibrace CFV
 Venturiho trubice s kritickým prouděním (CFV) se kalibruje, aby se ověřil její výtokový koeficient C
 d při nejmenším očekávaném rozdílu statických tlaků mezi jejím vstupem a výstupem. Průtokoměr CFV se kalibruje takto:
 a)
 Systém se zapojí podle obrázku 8.1;
 b)
 Nastartuje se dmychadlo za CFV;
 c)
 Během činnosti CFV je nutné udržovat konstantní teplotu na vstupu CFV v rozmezí ± 2 % od střední absolutní teploty na vstupu T
 in;
 d)
 Úniky mezi kalibračním průtokoměrem a CFV musí být menší než 0,3 % celkového průtoku při nejnižším odporu;
 e)
 Variabilní odpor se nastaví do polohy úplného otevření. Místo variabilního odporu lze měnit tlak za CFV změnou otáček dmychadla nebo zavedením řízeného úniku. Některá dmychadla však mají omezení při provozu bez zatížení;
 f)
 Po dobu nejméně 3 minut je CFV v činnosti, aby se systém stabilizoval. Následně se při trvale pracující CFV zaznamenávají po dobu nejméně 30 sekund střední hodnoty nashromážděných dat každé z těchto veličin:
 i)
 střední průtok referenčního průtokoměru,
 ;
 ii)
 volitelně střední rosný bod kalibračního vzduchu, T
 dew. Viz dodatky A.7-A.8 pro přípustné předpoklady během měření emisí,
 iii)
 střední teplota na vstupu do Venturiho trubice, T
 in,
 iv)
 střední statický absolutní tlak na vstupu do Venturiho trubice, p
 in,
 v)
 střední rozdíl statických tlaků mezi vstupem


text:
a výstupem CFV, Δp
 CFV;
 (g)
 Ventil odporu se postupně zavře, aby došlo ke snížení absolutního tlaku na vstupu CFV, p
 in;
 h)
 Postup v písm. f) a g) tohoto bodu se opakuje za účelem zaznamenání údajů v nejméně deseti polohách otevření ventilu odporu, aby se během zkoušení vyzkoušel očekávaný nejúplnější rozsah Δp
 CFV; pro kalibraci při nejmenších možných odporech není nutné odstraňovat komponenty kalibrace nebo komponenty CVS;
 i)
 C
 d a nejmenší přípustný poměr tlaků r se určí postupem popsaným v dodatcích A.7-A.8;
 j)
 C
 d se použije k určení průtoku CFV během zkoušky emisí. CFV se nesmí používat při hodnotách nižších, než je přípustný poměr r, určený v dodatcích A.7-A.8;
 k)
 Kalibrace se ověří ověřením CVS (tj. kontrolou propanem) podle popisu v bodu 8.1.8.5;
 l)
 Pokud je CVS nakonfigurován, aby působil současně na více CFV, musí být CVS kalibrován jedním z následujících způsobů:
 i)
 každá kombinace systémů CFV musí být kalibrována podle tohoto bodu a dodatků A.7-A.8. Pro instrukce k výpočtu průtoku pro tuto možnost viz dodatky A.7-A.8,
 ii)
 každá CFV musí být kalibrována podle tohoto bodu a dodatků A.7-A.8. Pro instrukce k výpočtu průtoku pro tuto možnost viz dodatky A.7-A.8.
 8.1.8.4.4 Kalibrace SSV
 Venturiho trubice s podzvukovým prouděním (SSV) se kalibruje, aby se ověřil její výtokový koeficient C
 d při očekávaném rozpětí tlaků na vstupu. Průtokoměr SSV se kalibruje takto:
 a)
 Systém se zapojí podle obrázku 8.1;
 b)
 Nastartuje se dmychadlo za SSV;
 c)
 Úniky mezi kalibračním průtokoměrem a SSV musí být menší než 0,3 % celkového průtoku při nejnižším odporu;
 d)
 Během činnosti SSV je nutné udržovat konstantní teplotu na vstupu SSV v rozmezí ± 2 % od střední absolutní teploty na vstupu T
 in;
 e)
 Variabilní odpor nebo dmychadlo s proměnnými otáčkami se nastaví na průtok větší, než je největší průtok, který se očekává v průběhu zkoušky. Průtoky se nesmějí extrapolovat za kalibrované hodnoty, je tudíž vhodné ujistit se, že je Reynoldsovo číslo Re v hrdle SSV při největším kalibrovaném průtoku větší než maximální Re, které se očekává během zkoušky.
 f)
 SSV se ponechá v chodu po dobu nejméně 3 minut, aby se systém stabilizoval. Následně se při trvale pracující SSV zaznamenávají po dobu nejméně 30 sekund střední hodnoty nashromážděných dat každé z těchto veličin:
 i)
 střední průtok referenčního průtokoměru,
 ,
 ii)
 volitelně střední rosný bod kalibračního vzduchu, T
 dew. Pro přípustné předpoklady viz dodatky A.7–A.8,
 iii)
 střední teplota na vstupu do Venturiho trubice, T
 in,
 iv)
 střední statický absolutní tlak na vstupu do Venturiho trubice, p
 in,
 v)
 rozdíl statických tlaků mezi statickým tlakem na vstupu Venturiho trubice a statickým tlakem v hrdle Venturiho trubice, Δp
 SSV;
 g)
 Odporový ventil se postupně zavře nebo se sníží rychlost turbodmychadla s cílem snížit průtok;
 h)
 Postup v písm. f) a g) tohoto bodu se opakuje za účelem zaznamenání údajů o nejméně deseti průtocích;
 i)
 Stanoví se funkce C
 d v závislosti na Re za použití nashromážděných údajů a rovnic v dodatcích A.7–A.8;
 j)
 Kalibrace se ověří ověřením CVS (tj. kontrolou propanem) podle popisu v bodu 8.1.8.5


text:
za použití nové rovnice pro C
 d v závislosti na Re;
 k)
 SSV se použije pouze mezi minimálním a maximálním kalibrovaným průtokem;
 l)
 Rovnice uvedené v dodatku A.7 přílohy 4B (molární přístup) nebo A.8 (hmotnostní přístup) se použijí pro stanovení rovnice pro průtok SSV během zkoušky emisí.
 8.1.8.4.5 Kalibrace nadzvukového přístroje (vyhrazeno)
 Obrázek 8.1
 Schématická vyobrazení kalibrace CVS s průtokem zředěného výfukového plynu
 8.1.8.5 Ověření CVS a systému odběru vzorků dávkami (kontrola propanem)
 8.1.8.5.1 Úvod
 a)
 Kontrola propanem slouží pro ověření CVS, aby se stanovilo, zda existují nesrovnalosti mezi naměřenými hodnotami zředěného výfukového plynu. Kontrola propanem rovněž pomáhá ověřit systém odběru vzorků dávkami, aby se zjistilo, zda existují nesrovnalosti v systému odběru dávkami odebírajícím vzorek z CVS, jak popisuje pododstavec vi) tohoto bodu. Podle osvědčeného technického úsudku a spolehlivé praxe lze tuto kontrolu provést jiným plynem, než je propan, např. CO2 nebo CO. Negativní výsledek kontroly propanem může indikovat problém či více problémů, které je nutné odstranit, viz níže:
 i)
 nesprávná kalibrace analyzátoru. Analyzátor FID je nutné znovu kalibrovat, opravit, nebo vyměnit,
 ii)
 zkontrolovat, zda nedochází k únikům v tunelu CVS, spojeních, spojovacích prvcích a odběrném systému HC podle bodu 8.1.8.7,
 iii)
 ověřit se, zda nedošlo k nesprávnému smísení podle bodu 9.2.2,
 iv)
 ověřit se, zda nedošlo ke kontaminaci odběrného systému uhlovodíky, jak popisuje bod 7.3.1.2,
 v)
 změna v kalibraci CVS. V daném místě se kalibruje průtokoměr CVS, jak popisuje bod 8.1.8.4,
 vi)
 jiné problémy s CVS nebo s technickým či programovým vybavením sloužícím k ověření odběru vzorků. Zkontrolovat systém CVS, technické či programové vybavení k ověření CVS a odhalit,
 b)
 Kontrola propanem používá buď referenční hmotnost nebo referenční průtok C3H8 coby sledovacího plynu v CVS. Pokud se použije referenční průtok, je třeba zohlednit každé neideální chování plynu C3H8 v referenčním průtokoměru. Instrukce ke kalibraci a používání některých průtokoměrů viz dodatek A.7 (molární přístup) nebo A.8 (hmotnostní přístup). V bodě 8.1.8.5 a dodatcích A.7 nebo A.8 nelze pracovat s předpokladem ideálního plynu. Při kontrole propanem se porovnává vypočtená hmotnost vstříknutého C3H8 s referenční hodnotou při měření HC a měření průtoků CVS.
 8.1.8.5.2 Metoda zavedení známého množství propanu do systému CVS
 Celková přesnost odběrného systému CVS a analytického systému se určí zavedením známého množství znečišťujícího plynu do systému během jeho normální činnosti. Znečišťující látka se podrobí analýze a její hmotnost se vypočítá podle dodatků A.7–A.8. Použije se některá z dvou níže uvedených metod.
 a)
 Měření gravimetrickou technikou se provádí takto: Změří se hmotnost malé láhve naplněné oxidem uhelnatým nebo propanem s přesností ± 0,01 g. Systém CVS je v činnosti jako při normální zkoušce emisí z výfuku po dobu 5 až 10 minut, přičemž se oxid uhelnatý nebo propan vpouští do systému. Množství vypuštěného čistého plynu se určí měřením rozdílu hmotnosti. Vzorek plynu se analyzuje obvyklým zařízením (vak k odběru vzorků nebo metoda integrace) a vypočte se hmotnost plynu;
 b)
 Měření clonou s kritickým prouděním se provádí takto: Známé množství čistého plynu (oxid uhelnatý nebo propan) se vpustí do systému CVS kalibrovanou clonou s kritickým prouděním. Je-li vstupní tlak dostatečně vysoký,


text:
je průtok, nastavený pomocí clony s kritickým průtokem, nezávislý na tlaku na výstupu clony (kritický průtok). Systém CVS musí být v činnosti jako při normální zkoušce emisí z výfuku po dobu 5 až 10 minut. Pomocí běžného zařízení (pomocí vaku pro jímání vzorku nebo metodou integrace) se analyzuje vzorek plynu a vypočítá hmotnost plynu.
 8.1.8.5.3 Příprava kontroly propanem
 Kontrola propanem se připraví následovně:
 a)
 Pokud se místo referenčního průtoku použije referenční hmotnost C3H8, pracuje se s lahví naplněnou C3H8. Referenční hmotnost C3H8 v láhvi se určí s přesností ± 0,5 % množství C3H8, které má být použito;
 b)
 Zvolí se vhodné průtoky CVS a C3H8;
 c)
 Zvolí se místo zavedení C3H8 do CVS. Místo zavedení se zvolí tak, aby bylo co nejblíže místu, kde se do CVS zavádí výfuk motoru. Láhev s C3H8 se připojí k systému vstřikování plynu;
 d)
 CVS je v činnosti a je stabilizován;
 e)
 Všechny výměníky tepla v odběrném systému se předehřejí nebo předchladí;
 f)
 Vyhřívané a chlazené součásti, jako jsou odběrná potrubí, filtry, chladiče a čerpadla se stabilizují na své provozní teploty;
 g)
 Případně se ověří strana podtlaku odběrného systému HC na netěsnosti podle popisu v bodě 8.1.8.7.
 8.1.8.5.4 Příprava odběrného systému HC na kontrolu propanem
 Lze provést ověření strany podtlaku odběrného systému HC na netěsnosti podle písm. g) tohoto bodu. Pokud se použije tento postup, lze použít postup kontaminace HC v bodu 7.3.1.2. Pokud se neprovádí ověření strany podtlaku odběrného systému HC na netěsnosti podle písm. g), pak je nutné odběrný systém HC vynulovat, kalibrovat pro plný rozsah a ověřit kontaminaci následujícím způsobem:
 a)
 Zvolí se nejnižší rozsah analyzátoru HC, při kterém lze měřit koncentraci C3H8 plánovanou pro CVS, a zvolí se průtoky C3H8;
 b)
 Analyzátor HC se vynuluje nulovacím vzduchem zavedeným do vstupu analyzátoru;
 c)
 Analyzátor HC se kalibruje pro plný rozsah kalibračním plynem C3H8 zavedeným do vstupu analyzátoru;
 d)
 Proud nulovacího vzduchu směřuje na sondu HC nebo do trubky mezi sondou HC a dopravním potrubím;
 e)
 Stabilní koncentrace HC v odběrném systému HC se měří při průtoku nulovacího vzduchu. V případě měření HC dávkami je nutné naplnit nádrž na dávku (jako je jímací vak) a změřit koncentraci HC v protékajícím médiu;
 f)
 Pokud koncentrace HC v toku přesahuje 2 μmol/mol nesmí se do odstranění kontaminace postupovat dále. Je nutné určit zdroj kontaminace a odstranit ji, např. systém vyčistit nebo vyměnit kontaminované části;
 g)
 Pokud koncentrace HC v toku nepřesahuje 2 μmol/mol, zaznamená se tato hodnota jako x
 HCinit a použije se ke korigování kontaminací HC podle popisu v dodatku A.7 přílohy 4B (molární přístup) nebo dodatku A.8 přílohy 4B (hmotnostní přístup).
 8.1.8.5.5 Provedení kontroly propanem
 a)
 Kontrola propanem se provede následovně:
 i)
 Pro odběr vzorků HC v dávkách se připojí čisté prostředky k ukládání, jako jsou vyprázdněné vaky,
 ii)
 Přístroje k měření HC se používají podle instrukcí výrobce,
 iii)
 Pokud se plánuje korekce koncentrací HC v pozadí ředicího vzduchu, měří se a zaznamená se pozadí HC v ředicím vzduchu,
 iv)
 Všechna připojená zařízení se vynulují,
 v)
 Zahájí se odběr vzorků a všechny


text:
integrátory průtoku se uvedou do provozu,
 vi)
 Vpustí se C3H8 ve zvoleném průtoku. Pokud se použije referenční průtok C3H8, zahájí se integrace tohoto průtoku,
 vii)
 C3H8 se dále vpouští, dokud nebylo vpuštěno dostatek C3H8 pro zajištění přesného kvantifikování referenčního C3H8 a změřeného C3H8,
 viii)
 láhev s C3H8 se uzavře, přičemž odběr vzorků pokračuje, dokud nejsou zohledněny časové prodlevy z důvodu dopravy vzorku a odezvy analyzátoru,
 ix)
 Odběr vzorků se zastaví a všechny integrátory průtoku se vypnou;
 b)
 V případě měření clonou s kritickým prouděním lze pro kontrolu propanem použít jako alternativní metodu k metodě uvedené v písm. a) bodu 8.1.8.5.5 následující postup:
 i)
 Pro odběr vzorků HC v dávkách se připojí čisté prostředky k ukládání, jako jsou vyprázdněné vaky,
 ii)
 Přístroje k měření HC se používají podle instrukcí výrobce,
 iii)
 Pokud se plánuje korekce koncentrací HC v pozadí ředicího vzduchu, měří se a zaznamená se pozadí HC v ředicím vzduchu,
 iv)
 Všechna připojená zařízení se vynulují,
 v)
 z referenční láhve se vypouští obsah C3H8 se zvoleným průtokem,
 vi)
 Zahájí se odběr vzorků, přičemž všechny integrátory průtoku se uvedou do provozu poté, co se potvrdí stabilní koncentrace HC,
 vii)
 Obsah láhve se dále vpouští, dokud nebylo vpuštěno dostatek C3H8 pro zajištění přesného kvantifikování referenčního C3H8 a změřeného C3H8,
 viii)
 Všechny integrátory se vypnou,
 ix)
 Referenční láhev s C3H8 se uzavře.
 8.1.8.5.6 Vyhodnocení kontroly propanem
 Po provedení kontroly se provede následující:
 a)
 Pokud se prováděl odběr vzorků dávkami, podrobí se vzorky analýze co nejdříve;
 b)
 Po analýze HC následuje korekce kontaminace a pozadí;
 c)
 Vypočte se celková hmotnost C3H8 na základě údajů CVS a HC podle popisu v dodatcích A.7 a A.8, přičemž se použije molární hmotnost C3H8 (M
 C3H8) místo efektivní molární hmotnosti HC (M
 HC);
 d)
 Pokud se pracuje s referenční hmotností (gravimetrická metoda), určí se hmotnost propanu v láhvi s přesností ± 0,5 % a referenční hmotnost C3H8 se určí odečtením hmotnosti prázdné láhve na propan od hmotnosti plné láhve na propan. Pokud se použije clona s kritickým prouděním (měření clonou s kritickým průtokem), určí se hmotnost propanu jako součin průtoku a doby zkoušky;
 e)
 Referenční hmotnost C3H8 se odečte od vypočtené hmotnosti. Pokud je výsledný rozdíl v rozmezí ± 3,0 % referenční hmotnosti, CVS byl ověřen pozitivně.
 8.1.8.5.7 Ověření sekundárního ředicího systému částic
 Když se kontrola propanem musí opakovat k ověření sekundárního ředicího systému částic, platí pro toto ověření následující postup podle písm. a) až d):
 a)
 Odběrný systém HC se nastaví tak, aby odebral vzorek v blízkosti umístění jímacího prostředku při odběru dávkami (jako je filtr částic). Je-li absolutní tlak v tomto místě příliš nízký pro odběr vzorku HC, lze vzorek HC odebrat z výstupu odběrného čerpadla dávek. Vzorek z výstupu čerpadla je nutno odebírat opatrně, neboť jinak při přijatelném úniku z čerpadla za průtokoměrem odběrného zařízení pracujícího dávkami vznikne chybný výsledek kontroly propanem;
 b)
 Kontrola propanem popsaná v tomto bodě se opakuje, avšak HC se odebírá z odběrného zařízení pracujícího s dávkami;
 c)
 Vypočte se hmotnost C3H8 při zohlednění každého sekundárního zředění z odběrného zařízení pracujícího


text:
dávkami;
 d)
 Referenční hmotnost C3H8 se odečte od vypočtené hmotnosti. Pokud je výsledný rozdíl v rozmezí ± 5,0 % referenční hmotnosti, odběrné zařízení pracující s dávkami bylo ověřeno pozitivně. V opačném případě je nutná korekce.
 8.1.8.5.8 Ověření vysoušeče vzorku
 Je-li na výstupu vysoušeče vzorku plynu umístěn snímač vlhkosti ke kontinuálnímu monitorování rosného bodu, tato kontrola se nemusí provádět, dokud je zajištěna vlhkost na výstupu vysoušeče pod minimálními hodnotami, které se používají při kontrolách utlumujícího rušivého vlivu, rušivého vlivu a kompenzace.
 a)
 Je-li k odstranění vody ze vzorku plynu použit vysoušeč vzorku plynu, jak povoluje bod 9.3.2.3.1, ověřují se jeho vlastnosti z hlediska ochlazování po jeho instalaci a větší údržbě. V případě vysoušečů s osmotickými membránami se vlastnosti ověřují po instalaci, po větší údržbě a v období 35 dnů přede dnem zkoušení;
 b)
 Schopnost analyzátoru správně měřit sledovanou složku výfukového plynu může být ovlivněna vodou, proto se voda někdy odstraňuje ze vzorku plynu před průchodem analyzátorem. Voda může například u chemiluminiscenčního detektoru negativně ovlivnit odezvu na NOx kolizním utlumujícím rušivým vlivem a u analyzátoru NDIR může mít pozitivní rušivý vliv vyvoláním odezvy obdobné jako na CO;
 c)
 Vysoušeč vzorku plynu musí vyhovovat specifikacím stanoveným v bodě 9.3.2.3.1 pro rosný bod (T
 dew) a absolutní tlak (p
 total) za vysoušečem s osmotickou membránou nebo chladičem ve směru proudění;
 d)
 Vlastnosti vysoušeče vzorku plynu se ověřují podle následujícího postupu, případně se použije osvědčený technický úsudek k sestavení jiného postupu:
 i)
 Propojení se vytvoří z potrubí z teflonu nebo z nerezové oceli,
 ii)
 N2 nebo čištěný vzduch se zvlhčí probubláváním destilovanou vodou v utěsněné nádobě, kde se zvlhčuje plyn na nejvyšší rosný bod vzorku, jehož se má v průběhu odběru vzorků emisí dosáhnout;
 iii)
 zvlhčený plyn se zavede před vysoušeč vzorku plynu,
 iv)
 teplota zvlhčeného plynu za nádobou se udržuje nejméně o 5 °C nad jeho rosným bodem,
 v)
 rosný bod (T
 dew) a absolutní tlak (p
 total) zvlhčeného plynu se měří co nejblíže vstupu vysoušeče vzorku plynu, aby se ověřilo, že tento rosný bod je nejvyšší, který byl odhadnut pro průběh odběru vzorku emisí,
 vi)
 rosný bod (T
 dew) a absolutní tlak (p
 total) zvlhčeného plynu se měří co nejblíže výstupu vysoušeče vzorku plynu,
 vii)
 vysoušeč vzorku plynu je pozitivně ověřen, pokud výsledek podle písm. d) pododstavce vi) tohoto bodu je nižší, než rosný bod odpovídající specifikacím vysoušeče vzorku plynu určeným podle bodu 9.3.2.3.1 plus 2 °C, nebo pokud molární podíl podle písm. d) pododstavce vi) je menší než udávají odpovídající specifikace vysoušeče vzorku plynu plus 0,002 mol/mol, nebo 0,2 % objemových. Upozornění: rosný bod vzorku plynu je vyjádřen v absolutní teplotě, tj. v Kelvinech.
 8.1.8.6 Periodická kalibrace části toku částic a přidružené měřicí systémy surového výfukového plynu
 8.1.8.6.1 Specifikace měření toku z rozdílů průtoků
 U systémů s ředěním části toku k odběru proporcionálního vzorku surového výfukového plynu má zvláštní význam přesnost toku vzorku q
 mp, pokud se neměří přímo, ale určuje se diferenciálním měřením toku:
 (8-1)
 kde:
 q
 mp
 =
 hmotnostní průtok vzorku výfukového plynu do systému s ředěním části toku
 q


text:
mdw
 =
 hmotnostní průtok ředicího vzduchu (ve vlhkém stavu)
 q
 mdew
 =
 hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu ve vlhkém stavu
 V tomto případě musí být maximální chyba rozdílu taková, aby hodnota q
 mp byla přesně v rozmezí ± 5 %, je-li ředicí poměr menší než 15. Tuto chybu je možné vypočítat metodou střední kvadratické odchylky chyb každého přístroje.
 Přijatelnou přesnost q
 mp lze získat některou z těchto metod:
 a)
 absolutní přesnost q
 mdew a q
 mdw je ± 0,2 %, čímž je zaručena přesnost q
 mp ≤ 5 % při ředicím poměru 15. Při vyšších ředicích poměrech však dochází k větším chybám;
 b)
 Kalibrace q
 mdw vztažená k q
 mdew se provádí tak, že je dosaženo stejné přesnosti q
 mp jako podle písm. a). Podrobnosti viz bod 8.1.8.6.2;
 c)
 Přesnost q
 mp se určuje nepřímo z přesnosti ředicího poměru určeného sledovacím plynem, např. CO2. Vyžaduje se přesnost pro q
 mp rovnocenná postupu podle písm. a);
 d)
 Absolutní přesnost q
 mdew a q
 mdw je v rozmezí ± 2 % plného rozsahu stupnice, maximální chyba rozdílu mezi q
 mdew a q
 mdw je v rozmezí 0,2 % a chyba linearity je v rozmezí ± 0,2 % nejvyšší hodnoty q
 mdew pozorované během zkoušky.
 8.1.8.6.2 Kalibrace měření toku z rozdílů průtoků
 Systém s ředěním části toku pro odběr proporcionálního vzorku surového výfukového plynu, musí být periodicky kalibrován přesným průtokoměrem, který odpovídá mezinárodním či vnitrostátním normám. Průtokoměr sestavy přístrojů k měření průtoku se musí kalibrovat jedním z následujících postupů, aby průtok sondou q
 m
 p do tunelu splňoval požadavky na přesnost v odstavci 8.1.8.6.1.
 a)
 Průtokoměr q
 mdw se zapojí v sérii s průtokoměrem q
 mdew, rozdíl mezi dvěma průtokoměry se kalibruje pro nejméně 5 bodů seřízení, přičemž hodnoty průtoku jsou rovnoměrně rozloženy mezi nejnižší hodnotou q
 mdw použitou při zkoušce a hodnotou q
 mdew použitou při zkoušce. Ředicí tunel může být v obtoku;
 b)
 Kalibrovaný přístroj k měření průtoku se zapojí v sérii s průtokoměrem q
 mdew a zkontroluje se přesnost hodnoty použité pro zkoušku. Poté se kalibrovaný přístroj k měření průtoku zapojí v sérii s průtokoměrem q
 mdw a zkontroluje se přesnost pro nejméně 5 nastavení odpovídajících ředicímu poměru mezi 3 a 15, vztaženo na hodnotu q
 mdew použitou při zkoušce;
 c)
 Přenosová trubka TL (viz obrázek 9.2) se odpojí od výfuku a připojí se k ní kalibrovaný přístroj k měření průtoku s vhodným rozsahem pro měření údajů q
 mp. q
 mdew se nastaví na hodnotu použitou při zkoušce a q
 mdw se následně nastaví na nejméně 5 hodnot odpovídajících ředicím poměrům mezi 3 a 15. Nebo je možno použít speciální kalibrační proudovou dráhu, v níž je tunel obtečen, ale celkový a ředicí vzduch proudí příslušnými průtokoměry jako při skutečné zkoušce;
 d)
 Do přenosové trubky TL se přivede sledovací plyn. Tímto sledovacím plynem může být některá ze složek výfukového plynu, např. CO2 nebo NOx. Po ředění v tunelu se měří složka, kterou je sledovací plyn. Měření se provádí pro 5 ředicích poměrů mezi 3 a 15. Přesnost průtoku vzorku se určí


text:
z ředicího poměru r
 d:
 (8-2)
 Přesnost analyzátorů plynu je nutno vzít v úvahu při záruce přesnosti q
 mp.
 8.1.8.6.3 Zvláštní požadavky na měření toku z rozdílů průtoků
 Rozhodně se doporučuje provést kontrolu průtoku uhlíku ve skutečném výfukovém plynu, aby se zjistily problémy týkající se měření a regulace a aby se ověřila správná činnost systému s ředěním části toku. Kontrola průtoku uhlíku by měla být provedena nejméně při každé instalaci nového motoru nebo po významné změně konfigurace zkušební komory.
 Motor musí běžet při plném zatížení s maximálním točivým momentem a jemu příslušných otáčkách nebo v jiném ustáleném režimu, při němž vzniká 5 % nebo více emisí CO2. Systém odběru vzorků s ředěním části toku musí pracovat s faktorem ředění přibližně 15:1.
 Provádí-li se kontrola průtoku uhlíku, použije se postup uvedený v dodatku A.4 přílohy 4B. Průtoky uhlíku se vypočítají podle rovnic v dodatku A.4 přílohy 4B. Všechny průtoky uhlíku se musí shodovat v mezích 5 %.
 8.1.8.6.3.1 Kontrola před zkouškou
 Kontrola před zkouškou se provádí v rozmezí dvou hodin před zkouškou následujícím způsobem.
 Přesnost průtokoměrů se zkontroluje u nejméně dvou bodů stejným způsobem, jaký se používá pro kalibraci (viz odstavec 8.1.8.6.2), včetně hodnot průtoku q
 mdw, které odpovídají ředicím poměrům mezi 5 a 15 pro hodnotu q
 mdew použitou při zkoušce.
 Pokud lze na základě záznamů postupu kalibrace podle odstavce 8.1.8.6.2 prokázat, že kalibrace průtokoměru je stabilní po delší dobu, je možno kontrolu před zkouškou vynechat.
 8.1.8.6.3.2 Určení doby transformace
 Seřízení systému pro určení doby transformace je stejné jako při měření během zkoušky. Doba transformace, vymezená na obrázku 3.1 se určí touto metodou:
 Nezávislý referenční průtokoměr s měřicím rozsahem vhodným pro průtok sondou se zapojí v sérii se sondou a spojí se s ní. Tento průtokoměr musí mít dobu transformace kratší než 100 ms pro velikosti průtoku použité při měření doby odezvy a dostatečně malé škrcení toku, aby neovlivňovalo dynamický výkon systému s ředěním části toku, a musí být v souladu s osvědčeným technickým úsudkem. Do průtoku výfukových plynů (nebo průtoku vzduchu, pokud se průtok výfukových plynů stanovuje výpočtem) systémem s částečným ředěním toku se zavede skoková změna, z nízkého průtoku na nejméně 90 % plného rozsahu stupnice. Spouštěč skokové změny musí být stejný jako spouštěč použitý ke spuštění regulace předem stanoveného průběhu při skutečné zkoušce. Signál iniciace skokové změny průtoku výfukového plynu a odezva průtokoměru se musí měřit rychlostí nejméně 10 Hz.
 Na základě těchto údajů se určí doba transformace pro systém s ředěním části toku, což je doba od počátku signálu ke skokové změně průtoku do bodu 50 % odezvy průtokoměru. Stejným způsobem se určí doby transformace signálu q
 mp (tj. toku vzorku výfukového plynu do systému s ředěním části toku) a signálu q
 mew,i (tj. hmotnostního průtoku výfukového plynu ve vlhkém stavu proudícího z průtokoměru výfukového plynu). Tyto signály se používají při regresních kontrolách prováděných po každé zkoušce (viz bod 8.2.1.2).
 Výpočet se opakuje pro nejméně pět signálů ke zvýšení a poklesu průtoku a z výsledků se vypočte průměrná hodnota. Od této hodnoty se odečte interní doba


text:
transformace (< 100 ms) referenčního průtokoměru. V případě, že systém podle bodu 8.2.1.2 vyžaduje metodu „předem stanoveného průběhu“, je to „předem stanovená“ hodnota systému s ředěním části toku, která se použije podle bodu 8.2.1.2.
 8.1.8.7 Ověření těsnosti na straně podtlaku
 8.1.8.7.1 Oblast působnosti a frekvence
 Po počáteční instalaci systému pro odběru vzorků, po větší údržbě, např. po výměnách předsazených filtrů, a do 8 hodin před každým sledem zkušebního cyklu se musí ověřit, že nedochází k žádnému znatelnému úniku na straně podtlaku, a to za použití některé ze zkoušek netěsnosti, které popisuje tento oddíl. Toto ověření se nevztahuje na žádnou část s plným tokem u ředicího systému CVS.
 8.1.8.7.2 Principy měření
 Netěsnost lze odhalit naměřením malého průtoku, když by průtok měl být nulový, zjištěním naředění známé koncentrace kalibračního plynu pro plný rozsah při průtoku stranou podtlaku v systému pro odběr vzorků, nebo naměřením nárůstu tlaku v systému s podtlakem.
 8.1.8.7.3 Zkouška netěsnosti pomocí malého průtoku
 Netěsnost systému k odběru vzorků pomocí malého průtoku se zkouší takto:
 a)
 Konec sondy systému se utěsní některým z těchto postupů:
 i)
 nasazením krytky nebo ucpáním,
 ii)
 sonda se odpojí od přenosového potrubí, které se uzavře krytkou nebo se ucpe,
 iii)
 zavře se těsnící ventil v potrubí mezi sondou a přenosovým vedením;
 b)
 Všechny vývěvy se uvedou do provozu. Po provedení stabilizace je nutné ověřit, že průtok stranou podtlaku systému k odběru vzorků je menší než 0,5 % normálního průtoku v systému při jeho používání. Jako aproximaci obvyklého průtoku systémem při jeho používání lze odhadnout typické průtoky analyzátorem a obtokem.
 8.1.8.7.4 Zkouška netěsnosti odhalením zředění kalibračního plynu pro plný rozsah
 Pro tuto zkoušku lze použít jakýkoliv analyzátor plynů. Pokud se k této zkoušce použije FID, musí korigovat každá kontaminace systému k odběru vzorků plyny HC podle dodatků A.7 a A.8 o určení HC a NMHC. Zkreslení výsledků se vyloučí tím, že se použijí pouze analyzátory s opakovatelností 0,5 % nebo lepší při koncentraci kalibračního plynu pro plný rozsah, který se použije k této zkoušce. Zkouška netěsnosti na straně podtlaku se provede následovně:
 a)
 Analyzátor plynu se připraví jako pro zkoušku emisí;
 b)
 Kalibrační plyn pro plný rozsah se zavede do vstupu analyzátoru a ověří se, že je jeho koncentrace měřena v rozsahu očekávané přesnosti a opakovatelnosti měření;
 c)
 Přetok kalibračního plynu pro plný rozsah se směruje k jednomu z následujících míst systému k odběru vzorků:
 i)
 konec odběrné sondy,
 ii)
 přenosové potrubí se rozpojí ve spoji se sondou a kalibrační plyn pro plný rozsah vytéká v otevřeném konci přenosového potrubí,
 iii)
 třícestný ventil sériově namontovaný mezi odběrnou sondu a její přenosové potrubí;
 d)
 Ověří se, že koncentrace protékajícího kalibračního plynu pro plný rozsah je v rozmezí ± 0,5 % koncentrace kalibračního plynu pro plný rozsah. Je-li naměřená hodnota menší než očekávaná, ukazuje to na netěsnost, je-li však naměřená hodnota větší než očekávaná, může signalizovat problém s kalibračním plynem pro plný rozsah nebo s analyzátorem samým. Vyšší než očekávaná naměřená hodnota neukazuje na netěsnost.
 8.1.8.7.5 Zkouška netěsnosti pomocí zániku podtlaku
 K provedení této zkoušky se vytvoří v


text:
odběrném systému na straně podtlaku podtlak a sleduje se míra úniku ze systému jako zánik vytvořeného podtlaku. K provedení této zkoušky je nutné znát objem odběrného systému na straně podtlaku s přesností ±10 % skutečného objemu. Zkoušku je nutné provést s měřicími přístroji, které splňují specifikace bodů 8.1 a 9.4.
 Zkouška netěsnosti zánikem podtlaku se provede následovně:
 a)
 Konec sondy systému se utěsní co nejblíže k otvoru sondy některým z těchto postupů:
 i)
 nasazením krytky nebo ucpáním,
 ii)
 sonda se odpojí od přenosového potrubí, které se uzavře krytkou nebo se ucpe,
 iii)
 zavře se těsnící ventil v potrubí mezi sondou a přenosovým vedením.
 b)
 Všechny vývěvy se uvedou do provozu. Vytvoří se podtlak, který odpovídá obvyklým provozním podmínkám. V případě použití vaků k jímání vzorků by se měl obvyklý postup vyprázdnění vaků k jímání vzorků opakovat dvakrát s cílem minimalizovat případné zachyceniny;
 c)
 Vypnou se odběrná čerpadla a systém se zaslepí. Změří a zaznamená se absolutní tlak zachyceného plynu a volitelně rovněž absolutní teplota v systému. Poskytne se dostatečná doba na vyrovnání všech přechodových jevů, která je dostatečně dlouhá na to, aby únik o hodnotě 0,5 % změnil tlak o nejméně desetinásobek rozlišovací schopnosti snímače tlaku. Znovu se zaznamenají tlak a volitelně teplota.
 d)
 Vypočte se únik průtoku v závislosti na předpokládané hodnotě nula pro objemy vyprázdněných vaků k jímání vzorků a v závislosti na známých hodnotách objemu systému k odběru vzorků, počátečních a konečných tlaků, volitelných teplot a uplynulého času. Je nutné ověřit, že průtok při zániku podtlaku netěsností je menší než 0,5 % normálního průtoku systémem v jeho provozu, a to následujícím způsobem:
 (8-3)
 kde:
 q
 Vleak
 =
 míra zániku podtlaku (mol/s)
 V
 vac
 =
 geometrický objem strany podtlaku v systému odběru vzorků (m3)
 R
 =
 molární konstanta plynu (J/(mol·K))
 p
 2
 =
 absolutní tlak na straně podtlaku v čase t
 2 (Pa)
 T
 2
 =
 absolutní teplota na straně podtlaku v čase t
 2 (K)
 p
 1
 =
 absolutní tlak na straně podtlaku v čase t
 1 (Pa)
 T
 1
 =
 absolutní teplota na straně podtlaku v čase t
 1 (K)
 t
 2
 =
 čas ukončení ověřovací zkoušky netěsnosti při zániku podtlaku (s)
 t
 1
 =
 čas zahájení ověřovací zkoušky netěsnosti při zániku podtlaku (s)
 8.1.9 Měření CO a CO2
 8.1.9.1 Ověření rušivých vlivů H2O u analyzátorů NDIR pro CO2
 8.1.9.1.1 Oblast působnosti a frekvence
 Měří-li se CO2 analyzátorem NDIR, musí se ověřit míra rušivého vlivu H2O po počáteční instalaci analyzátoru a po větší údržbě.
 8.1.9.1.2 Principy měření
 H2O může rušit odezvu analyzátoru NDIR na CO2. Jestliže analyzátor NDIR pracuje s kompenzačními algoritmy, které používají měření jiných plynů k ověření tohoto rušivého vlivu, musí se zároveň taková měření provádět za účelem přezkoušení kompenzačních algoritmů v průběhu ověřování rušivých vlivů působících na analyzátor.
 8.1.9.1.3 Požadavky na systém
 Na analyzátor NDIR pro CO2 může působit rušivý vliv H2O, který je v rozmezí (0,0 ±0,4) mmol/mol (očekávané střední koncentrace CO2).
 8.1.9.1.4 Postup
 Kontrola rušivého vlivu se provede následovně:
 a)
 Analyzátor NDIR pro CO2 se nastartuje, uvede v činnost, vynuluje a


text:
kalibruje pro plný rozsah stejně jako před zkouškou emisí;
 b)
 V utěsněné nádobě se v destilované vodě vytvoří zvlhčený zkušební plyn pomocí probublávání nulovacího vzduchu, který splňuje specifikace v bodu 9.5.1. Pokud odebraný vzorek neprochází vysoušečem, reguluje se teplota v nádobě tak, aby se vytvořila úroveň H2O přinejmenším o takové výši, jako je maximum očekávané v průběhu zkoušky. Pokud odebraný vzorek neprochází vysoušečem, reguluje se teplota v nádobě tak, aby se vytvořila úroveň H2O přinejmenším o takové výši, jako je úroveň stanovená v bodě 9.3.2.3.1;
 c)
 Teplota zvlhčeného zkušebního plynu za nádobou se udržuje nejméně o 5 oC nad jeho rosným bodem;
 d)
 Do odběrného systému se zavede zvlhčený zkušební plyn. Zvlhčený zkušební plyn je možné zavést do místa za (ve směru průtoku) jakýmkoli vysoušečem vzorku, pokud se takový vysoušeč použije během zkoušky;
 e)
 Pokud možno co nejblíže vstupu do analyzátoru se změří molární podíl vody (x
 H2O) ve zvlhčeném zkušebním plynu. Pro výpočet x
 H2O se změří rosný bod (T
 dew) a absolutní tlak (p
 total);
 f)
 Kondenzaci v přenosových potrubích, závitech nebo ventilech z bodu, ve kterém se měří x
 H2O, k analyzátoru, se zabrání použitím osvědčeného technického úsudku.
 g)
 Ponechá se určitý čas, aby se stabilizovala odezva analyzátoru. Doba stabilizace zahrnuje čas k odvodnění přenosového potrubí a čas potřebný k odezvě analyzátoru;
 h)
 Když analyzátor měří koncentraci vzorku, zaznamenají se údaje shromažďované v průběhu 30 sekund. Z těchto údajů se vypočítá aritmetický průměr. Pokud je tato hodnota v rozmezí (0,0 ±0,4) mmol/mol, vyhověl analyzátor ověření z hlediska rušivého vlivu.
 8.1.9.2 Ověření rušivých vlivů H2O a CO2 u analyzátorů NDIR pro CO
 8.1.9.2.1 Oblast působnosti a frekvence
 Měří-li CO analyzátorem NDIR, musí se ověřit míra rušivého vlivu H2O a CO2 po počáteční instalaci analyzátoru a po větší údržbě.
 8.1.9.2.2 Principy měření
 H2O a CO2 mohou mít pozitivní rušivý vliv na analyzátor NDIR tím, že způsobují odezvu podobnou jako CO. Jestliže analyzátor NDIR pracuje s kompenzačními algoritmy, které používají měření jiných plynů k ověření tohoto rušivého vlivu, musí se zároveň taková měření provádět za účelem přezkoušení kompenzačních algoritmů v průběhu ověřování rušivých vlivů působících na analyzátor.
 8.1.9.2.3 Požadavky na systém
 Na analyzátor NDIR pro CO může působit kombinovaný rušivý vliv H2O a CO2, který je v rozmezí ± 2 % očekávané střední koncentrace CO.
 8.1.9.2.4 Postup
 Kontrola rušivého vlivu se provede následovně:
 a)
 Analyzátor NDIR pro CO se nastartuje, uvede v činnost, vynuluje a kalibruje pro plný rozsah stejně jako před zkouškou emisí;
 b)
 V utěsněné nádobě se v destilované vodě vytvoří zvlhčený zkušební plyn CO2 pomocí probublávání kalibračního CO2 pro plný rozsah. Pokud odebraný vzorek neprochází vysoušečem, reguluje se teplota v nádobě tak, aby se vytvořila úroveň H2O přinejmenším o takové výši, jako je maximum očekávané v průběhu zkoušky. Pokud odebraný vzorek neprochází vysoušečem, reguluje se teplota v nádobě tak, aby se vytvořila úroveň H2O přinejmenším o takové výši, jako je úroveň stanovená v bodě 8.1.8.5.8; Použije se koncentrace kalibračního plynu CO2 pro plný rozsah přinejmenším tak vysoká, jako je očekávané maximum během zkoušky;
 c)
 Do odběrného systému