text:
2 % zjištěného údaje
 14
 Průtok zředěného výfukového plynu
 ± 2 % zjištěného údaje
 2.2.3 Průtok surového výfukového plynu
 Pro výpočet emisí v surovém výfukovém plynu a pro regulaci systému s ředěním části toku je nutné znát hmotnostní průtok výfukového plynu. K určení hmotnostního průtoku výfukového plynu lze použít jednu z níže popsaných metod.
 Pro účely výpočtu emisí musí být doba odezvy u každé z níže uvedených metod rovná požadované době odezvy analyzátorů podle bodu 1.11.1 dodatku 2 nebo kratší.
 Pro účely regulace systému s ředěním části toku jsou nutné kratší doby odezvy. U systému s ředěním části toku regulovaných on-line se požaduje doba odezvy ≤ 0,3 sekundy. U systému s ředěním části toku s regulací nastavenou na základě předem zaznamenaného průběhu zkoušky se požaduje doba odezvy systému měření průtoku výfukových plynů ≤ 5 sekund s dobou náběhu ≤ 1 sekunda. Dobu odezvy systému stanoví výrobce přístroje. Kombinované požadavky na dobu odezvy systému měření průtoku výfukových plynů a systému s ředěním části toku jsou uvedeny v bodu 2.4.
 Metoda přímého měření
 K přímému měření okamžitého průtoku výfukového plynu mohou být použity například tyto systémy:
 a)
 diferenciální tlakoměry, například průtokové clony (podrobnosti viz ISO 5167: 2000);
 b)
 ultrazvukové průtokoměry;
 c)
 vírové průtokoměry.
 Je nutno učinit opatření bránící chybám v měření, které mají vliv na chyby v hodnotách emisí. K těmto opatřením patří pečlivá instalace měřicích zařízení do výfukového systému motoru v souladu s doporučením jejich výrobců a se správnou technickou praxí. Instalací přístroje nesmí být dotčen zejména výkon motoru a emise.
 Průtokoměry musí splňovat požadavky na přesnost podle tabulky 3.
 Metoda měření průtoku vzduchu a paliva
 Vhodnými průtokoměry se měří průtok vzduchu a paliva. Průtok výfukového plynu se vypočítá podle vztahu: (pro hmotnost výfukového plynu ve vlhkém stavu)
 Průtokoměry musí splňovat požadavky na přesnost podle tabulky 3, musí však být též dostatečně přesné, aby splňovaly požadavky na přesnost týkající se průtoku výfukového plynu.
 Metoda měření pomocí sledovacího plynu
 Tato metoda zahrnuje měření koncentrace sledovacího plynu ve výfukovém plynu.
 Do výfukového plynu se vstříkne známé množství inertního plynu (např. čistého helia) jako sledovací plyn. Plyn se smíchá s výfukovými plyny a tím se zředí, nesmí však reagovat ve výfukovém potrubí. Měří se pak jeho koncentrace ve vzorku výfukového plynu.
 Aby se zajistilo dokonalé smísení sledovacího plynu, musí být odběrná sonda vzorku výfukového plynu umístěna ve vzdálenosti nejméně 1 m nebo třicetinásobku průměru výfukové trubky (podle toho, která vzdálenost je větší) za bodem vstřiku sledovacího plynu ve směru proudění. Odběrná sonda může být umístěna blíže k bodu vstřiku, jestliže se ověří dokonalé smísení porovnáním koncentrace sledovacího plynu s referenční koncentrací, je-li sledovací plyn vstříknut před vstupem do motoru.
 Průtok sledovacího plynu se nastaví tak, aby koncentrace sledovacího plynu při volnoběžných otáčkách motoru po smísení byla nižší než plný rozsah stupnice analyzátoru sledovacího plynu.
 Výpočet průtoku výfukového plynu se provede takto:
 with
 kde:
 A/F
 st
 =
 stechiometrický poměr vzduch/palivo (kg/kg)
 λ
 =
 relativní poměr vzduch/palivo
 conc
 CO2
 =
 koncentrace suchého CO2 (%)
 conc
 CO
 =
 koncentrace suchého CO (ppm)
 conc
 HC
 =
 koncentrace HC


text:
(ppm)
 Pozn.: Výpočet se vztahuje na motorovou naftu, u níž je poměr H/C rovný 1,8.
 Průtokoměr vzduchu musí splňovat požadavky na přesnost podle tabulky 3, použitý analyzátor CO2 musí splňovat požadavky bodu 2.3.1 a celý systém musí splňovat požadavky vztahující se na průtok výfukového plynu.
 Volitelně může být k měření poměru přebytku vzduchu použito zařízení na měření poměru vzduch/palivo, například čidlo zirkonového typu, v souladu s požadavky podle bodu 2.3.4.
 2.2.4 Průtok zředěného výfukového plynu
 Pro výpočet emisí ve zředěném výfukovém plynu je nutné znát hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu. Celkový průtok zředěného výfukového plynu za celý cyklus (kg/zkouška) se vypočítá z naměřených hodnot za celý cyklus a z příslušných kalibračních údajů zařízení (V
 0 pro PDP, K
 V pro CFV, C
 d pro SSV. s použitím metod popsaných v bodu 2.2.1 dodatku 3. Je-li celková hmotnost vzorku částic a plynných znečišťujících látek větší než 0,5 % celkového průtoku systému CVS, je nutno průtok systému CVS korigovat nebo tok vzorku částic vrátit do systému CVS před zařízení na měření průtoku.
 2.3 Určení plynných složek
 2.3.1 Obecné specifikace analyzátorů
 Analyzátory musí mít měřicí rozsah odpovídající požadavkům na přesnost měření koncentrace složek výfukového plynu (bod 1.4.1.1). Doporučuje se, aby analyzátory pracovaly tak, aby měřená koncentrace byla v rozsahu od 15 % do 100 % plného rozsahu stupnice.
 Je-li hodnota plného rozsahu stupnice 155 ppm (nebo ppm C) nebo menší nebo používají-li se indikační systémy (počítače, zařízení k záznamu dat), které poskytují dostatečnou přesnost a rozlišovací schopnost pod 15 % plného rozsahu stupnice, jsou přijatelné i koncentrace menší než 15 % plného rozsahu stupnice. V tomto případě musí být provedeny doplňkové kalibrace k zajištění přesnosti kalibračních křivek (bod 1.5.5.2 dodatku 2 přílohy 4A).
 Elektromagnetická kompatibilita (EMC) zařízení musí být na takové úrovni, aby se minimalizovaly dodatečné chyby.
 2.3.1.1 Chyba měření
 Analyzátor se nesmí odchýlit od jmenovité hodnoty kalibračního bodu o více než ± 2 % zjištěného údaje nebo ± 0,3 % plného rozsahu stupnice, podle toho, která hodnota je větší.
 Pozn.: Pro účely tohoto předpisu je přesnost definována jako odchylka údaje analyzátoru od jmenovitých hodnot kalibračních bodů při použití kalibračního plynu (≡ pravá hodnota).
 2.3.1.2 Opakovatelnost
 Opakovatelnost, definovaná jako 2,5násobek směrodatné odchylky deseti opakovaných odezev na daný kalibrační plyn nebo kalibrační plyn pro plný rozsah, nesmí být pro žádný použitý měřicí rozsah nad 155 ppm (nebo ppm C) větší než 1 % koncentrace na plném rozsahu stupnice nebo větší než 2 % každého měřicího rozsahu použitého pod 155 ppm (nebo ppm C).
 2.3.1.3 Šum
 Odezva analyzátoru mezi špičkami na nulovací plyn a na kalibrační plyn nebo na kalibrační plyn pro plný rozsah v průběhu kterékoli periody trvající 10 s nesmí překročit 2 % plného rozsahu stupnice na všech použitých rozsazích.
 2.3.1.4 Posun nuly
 Posun nuly za dobu jedné hodiny je na nejnižším používaném rozsahu menší než 2 % plného rozsahu stupnice. Odezva na nulu je definována jako střední hodnota odezvy (včetně šumu) na nulovací plyn v časovém intervalu 30 s.
 2.3.1.5 Posun měřicího rozpětí
 Posun měřícího rozpětí za dobu jedné hodiny je na

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
nejnižším používaném rozsahu menší než 2 % plného rozsahu stupnice. Měřicí rozpětí je definováno jako rozdíl mezi odezvou měřicího rozpětí a odezvou nuly. Odezva měřicího rozpětí je definována jako střední hodnota odezvy, včetně šumu, na kalibrační plyn pro plný rozsah v časovém intervalu 30 s.
 2.3.1.6 Doba náběhu
 U analýzy surového výfukového plynu nesmí být doba náběhu analyzátoru instalovaného v měřicím systému delší než 2,5 s.
 Pozn.: Vhodnost celého systému pro zkoušku s neustálenými stavy není jednoznačně určena pouze vyhodnocením doby odezvy samotného analyzátoru. Prostory, a zejména mrtvé objemy v celém systému ovlivňují nejen dobu transportu od sondy k analyzátoru, ale i dobu náběhu. Také doby transportu uvnitř analyzátoru určují dobu odezvy analyzátoru, jako je tomu v případě konvertoru nebo odlučovače vody uvnitř analyzátorů NOx. Stanovení doby odezvy celého systému je uvedeno v bodu 1.11.1 dodatku 2.
 2.3.2 Sušení plynu
 Platí stejná specifikace jako u zkušebního cyklu NRSC uvedená výše (bod 1.4.2).
 Volitelné zařízení pro sušení plynu musí mít minimální vliv na koncentraci měřených plynů. Použití chemických sušiček k odstraňování vody ze vzorku není přípustné.
 2.3.3 Analyzátory
 Platí stejná specifikace jako u zkušebního cyklu NRSC uvedená výše (bod 1.4.2).
 Plyny, které se mají měřit, se analyzují níže uvedenými přístroji. U nelineárních analyzátorů je přípustné použití linearizačních obvodů.
 2.3.3.1 Analýza oxidu uhelnatého (CO)
 Analyzátor oxidu uhelnatého musí být nedisperzního typu s absorpcí v infračerveném pásmu (NDIR).
 2.3.3.2 Analýza oxidu uhličitého (CO2)
 Analyzátor oxidu uhličitého musí být nedisperzního typu s absorpcí v infračerveném pásmu (NDIR).
 2.3.3.3 Analýza uhlovodíků (HC)
 Analyzátor uhlovodíků musí být typu vyhřívaného plamenoionizačního detektoru (HFID) s detektorem, ventily, potrubím apod. a vyhřívanými tak, aby se teplota plynu udržovala na hodnotě 463K (190 °C) ± 10 K.
 2.3.3.4 Analýza oxidů dusíku (NOx)
 Analyzátor oxidů dusíku musí být druhu chemoluminiscenční detektor (CLD) nebo vyhřívaný chemoluminiscenční detektor (HCLD) s konvertorem NO2/NO, jestliže se měří v suchém stavu. Jestliže se měří ve vlhkém stavu, použije se HCLD s konvertorem udržovaný na teplotě nad 328 K (55 °C), za předpokladu vyhovujícího výsledku zkoušky rušivých vlivů vodní páry (bod 1.9.2.2 dodatku 2 přílohy 4A).
 U CLD i HCLD musí být cesta vzorku až ke konvertoru (při měření v suchém stavu) resp. k analyzátoru (při měření ve vlhkém stavu) udržována na teplotě stěny 328 až 473 K (55 °C až 200 °C).
 2.3.4 Měření poměru vzduchu a paliva
 Zařízení k měření poměru vzduchu a paliva používané ke stanovení průtoku výfukového plynu podle bodu 2.2.3 musí být širokopásmový snímač poměru vzduch/palivo nebo lambda čidlo zirkonového typu.
 Snímač se namontuje přímo na výfukovou trubku, kde je teplota výfukového plynu dostatečně vysoká, aby nedocházelo ke kondenzaci vody.
 Přesnost snímače s instalovanou elektronikou musí být v rozmezí:
 ± 3 % zjištěného údaje λ < 2
 ± 5 % zjištěného údaje 2 ≤ λ < 5
 ± 10 % zjištěného údaje 5 ≤ λ
 Aby byl tento požadavek na přesnost splněn, musí být snímač kalibrován podle specifikace výrobce přístroje.
 2.3.5 Odběr vzorků plynných emisí
 2.3.5.1 Průtok surového výfukového plynu
 Pro výpočet emisí v surovém výfukovém plynu platí stejné specifikace jako u


text:
zkušebního cyklu NRSC (bod 1.4.4), jak je uvedeno níže.
 Odběrné sondy plynných emisí musí být namontovány, jestliže je to proveditelné, nejméně 0,5 m nebo trojnásobek průměru výfukového potrubí (zvolí se větší z obou hodnot) proti směru toku plynů od místa výstupu z výfukového systému a dostatečně blízko k motoru, aby se zajistila teplota výfukových plynů v sondě nejméně 343 K (70 °C).
 U víceválcového motoru s rozvětveným sběrným výfukovým potrubím musí být vstup sondy umístěn dostatečně daleko ve směru proudění plynu, aby se zajistilo, že odebíraný vzorek je reprezentativní pro průměrnou hodnotu emisí z výfuku ze všech válců. U víceválcových motorů s oddělenými větvemi sběrného potrubí, jako např. při uspořádání motoru do V, je přípustné odebírat vzorky individuálně z každé větve a vypočítat průměrnou hodnotu emisí z výfuku. Mohou se použít jiné metody, u nichž byla prokázána korelace s výše uvedenými metodami. Pro výpočet emisí z výfuku se použije celkový hmotnostní průtok výfukových plynů.
 2.3.5.2 Průtok zředěného výfukového plynu
 Používá-li se systém s ředěním plného toku, platí níže uvedená specifikace.
 Výfuková trubka mezi motorem a systémem s ředěním plného toku musí odpovídat požadavkům podle dodatku 4 přílohy 4A.
 Odběrná sonda nebo odběrné sondy vzorku plynných emisí se instalují do ředicího tunelu v místě, kde jsou ředicí vzduch a výfukový plyn dobře smíšeny, a v těsné blízkosti odběrné sondy vzorku částic.
 Odběr vzorků lze obecně provádět dvěma způsoby:
 a)
 Znečišťující látky se odebírají do vaku k jímání vzorků v průběhu celého cyklu a změří se po ukončení zkoušky.
 b)
 Znečišťující látky se v průběhu celého cyklu odebírají kontinuálně a integrují; tato metoda je povinná pro HC a NOx.
 Vzorky koncentrace pozadí se odebírají před ředicím tunelem do vaku pro jímání vzorků a jejich hodnoty se odečtou od koncentrace emisí podle bodu 2.2.3 dodatku 3.
 2.4 Určení částic
 K určení částic je nutno použít ředicí systém. Ředit je možné systémem s ředěním části toku nebo systémem s ředěním plného toku. Průtok ředicím systémem musí být dostatečně velký, aby se zcela vyloučila kondenzace vody v ředicím i odběrném systému a aby se teplota zředěného výfukového plynu bezprostředně před držáky filtrů udržovala v rozmezí od 315 K (42 °C) do 325 K (52 °C). Při vysoké vlhkosti vzduchu je přípustné vysoušení ředicího vzduchu před vstupem do ředicího systému. Je-li okolní teplota nižší než 293 K (20 °C), doporučuje se předehřát ředicí vzduch nad mezní hodnotu teploty 303 K (30 °C). Teplota ředicího vzduchu před zavedením výfukových plynů do ředicího tunelu však nesmí překročit 325 K (52 °C).
 Odběrná sonda vzorku částic musí být namontována v bezprostřední blízkosti odběrné sondy vzorku plynných emisí a její instalace musí splňovat požadavky bodu 2.3.5.
 K určení hmotnosti částic je zapotřebí systém odběru vzorku částic, filtry pro odběr vzorku částic, mikrováhy a vážicí komora s řízenou teplotou a vlhkostí.
 Specifikace systému s ředěním části toku
 Systém s ředěním části toku musí být konstruován tak, aby dělil proud výfukových plynů na dvě části, z nichž menší se ředí vzduchem a poté se použije k měření částic. Je proto důležité, aby


text:
byl ředicí poměr určen velmi přesně. Je možné použít různé metody k dělení toku, přičemž druh použitého dělení významným způsobem určuje, jaké odběrné zařízení a postupy se musí použít (bod 1.2.1.1 dodatku 4 přílohy 4A).
 K regulaci systému s ředěním části toku je nutná krátká doba odezvy systému. Doba transformace systému se stanoví postupem podle bodu 1.11.1 dodatku 2.
 Je-li kombinovaná doba transformace systému měření průtoku výfukového plynu (viz předchozí bod) a systému s ředěním části toku kratší než 0,3 sekundy, mohou být použity systémy regulace pracující on-line. Je-li doba transformace delší než 0,3 sekundy, je nutno použít regulaci stanovenou předem na základě zaznamenané zkoušky. V tomto případě musí být doba náběhu ≤ 1 sekunda a zpoždění kombinace ≤ 10 sekund.
 Celková doba odezvy systému musí být tak krátká, aby byl zajištěn reprezentativní vzorek částic úměrný hmotnostnímu průtoku při hodnotě GSE
 úměrné hmotnostnímu průtoku výfukového plynu. K určení této úměrnosti se provede regresní analýza vztahu mezi GSE
 a GEXHW
 při minimální frekvenci sběru dat 5 Hz, přičemž musí být splněna tato kritéria:
 a)
 koeficient korelace r lineární regrese vztahu mezi G
 SE a G
 EXHW nesmí být menší než 0,95;
 b)
 směrodatná chyba odhadnuté hodnoty G
 SE ve vztahu k G
 EXHW nesmí překročit 5 % maximální hodnoty G
 SE;
 c)
 pořadnice regresní přímky s osou G
 SE nesmí být větší než ± 2 % maximální hodnoty G
 SE.
 Volitelně lze provést předběžnou zkoušku a signál hmotnostního průtoku výfukového plynu použít k regulaci toku vzorku do systému odběru vzorku částic (k regulaci předem stanoveného průběhu). Tento postup je nutný, je-li doba transformace systému odběru vzorku částic (t
 50,P) nebo doba transformace snímače signálu hmotnostního průtoku výfukového plynu (t
 50,F) větší než 0,3 sekundy. Správné regulace systému s ředěním části toku se dosáhne, pokud se časová křivka G
 EXHW,pre z předběžné zkoušky, která reguluje GSE
 , posune o dobu regulace „předem stanoveného průběhu“t
 50,P + t
 50,F.
 Pro stanovení korelace mezi GSE
 a GEXHW
 se použijí data získaná během skutečné zkoušky, přičemž čas GEXHW
 se podle t
 50,F synchronizuje s časem GSE
 (bez příspěvku t
 50,P k časové synchronizaci). To znamená, že časový posun mezi GEXHW
 a GSE
 je rozdílem jejich dob transformace určených podle bodu 2.6 dodatku 2.
 U systémů s ředěním části toku má mimořádný význam přesnost průtoku vzorku výfukového plynu GSE
 , jestliže se neměří přímo, nýbrž určuje na základě diferenciálního měření průtoku:
 V tomto případě přesnost ± 2 % u GTOTW
 a GDILW
 nepostačuje k zajištění přijatelné přesnosti GSE
 . Jestliže se průtok plynu diferenciálním měřením toku, musí být maximální chyba rozdílu taková, aby přesnost G
 SE byla v rozmezí ± 5 %, je-li ředicí poměr menší než 15. Tuto chybu je možné vypočítat metodou střední kvadratické odchylky chyb každého přístroje.
 Přijatelné hodnoty přesnosti GSE
 lze dosáhnout některou z těchto metod:
 a)
 Je-li absolutní přesnost G
 TOTW a G
 DILW ± 0,2 %, dosáhne se přesnosti G
 SE ≤ 5 % při ředicím poměru 15. Při větších ředicích poměrech však vzniká větší chyba;
 b)
 provede se kalibrace


text:
G
 DILW podle G
 TOTW tak, aby se u G
 SE dosáhlo stejné přesnosti jako podle písm. a). Podrobnosti této kalibrace jsou uvedeny v bodu 2.6 dodatku 2;
 c)
 přesnost G
 SE se určí nepřímo podle přesnosti ředicího poměru stanovené pomocí sledovacího plynu, např. CO2. I v tomto případě jsou u G
 SE nutné rovnocenné hodnoty přesnosti jako v případě metody uvedené pod písm. a);
 d)
 je-li absolutní přesnost G
 TOTW a G
 DILW v rozmezí ± 2 % plného rozsahu stupnice, je maximální chyba rozdílu mezi G
 TOTW a G
 DILW v rozmezí ± 0,2 % a chyba linearity v rozmezí ± 0,2 % nejvyšší hodnoty G
 TOTW, která byla zjištěna v průběhu zkoušky.
 2.4.1 Filtry pro odběr vzorků částic
 2.4.1.1 Specifikace filtrů
 Pro schvalovací zkoušky se požadují filtry ze skelných vláken nebo z fluorkarbonových membrán. Pro zvláštní účely lze použít jiné materiály filtrů. Všechny druhy filtrů musí mít účinnost zachycování 0,3 μm DOP (dioktylftalátů) nejméně 99 % při rychlosti proudění plynu na filtr mezi 35 a 100 cm/s. Při provádění srovnávacích zkoušek mezi laboratořemi nebo mezi výrobcem a schvalovacím orgánem se použijí filtry stejné jakosti.
 2.4.1.2 Velikost filtrů
 Filtry částic mají průměr nejméně 47 mm (účinný průměr 37 mm). Přípustné jsou filtry o větším průměru (bod 2.4.1.5).
 2.4.1.3 Primární a koncové filtry
 Zředěný výfukový plyn se v průběhu zkušební posloupnosti vede přes dvojici filtrů umístěných za sebou (jeden primární filtr a jeden koncový filtr). Koncový filtr musí být umístěn nejdále 100 mm za primárním filtrem ve směru proudění a nesmí se ho dotýkat. Filtry se mohou vážit jednotlivě nebo ve dvojicích s činnými stranami obrácenými k sobě.
 2.4.1.4 Rychlost proudění plynu na filtr
 Musí se dosáhnout rychlosti proudění plynu přes filtry od 35 cm/s do 100 cm/s. Zvětšení hodnoty poklesu tlaku mezi začátkem a koncem zkoušky nesmí přesáhnout 25 kPa.
 2.4.1.5 Zatížení filtrů
 V připojené tabulce je uvedeno doporučené minimální zatížení filtru pro nejobvyklejší velikosti filtrů. U filtrů větších rozměrů musí být minimální zatížení filtru 0,065 mg/1 000 mm2 plochy filtru.
 Průměr filtru
 (mm)
 Doporučený průměr činné plochy
 (mm)
 Doporučené minimální zatížení filtru
 (mg)
 47
 37
 0,11
 70
 60
 0,25
 90
 80
 0,41
 110
 100
 0,62
 2.4.2 Specifikace vážicí komory a analytické váhy
 2.4.2.1 Podmínky pro vážicí komoru
 Teplota v komoře (nebo místnosti), ve které se filtry částic stabilizují a váží, se musí po celou dobu stabilizování a vážení udržovat na hodnotě 295 K (22 °C) ± 3 K. Vlhkost se musí udržovat na rosném bodu 282,5 K ± 3 K (9,5 °C) ± 3 K a na relativní vlhkosti 45 % ± 8 %.
 2.4.2.2 Vážení referenčního filtru
 Prostředí komory (nebo místnosti) musí být prosté jakéhokoli okolního znečištění (jako je prach), které by se mohlo usazovat na filtrech částic v průběhu jejich stabilizace. Odchylky od hodnot požadavků na vážicí komory uvedených v odstavci 2.4.2.1 jsou přípustné, jestliže doba trvání odchylek nepřesáhne 30 minut. Vážicí místnost musí odpovídat předepsané specifikaci před příchodem obsluhy. Nejméně dva nepoužité referenční filtry nebo dvojice referenčních filtrů se zváží pokud možno současně s


text:
vážením filtrů (dvojice) pro odběr vzorků, avšak nejpozději čtyři hodiny po vážení těchto filtrů. Referenční filtry musí mít stejnou velikost a být z téhož materiálu jako filtry pro odběr vzorků.
 Jestliže se průměrná hmotnost referenčních filtrů (dvojic referenčních filtrů) mezi vážením filtrů pro odběr vzorků změní o více než 10 μg, musí se všechny filtry pro odběr vzorků vyřadit a zkouška emisí se musí opakovat.
 Nejsou-li splněna kritéria stability vážicí místnosti uvedená v bodu 2.4.2.1, avšak vážení referenčních filtrů (dvojic) výše uvedená kritéria splňuje, má výrobce motoru možnost volby – buď souhlasit se zjištěnými hmotnostmi filtrů se vzorky, nebo požadovat prohlášení zkoušek za neplatné, přičemž je nutno systém regulace vážicí místnosti seřídit a zkoušku opakovat.
 2.4.2.3 Analytické váhy
 Analytické váhy používané k určení hmotnosti všech filtrů musí mít přesnost (směrodatnou odchylku) 2 μg a rozlišovací schopnost 1 μg (1 číslice = 1 μg) specifikovanou výrobcem vah.
 2.4.2.4 Vyloučení účinků statické elektřiny
 K vyloučení účinků statické elektřiny je nutno filtry před vážením neutralizovat například neutralizátorem s poloniem nebo jiným zařízením s podobným účinkem.
 2.4.3 Doplňkové požadavky na měření částic
 Všechny části ředicího systému a systému odběru vzorků z výfukového potrubí až po nosič filtru, které jsou ve styku se surovými a se zředěnými výfukovými plyny, musí být konstruovány tak, aby úsady nebo změny vlastností částic byly co nejmenší. Všechny části musí být z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým účinkům.
 Dodatek 2
 Postupy kalibrace (NRSC, NRTC
 (1)
 )
 1. KALIBRACE ANALYTICKÝCH PŘÍSTROJŮ
 1.1 Úvod
 Každý analyzátor se musí kalibrovat tak často, jak je nutné, aby splňoval požadavky na přesnost podle tohoto předpisu. V tomto bodě je popsána metoda kalibrace pro analyzátory uvedené v bodě 1.4.3 dodatku 1.
 Na žádost výrobce a se schválením schvalovacího orgánu lze použít metody popsané v bodech 8.1 a 8.2 přílohy 4B jako alternativu metod uvedených v bodě 1 tohoto dodatku.
 1.2 Kalibrační plyny
 Musí se respektovat doba trvanlivosti všech kalibračních plynů.
 Musí se zaznamenat datum konce záruční lhůty kalibračních plynů podle údaje výrobce.
 1.2.1 Čisté plyny
 Požadovaná čistota plynů je definována mezními hodnotami znečištění, které jsou uvedeny níže. K dispozici musí být tyto plyny:
 a)
 čištěný dusík
 (znečištění ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO),
 b)
 čištěný kyslík
 (čistota > 99,5 obj. % O2),
 c)
 směs vodíku s heliem
 (40 % ± 2 % vodíku, zbytek helium)
 (znečištění ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2)
 d)
 čištěný syntetický vzduch
 (znečištění ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO),
 (obsah kyslíku v rozmezí 18–21 % obj.)
 1.2.2 Kalibrační plyny a kalibrační plyny pro plný rozsah
 Musí být k dispozici směsi plynů, které mají následující chemické složení:
 a)
 C3H8 a čištěný syntetický vzduch (viz bod 1.2.1);
 b)
 CO a čištěný dusík;
 c)
 NO a čištěný dusík (množství NO2 obsažené v tomto kalibračním plynu nesmí překračovat 5 % obsahu NO);
 d)
 O2 a čištěný dusík;
 e)
 CO2 a čištěný


text:
dusík;
 f)
 CH4 a čištěný syntetický vzduch;
 g)
 C2H6 a čištěný syntetický vzduch.
 Pozn.: Přípustné jsou jiné kombinace plynů ze předpokladu, že vzájemně nereagují.
 Skutečná koncentrace kalibračního plynu a kalibračního plynu pro plný rozsah se smí lišit od jmenovité hodnoty v rozmezí ± 2 %. Všechny koncentrace kalibračního plynu se musí udávat v objemových jednotkách (objemové % nebo objemové ppm).
 Plyny použité ke kalibraci a ke kalibraci plného rozsahu se mohou také získat použitím oddělovače plynů a ředěním čištěným N2 nebo čištěným syntetickým vzduchem. Přesnost směšovacího zařízení musí být taková, aby se koncentrace zředěných kalibračních plynů mohly určit s přesností ± 2 %.
 Tato přesnost znamená, že primární plyny použité ke smísení musí vykazovat přesnost nejméně ± 1 % podle hodnot vnitrostátních nebo mezinárodních norem pro plyny. Ověření se provede při rozsahu od 15 % do 50 % plného rozsahu stupnice pro každou kalibraci provedenou s použitím směšovacího zařízení. Je-li první ověření neúspěšné, provede se dodatečné ověření s použitím jiného kalibračního plynu.
 Volitelně je možno ověřit směšovací zařízení přístrojem, který je ze své podstaty lineární, např. použitím plynu NO s detektorem CLD. Hodnota pro plný rozsah přístroje se nastaví kalibračním plynem pro plný rozsah přímo připojeným k přístroji. Směšovací zařízení se ověří při použitých nastaveních a jmenovitá hodnota se porovná s koncentrací změřenou přístrojem. Zjištěný rozdíl musí být v každém bodu v rozmezí ± 1 % jmenovité hodnoty.
 Mohou se použít jiné metody založené na správné technické praxi po předchozím souhlasu zúčastněných stran.
 Pozn.: K sestrojení přesné kalibrační křivky se doporučuje použít přesný dávkovač plynu pracující s přesností ± 1 %. Dávkovač musí být kalibrován výrobcem přístroje.
 1.3 Postup práce s analyzátory a systém odběru vzorků
 Při obsluze analyzátorů je nutno postupovat podle instrukcí, které výrobce stanovil pro uvádění do provozu a používání. Musí se také dodržovat minimální požadavky uvedené v bodech 1.4 až 1.9.
 1.4 Zkouška těsnosti
 Musí se přezkoušet těsnost systému. Sonda se odpojí od výfukového systému a uzavře se její konec. Pak se uvede do chodu čerpadlo analyzátoru. Po počáteční periodě stabilizace musí všechny průtokoměry ukazovat nulu. Jestliže tomu tak není, je třeba zkontrolovat odběrná potrubí a odstranit závadu. Maximální přípustná netěsnost na straně podtlaku je 0,5 % skutečného průtoku v provozu v části systému, který je zkoušen. Ke stanovení skutečných průtoků v provozu je možné použít průtoky analyzátorem a průtoky obtokem.
 Jinou metodou je zavedení skokové změny koncentrace na začátku odběrného potrubí přepnutím z nulovacího plynu na kalibrační plyn pro plný rozsah.
 Jestliže po přiměřené době indikace udává nižší koncentraci, než je zavedená koncentrace, svědčí to o problémech s kalibrací nebo s těsností.
 1.5 Postup kalibrace
 1.5.1 Sestava přístrojů
 Sestava přístrojů se kalibruje a kalibrační křivky se ověří kalibračními plyny. Musí se použít tytéž průtoky plynu, jako když se odebírají vzorky výfukových plynů.
 1.5.2 Doba ohřívání
 Doba ohřívání by měla odpovídat doporučení výrobce. Pokud tato doba není uvedena, doporučuje se k ohřívání analyzátorů doba nejméně dvou hodin.
 1.5.3 Analyzátory NDIR a HFID
 Je-li to třeba, musí se analyzátor NDIR seřídit a u analyzátoru HFID se musí


text:
optimalizovat plamen (bod 1.8.1).
 1.5.4 Kalibrace
 Kalibruje se každý normálně používaný pracovní rozsah.
 Analyzátory CO, CO2, NOx, HC a O2 se nastaví na nulu s použitím čištěného syntetického vzduchu (nebo dusíku).
 Do analyzátorů se zavedou příslušné kalibrační plyny, zaznamenají se hodnoty a stanoví se kalibrační křivka podle bodu 1.5.6.
 Znovu se ověří nastavení nuly, a je-li to nutné, opakuje se postup kalibrace.
 1.5.5 Stanovení kalibrační křivky
 1.5.5.1 Obecné pokyny
 Kalibrační křivka analyzátoru se sestrojí nejméně ze šesti kalibračních bodů (s výjimkou nuly), jejichž rozložení musí být co nejrovnoměrnější. Nejvyšší jmenovitá koncentrace musí být rovna nejméně 90 % plného rozsahu stupnice.
 Kalibrační křivka se vypočítá metodou nejmenších čtverců. Pokud je stupeň výsledného polynomu vyšší než 3, musí být počet kalibračních bodů (včetně nuly) roven alespoň tomuto stupni polynomu zvýšenému o 2 stupně.
 Kalibrační křivka se smí odchylovat nejvýše o ± 2 % od jmenovité hodnoty každého kalibračního bodu a v nule nejvýše o ± 0,3 % plného rozsahu stupnice.
 Z průběhu kalibrační křivky a z kalibračních bodů lze ověřit, zda kalibrace byla provedena správně. Musí se uvést různé typické technické údaje analyzátoru, zejména:
 a)
 měřicí rozsah;
 b)
 citlivost;
 c)
 datum kalibrace.
 1.5.5.2 Kalibrace pod hodnotou 15 % plného rozsahu stupnice
 Kalibrační křivka analyzátoru se stanoví s použitím nejméně deseti kalibračních bodů (s vyloučením nuly), které jsou rozmístěny tak, že 50 % kalibračních bodů je pod hodnotou 10 % plného rozsahu stupnice.
 Kalibrační křivka se vypočítá metodou nejmenších čtverců.
 Kalibrační křivka se smí odchylovat nejvýše o ± 4 % od jmenovité hodnoty každého kalibračního bodu a v nule nejvýše o ± 0,3 % plného rozsahu stupnice.
 1.5.5.3 Alternativní metody
 Jestliže se prokáže, že rovnocennou přesnost může zajistit jiný postup (např. počítač, elektronicky ovládaný přepínač rozsahů atd.), mohou se tyto postupy použít.
 1.6 Ověření kalibrace
 Každý běžně používaný pracovní rozsah se musí před každou analýzou ověřit následujícím postupem.
 Kalibrace se ověřuje použitím nulovacího plynu a kalibračního plynu pro plný rozsah, jehož jmenovitá hodnota je vyšší než 80 % plné hodnoty měřicího rozsahu stupnice.
 Jestliže se pro dva uvažované body neliší zjištěná hodnota od deklarované referenční hodnoty o více než ± 4 % plného rozsahu stupnice, je možno změnit parametry seřízení. Pokud tomu tak není, musí se sestrojit nová kalibrační křivka podle odstavce 1.5.4.
 1.7 Zkouška účinnosti konvertoru NOx
 Účinnost konvertoru používaného ke konverzi NO2 na NO se zkouší podle bodů 1.7.1 až 1.7.8. (obrázek 1).
 1.7.1 Zkušební sestava
 Účinnost konvertorů lze kontrolovat ozonizátorem s použitím zkušební sestavy podle obrázku 1 (viz také bod 1.4.3.5 dodatku 1) a dále popsaným postupem.
 Obrázek 1
 Schéma zařízení k určení účinnosti konvertoru NO2
 1.7.2 Kalibrace
 Detektory CLD a HCLD se kalibrují podle specifikací výrobce v nejčastěji používaném provozním rozsahu nulovacím plynem a kalibračním plynem pro plný rozsah (jehož obsah NO musí odpovídat asi 80 % pracovního rozsahu, a koncentrace NO2 ve směsi plynů musí být nižší než 5 % koncentrace NO). Analyzátor NOx je nastaven na režim NO tak, aby kalibrační plyn pro plný rozsah neprocházel konvertorem. Zaznamená se koncentrace udaná přístrojem.
 1.7.3 Výpočet
 Účinnost konvertoru NOx


text:
se vypočte takto:
 kde:
 a
 =
 koncentrace NOx podle bodu 1.7.6
 b
 =
 koncentrace NOx podle bodu 1.7.7
 c
 =
 koncentrace NO podle bodu 1.7.4
 d
 =
 koncentrace NO podle bodu 1.7.5
 1.7.4 Přidávání kyslíku
 Přípojkou T se do proudu plynu kontinuálně přidává kyslík nebo nulovací vzduch, dokud není indikovaná koncentrace asi o 20 % nižší než indikovaná kalibrační koncentrace podle bodu 1.7.2. (Analyzátor je v režimu NO.)
 Zaznamená se indikovaná koncentrace c. Ozonizátor zůstává během celého tohoto procesu deaktivován.
 1.7.5 Aktivace ozonizátoru
 Ozonizátor se aktivuje tak, aby vyráběl dostatek ozónu ke snížení koncentrace NO na asi 20 % (nejméně 10 %) kalibrační koncentrace uvedené v bodě 1.7.2. Zaznamená se indikovaná koncentrace d. (Analyzátor je v režimu NO.)
 1.7.6 Režim NOx
 Analyzátor se pak přepne do režimu NOx, aby směs plynů (skládající se z NO, NO2, O2 a N2) nyní procházela konvertorem. Zaznamená se indikovaná koncentrace a. (Analyzátor je v režimu NOx.)
 1.7.7 Deaktivace ozonizátoru
 Ozonizátor se nyní deaktivuje. Směs plynů definovaná v odstavci 1.7.6 prochází konvertorem do detektoru. Zaznamená se indikovaná koncentrace b. (Analyzátor je v režimu NOx.)
 1.7.8 Režim NO
 Přepnutím do režimu NO při deaktivovaném ozonizátoru se také uzavře průtok kyslíku nebo syntetického vzduchu. Údaj NOx na analyzátoru se nesmí lišit o více než ± 5 % od hodnoty naměřené podle bodu 1.7.2. (Analyzátor je v režimu NO.)
 1.7.9 Interval přezkoušení
 Účinnost konvertoru se musí přezkoušet před každou kalibrací analyzátoru NOx.
 1.7.10 Požadavek na účinnost
 Účinnost konvertoru nesmí být menší než 90 %, rozhodně se však doporučuje účinnost větší než 95 %.
 Pozn.: Jestliže s analyzátorem nastaveným na nejčastěji používaný rozsah nemůže ozonizátor dosáhnout snížení z 80 % na 20 % podle bodu 1.7.5, použije se nejvyšší rozsah, kterým se dosáhne takového snížení.
 1.8 Seřízení FID
 1.8.1 Optimalizace odezvy detektoru
 Analyzátor HFID musí být seřízen podle pokynů výrobce přístroje. Pro optimalizaci odezvy v nejobvyklejším pracovním rozsahu by se měl použít kalibrační plyn pro plný rozsah ze směsi propanu se vzduchem.
 Do analyzátoru se při průtocích paliva a vzduchu nastavených podle doporučení výrobce zavede kalibrační plyn rozpětí s (350 (75) ppm C. Odezva se při daném průtoku paliva určí z rozdílu mezi odezvou na kalibrační plyn pro plný rozsah a odezvou na nulovací plyn. Průtok paliva se postupně seřídí nad hodnotu uvedenou výrobcem a pod tuto hodnotu. Při těchto průtocích paliva se zaznamená odezva na kalibrační plyn pro plný rozsah a na nulu. Rozdíl mezi odezvou na kalibrační plyn pro plný rozsah a na nulu se vynese jako křivka a průtok paliva se seřídí ke straně křivky s bohatou směsí.
 1.8.2 Faktory odezvy na uhlovodíky
 Analyzátor se kalibruje směsí propanu se vzduchem a čištěným syntetickým vzduchem podle bodu 1.5.
 Faktory odezvy se určí při uvedení analyzátoru do provozu a po intervalech větší údržby. Faktor odezvy (R
 f) pro určitý druh uhlovodíku je poměrem mezi hodnotou C1 indikovanou analyzátorem FID a koncentrací plynu v láhvi vyjádřenou v ppm C1.
 Koncentrace zkušebního plynu musí být taková, aby dávala odezvu na přibližně 80 % plného rozsahu stupnice. Koncentrace musí být známa


text:
s přesností ± 2 %, vztaženo ke gravimetrické normalizované hodnotě vyjádřené objemově. Kromě toho musí být láhev s plynem stabilizována po dobu 24 hodin při teplotě 298 K (25 oC) ± 5 K.
 Zkušební plyny, které se použijí, a doporučené faktory relativní odezvy jsou tyto:
 methan a čištěný syntetický vzduch
 :
 1,00 ≤ R
 f ≤ 1,15
 propylen a čištěný syntetický vzduch
 :
 0,90 ≤ R
 f ≤ 1,1
 toluen a čištěný syntetický vzduch
 :
 0,90 ≤ R
 f ≤ 1,10
 Tyto hodnoty jsou vztaženy k faktoru odezvy (R
 f) = 1,00 pro propan a čištěný syntetický vzduch.
 1.8.3 Rušivý vliv kyslíku
 Kontrola rušivého vlivu kyslíku se provede při uvádění analyzátoru do provozu a po intervalech větší údržby.
 Zvolí se rozsah, v němž se hodnota pro plyny ke kontrole rušivého vlivu kyslíku bude pohybovat v horní polovině. Tato zkouška se vykoná s pecí seřízenou na požadovanou teplotu.
 1.8.3.1 Plyny pro kontrolu rušivého vlivu kyslíku
 Plyny pro kontrolu rušivého vlivu kyslíku musí obsahovat propan s 350 ppmC až 75 ppmC uhlovodíků. Hodnota koncentrace se určí, s mezními hodnotami kalibračních plynů, chromatografickou analýzou všech uhlovodíků včetně nečistot nebo dynamickým smísením. Převažujícím ředicím plynem musí být dusík a zbývající podíl musí tvořit kyslík. Ke zkoušení vznětových motorů se požadují tyto směsi:
 Koncentrace O2
 Zbývající podíl
 21 (20 až 22)
 dusík
 10 (9 až 11)
 dusík
 5 (4 až 6)
 dusík
 1.8.3.2 Postup
 a)
 Analyzátor se vynuluje.
 b)
 Analyzátor se kalibruje se směsí s 21 % kyslíku.
 c)
 Znovu se překontroluje odezva na nulu. Jestliže se změnila o více než 0,5 % plného rozsahu stupnice, postup podle písmen a) a b) se opakuje.
 d)
 Zavedou se 5% a 10% plyny ke kontrole rušivého vlivu kyslíku.
 e)
 Znovu se překontroluje odezva na nulu. Jestliže se změnila o více než ± 1 % plného rozsahu stupnice, zkouška se opakuje.
 f)
 Rušivý vliv kyslíku (% O2I) se vypočítá pro každou směs použitou v kroku podle písmene d) podle vztahu:
 A
 =
 koncentrace uhlovodíků (ppm C) kalibračního plynu pro plný rozsah použitého v kroku podle písmene b),
 B
 =
 koncentrace uhlovodíků (ppm C) plynů pro kontrolu rušivého vlivu kyslíku použitých v kroku podle písmene d),
 C
 =
 odezva analyzátoru,
 D
 =
 odezva analyzátoru na A, vyjádřená v procentech plného rozsahu stupnice.
 g)
 Procento rušivého vlivu kyslíku (% O
 2
 I) musí být před zkouškou menší než ± 3 % pro všechny předepsané plyny pro kontrolu rušivého vlivu kyslíku.
 h)
 Je-li rušivý vliv kyslíku větší než ± 3 %, seřídí se po stupních průtok vzduchu nad hodnoty specifikované výrobcem a pod tyto hodnoty a pro každý průtok se opakuje postup podle bodu 1.8.1.
 i)
 Je-li po seřízení průtoku vzduchu rušivý vliv kyslíku větší než ± 3 %, změní se průtok paliva a pak průtok odebraného vzorku a pro každé nové nastavení se opakuje postup podle bodu 1.8.1.
 j)
 Je-li rušivý vliv kyslíku stále ještě větší než ± 3 %, musí se před zkouškou opravit nebo vyměnit analyzátor, palivo FID nebo vzduch do hořáku. Postup podle tohoto bodu se pak


text:
opakuje s opraveným nebo vyměněným zařízením nebo plyny.
 1.9 Rušivé vlivy u analyzátorů NDIR a CLD
 Plyny, které jsou obsaženy ve výfukovém plynu a které nejsou analyzovanými plyny, mohou ovlivňovat indikované hodnoty více způsoby. K pozitivnímu rušení dochází u přístrojů NDIR, když rušivý plyn má stejný účinek jako měřený plyn, avšak v menší míře. K negativnímu rušení dochází u přístrojů NDIR, když rušivý plyn rozšiřuje pásmo absorpce měřeného plynu, a u přístrojů CLD, když rušivý plyn potlačuje záření. Kontroly rušivých vlivů podle odstavců 1.9.1 a 1.9.2 se musí provádět před uvedením analyzátoru do provozu a po delším servisním intervalu.
 1.9.1 Kontrola rušivých vlivů u analyzátoru CO
 Činnost analyzátoru CO může rušit voda a CO2. Proto se nechá při pokojové teplotě probublávat vodou kalibrační plyn rozpětí CO2 s koncentrací od 80 % do 100 % plného rozsahu stupnice při maximálním pracovním rozsahu používaném při zkoušce a zaznamená se odezva analyzátoru. Odezva analyzátoru smí být nejvýše 1 % plného rozsahu stupnice pro rozsahy nejméně 300 ppm nebo nejvýše 3 ppm pro rozsahy pod 300 ppm.
 1.9.2 Kontrola rušivých vlivů u analyzátoru NOx
 Dva plyny, kterým se musí věnovat pozornost u analyzátorů CLD (a HCLD), jsou CO2 a vodní pára. Rušivé odezvy těchto plynů jsou úměrné jejich koncentracím a vyžadují proto techniky zkoušení k určení rušivých vlivů při jejich nejvyšších koncentracích očekávaných podle zkušeností při zkouškách.
 1.9.2.1 Kontrola rušivého vlivu CO2
 Kalibrační plyn CO2 pro plný rozsah s koncentrací od 80 % do 100 % plného rozsahu stupnice při maximálním pracovním rozsahu se nechá procházet analyzátorem NDIR a zaznamená se hodnota CO2 jako hodnota A. Tento plyn se pak ředí na přibližně 50 % kalibračním plynem NO pro plný rozsah a nechá se procházet NDIR a (H)CLD, přičemž hodnoty CO2 a NO se zaznamenají jako hodnoty B a C. Pak se uzavře přívod CO2 a detektorem (H)CLD prochází jen kalibrační plyn NO pro plný rozsah a hodnota NO se zaznamená jako hodnota D.
 Rušivý vliv se vypočte takto:
 a nesmí být větší než 3 % plného rozsahu stupnice.
 kde:
 A
 =
 koncentrace nezředěného CO2 naměřená analyzátorem NDIR v %,
 B
 =
 koncentrace zředěného CO2 naměřená analyzátorem NDIR v %,
 C
 =
 koncentrace zředěného NO naměřená detektorem CLD v ppm,
 D
 =
 koncentrace nezředěného NO naměřená detektorem CLD v ppm.
 1.9.2.2 Kontrola rušivého vlivu vodní páry
 Tato kontrola se uplatní jen na měření koncentrace plynu ve vlhkém stavu. Výpočet rušivého vlivu vodní páry musí zohlednit ředění kalibračního plynu NO pro plný rozsah vodní párou a úpravu koncentrace vodní páry ve směsi na hodnotu očekávanou při zkoušce. Kalibrační plyn NO pro plný rozsah s koncentrací od 80 % do 100 % plného rozsahu stupnice při normálním pracovním rozsahu se nechá procházet analyzátorem (H)CLD a zaznamená se hodnota NO jako hodnota D. Kalibrační plyn pro plný rozsah se pak nechá při pokojové teplotě probublávat vodou a procházet detektorem (H)CLD a hodnota NO se zaznamená jako hodnota C. Určí se teplota vody a zaznamená se jako hodnota F. Určí se tlak nasycených par směsi, který odpovídá teplotě


text:
probublávané vody (F), a zaznamená se jako hodnota G. Koncentrace vodní páry (v %) ve směsi se vypočte takto:
 a zaznamená se jako hodnota H. Očekávaná koncentrace zředěného kalibračního plynu NO pro plný rozsah (ve vodní páře) se vypočte takto:
 a zaznamená se jako hodnota De. U výfukových plynů vznětového motoru se odhadne maximální koncentrace vodní páry (v %) očekávaná při zkoušce, za předpokladu poměru H/C paliva 1,8/1,0 z maximální koncentrace CO2 ve výfukovém plynu nebo z koncentrace nezředěného kalibračního plynu CO2 pro plný rozsah (A, hodnota změřená podle bodu 1.9.2.1) takto:
 a zaznamená se jako Hm.
 Rušivý vliv páry se vypočte takto.
 a nesmí být větší než 3 % plného rozsahu stupnice.
 De
 =
 očekávaná koncentrace zředěného NO (ppm)
 C
 =
 koncentrace zředěného NO (ppm)
 Hm
 =
 maximální koncentrace vodní páry (%)
 H
 =
 skutečná koncentrace vodní páry (%)
 Pozn.: Pro tuto kontrolu je důležité, aby kalibrační plyn rozpětí NO2 obsahoval co nejmenší koncentraci NO2, protože při výpočtu rušivého vlivu se nebrala v úvahu absorpce NO2 ve vodě.
 1.10 Intervaly mezi kalibracemi
 Analyzátory se musí kalibrovat podle bodu 1.5 nejméně jednou za každé tři měsíce nebo vždy, když se provedou na systému opravy nebo změny, které by mohly ovlivnit kalibraci.
 1.11 Dodatečné požadavky na kalibraci pro měření surového výfukového plynu při zkoušce NRTC
 1.11.1 Kontrola doby odezvy analytického systému
 Nastavení systému pro vyhodnocení doby odezvy musí být naprosto stejné jako při měření ve skutečné zkoušce (tj. tlak, průtoky, seřízení filtrů na analyzátorech a všechny další činitele ovlivňující dobu odezvy). Doba odezvy se určí změnou plynu přímo na vstupu odběrné sondy. Ke změně plynu musí dojít v době kratší než 0,1 sekundy. Plyny použité ke zkoušce musí vyvolat změnu koncentrace nejméně 60 % plného rozsahu stupnice.
 Zaznamená se průběh koncentrace každé jednotlivé složky plynu. Doba odezvy je definována jako rozdíl času mezi vpuštěním přiváděného plynu a příslušnou změnou zaznamenávané koncentrace. Doba odezvy systému (t90
 ) se skládá z doby zpoždění k měřicímu detektoru a dobou náběhu detektoru. Doba zpoždění se definuje jako doba od změny (t0
 ) k odezvě u 10 % konečné udávané hodnoty (t10
 ). Doba náběhu se definuje jako doba mezi okamžikem dosažení 10 % konečné udávané hodnoty a okamžikem dosažení 90 % konečné udávané hodnoty (t90 – t10
 ).
 Pro synchronizaci času signálů analyzátoru a toku výfukového plynu v případě měření surového výfukového plynu je doba transformace definována jako doba od změny (t0
 ) do okamžiku, kdy odezva dosáhne 50 % konečného zjištěného údaje (t50
 ).
 Doba odezvy systému musí být ≤ 10 sekund při době náběhu ≤ 2,5 sekundy pro všechny složky (CO, NOx, HC) a všechny použité rozsahy.
 1.11.2 Kalibrace analyzátoru sledovacího plynu pro měření průtoku výfukového plynu
 V případě použití sledovacího plynu se analyzátor pro měření jeho koncentrace kalibruje s použitím standardního plynu.
 Kalibrační křivka se sestrojí nejméně z 10 kalibračních bodů (s výjimkou nuly) rozložených tak, že polovina kalibračních bodů leží v rozmezí od 4 % do 20 % plného rozsahu stupnice analyzátoru a zbývající body leží v rozmezí od 20 %


text:
do 100 % plného rozsahu stupnice. Kalibrační křivka se vypočítá metodou nejmenších čtverců.
 Kalibrační křivka se v rozmezí od 20 % do 100 % plného rozsahu stupnice nesmí odchylovat od jmenovité hodnoty každého kalibračního bodu o více než ± 1 % plného rozsahu stupnice. Rovněž se o více než ± 2 % nesmí odchylovat od jmenovité hodnoty v rozmezí od 4 % do 20 % plného rozsahu stupnice.
 Před zkouškou se analyzátor nastaví na nulu a zkalibruje pro plný rozsah s použitím nulovacího plynu a kalibračního plynu pro plný rozsah, u nichž je jmenovitá hodnota větší než 80 % plného rozsahu stupnice analyzátoru.
 2. KALIBRACE SYSTÉMU PRO MĚŘENÍ ČÁSTIC
 2.1 Úvod
 Každá část se musí kalibrovat tak často, jak je potřebné ke splnění požadavků na přesnost podle tohoto předpisu. Metoda kalibrace, která se použije, je popsána v tomto bodu pro přístroje uvedené v bodě 1.5 dodatku 1 přílohy 4A.
 Na žádost výrobce a se schválením schvalovacího orgánu lze použít metody popsané v bodech 8.1 a 8.2 přílohy 4B jako alternativu metod uvedených v bodě 2 tohoto dodatku.
 2.2 Měření průtoku
 Kalibrace plynoměrů nebo zařízení k měření průtoku musí být ve shodě s vnitrostátními nebo mezinárodními normami.
 Maximální chyba měřené hodnoty nesmí být větší než ± 2 % zjištěného údaje.
 U systémů s ředěním části toku má mimořádný význam přesnost průtoku vzorku výfukového plynu GSE
 , jestliže se neměří přímo, nýbrž určuje na základě diferenciálního měření průtoku:
 V tomto případě přesnost ± 2 % u G
 TOTW a GDILW
 nepostačuje k zajištění přijatelné přesnosti GSE
 . Jestliže se průtok plynu diferenciálním měřením toku, musí být maximální chyba rozdílu taková, aby přesnost G
 SE byla v rozmezí ± 5 %, je-li ředicí poměr menší než 15. Tuto chybu je možné vypočítat metodou střední kvadratické odchylky chyb každého přístroje.
 2.3 Kontrola ředicího poměru
 Když se použijí systémy pro odběr částic bez EGA (bod 1.2.1.1 dodatku 4 přílohy 4A), zkontroluje se ředicí poměr při každém nově instalovaném motoru za běhu motoru a při měření koncentrace CO2 nebo NOx v surovém a ve zředěném výfukovém plynu.
 Změřený ředicí poměr se smí lišit od ředicího poměru vypočteného ze změřených hodnot koncentrace CO2 nebo NOx o nejvýše ± 10 %.
 2.4 Kontrola podmínek části toku
 Rozsah rychlosti výfukového plynu a kolísání tlaku se musí zkontrolovat a v případě potřeby seřídit podle požadavků uvedených v bodě 1.2.1.1 dodatku 4 přílohy 4 (EP).
 2.5 Intervaly mezi kalibracemi
 Přístroje k měření průtoku se musí kalibrovat nejméně každé tři měsíce nebo vždy, když se na systému provedly opravy nebo změny, které by mohly ovlivnit kalibraci.
 2.6 Dodatečné požadavky na kalibraci u systémů s ředěním části toku
 2.6.1 Periodická kalibrace
 Jestliže se průtok vzorku plynu určuje diferenciálním měřením průtoku, průtokoměr nebo přístroj na měření průtoku musí být kalibrován některým z níže uvedených postupů, u nichž průtok vzorku G
 SE v tunelu splňuje požadavky na přesnost podle bodu 1 dodatku 1 přílohy 4A:
 Průtokoměr pro G
 DILW se sériově připojí k průtokoměru pro GTOTW
 , rozdíl mezi oběma průtokoměry se kalibruje nejméně u


text:
pěti nastavených hodnot s hodnotami průtoku rovnoměrně rozloženými mezi nejnižší hodnotou G
 DILW použitou při zkoušce a hodnotou GTOTW
 použitou při zkoušce. Ředicí tunel může být obtékán.
 K průtokoměru pro GTOTW
 se sériově připojí kalibrované zařízení na měření hmotnostního průtoku a zkontroluje se přesnost hodnoty použité při zkoušce. Pak se kalibrované zařízení na měření hmotnostního průtoku sériově připojí k průtokoměru pro G
 DILW a zkontroluje se přesnost nejméně u pěti nastavení, která odpovídají ředicímu poměru mezi 3 a 50, ve vztahu ke GTOTW
 použitému při zkoušce.
 Přenosová trubka TT se odpojí od výfuku a připojí se k ní kalibrované zařízení na měření průtoku s vhodným rozsahem pro měření GSE. GTOTW
 se nastaví na hodnotu použitou při zkoušce a G
 DILW se postupně nastaví nejméně na pět hodnot odpovídajících ředicím poměrům q mezi 3 a 50. Alternativně může být použita speciální linka pro kalibraci průtoku, kterou je tunel obtékán, avšak celkový průtok a průtok ředicího vzduchu se udržuje jako při skutečné zkoušce.
 Do přenosové trubky TT se přivede sledovací plyn. Tímto sledovacím plynem může být některá ze složek výfukového plynu, např. CO2 nebo NOx. Po zředění v tunelu se tato složka sledovacího plynu změří. Měření se provádí pro pět ředicích poměrů mezi 3 a 50. Přesnost průtoku vzorku se určí z hodnoty ředicího poměru q:
 Při zajišťování přesnosti G
 SE je nutno brát v úvahu přesnost analyzátorů plynů.
 2.6.2 Kontrola průtoku uhlíku
 Kontrola průtoku uhlíku s použitím skutečného výfukového plynu se důrazně doporučuje k odhalení problémů při měření a kontrole a k ověření správné funkce systému s ředěním části toku. Kontrola průtoku uhlíku by měla být provedena nejméně při každé instalaci nového motoru nebo po významné změně konfigurace zkušební komory.
 Motor musí běžet na maximální točivý moment při plném zatížení a otáčkách nebo v jiném ustáleném režimu, při němž vzniká 5 % nebo více emisí CO2. Systém odběru vzorků s ředěním části toku musí pracovat s faktorem ředění přibližně 15:1.
 2.6.3 Kontrola před zkouškou
 Kontrola před zkouškou se provede nejdéle 2 hodiny před zkouškou tímto způsobem:
 Zkontroluje se přesnost průtokoměrů stejnou metodou, jaká se používá ke kalibraci nejméně dvou bodů, včetně hodnot průtoku G
 DILW, které odpovídají poměrům ředění mezi 5 a 15 pro hodnotu GTOTW
 použitou při zkoušce.
 Pokud lze na základě záznamů postupu kalibrace popsané výše prokázat, že kalibrace průtokoměru je stabilní po delší dobu, je možno kontrolu před zkouškou vynechat.
 2.6.4 Určení doby transformace
 Nastavení systému pro vyhodnocení doby transformace musí být naprosto stejné jako při měření ve skutečné zkoušce. Doba transformace se určí touto metodou:
 Nezávislý referenční průtokoměr s měřicím rozsahem vhodným pro průtok sondou se zapojí v sérii se sondou a spojí se s ní. Tento průtokoměr musí mít dobu transformace kratší než 100 ms pro velikosti průtoku použité při měření doby odezvy a dostatečně malé škrcení toku, aby neovlivňovalo dynamický výkon systému s ředěním části toku, a musí být v souladu s osvědčenou technickou praxí.
 Do průtoku výfukových plynů (nebo průtoku vzduchu, pokud se průtok výfukových plynů stanovuje výpočtem) systémem s částečným ředěním toku se


text:
zavede skoková změna, z nízkého průtoku na nejméně 90 % plného rozsahu stupnice. Spouštěcí impuls této skokové změny by měl být stejný, jaký se používá ke spuštění regulace předem stanoveného průběhu během skutečné zkoušky. Signál iniciace skokové změny průtoku výfukového plynu a odezva průtokoměru se musí měřit rychlostí nejméně 10 Hz.
 Na základě těchto údajů se určí doba transformace pro systém s ředěním části toku, což je doba od počátku signálu ke skokové změně průtoku do bodu 50 % odezvy průtokoměru. Podobným způsobem se určí doba transformace signálu
 G
 SE systému s ředěním části toku a signálu GEXHW
 průtokoměru výfukového plynu. Tyto signály se používají při regresních kontrolách prováděných po každé zkoušce (bod 2.4 dodatku 1 přílohy 4A).
 Výpočet se opakuje nejméně pro pět hodnot náběhu a doběhu a z výsledků se vypočítá průměrná hodnota. Od této hodnoty se odečte interní doba transformace (< 100 ms) referenčního průtokoměru. Tím se získá hodnota „předem stanoveného průběhu“ systému s ředěním části toku, která se použije podle bodu 2.4 dodatku 1 přílohy 4A.
 3. KALIBRACE SYSTÉMU CVS
 3.1 Obecné
 Systém CVS se kalibruje s použitím přesného průtokoměru a zařízení umožňujících měnit pracovní podmínky.
 Průtok systémem se měří při různém pracovním nastavení průtoku, přičemž se měří parametry regulace systému a uvádějí do vztahu s průtokem.
 Mohou se použít různé typy průtokoměrů, např. kalibrovaná Venturiho trubice, kalibrovaný laminární průtokoměr nebo kalibrovaný turbinový průtokoměr.
 Na žádost výrobce a se schválením schvalovacího orgánu lze použít metody popsané v bodech 8.1 a 8.2 přílohy 4B jako alternativu metod uvedených v bodě 3 tohoto dodatku.
 3.2 Kalibrace objemového dávkovacího čerpadla (PDP)
 Všechny parametry čerpadla se musí měřit současně s parametry kalibrované Venturiho trubice, která je sériově připojena k čerpadlu. Vypočtené hodnoty průtoku (v m3/min na vstupu čerpadla při absolutním tlaku a teplotě) se vynesou v závislosti na korelační funkci reprezentující specifickou kombinaci parametrů čerpadla. Odvodí se lineární rovnice vyjadřující vztah mezi průtokem čerpadla a uvedenou korelační funkcí. Jestliže má systém CVS pohon s více rychlostmi, provede se kalibrace pro každou použitou rychlost.
 Během kalibrace musí být udržována stálá teplota.
 Úniky ze všech spojů a potrubí mezi kalibrační Venturiho trubicí a čerpadlem CVS se musí udržovat na hodnotě nižší než 0,3 % nejnižší hodnoty průtoku (při maximálním škrcení a nejnižších otáčkách čerpadla PDP).
 3.2.1 Analýza dat
 Vypočítá se průtok vzduchu (Q
 s) při každém nastavení odporu (nejméně 6 nastavení) v standardních hodnotách m3/min podle údajů průtokoměru a s použitím metody udané výrobcem. Pak se takto přepočte průtok vzduchu na průtok čerpadla (V
 0) v m3/ot při absolutní teplotě a absolutním tlaku na vstupu čerpadla:
 kde:
 Qs
 =
 průtok vzduchu za standardních podmínek (101,3 kPa, 273 K) (m3/s)
 T
 =
 teplota na vstupu čerpadla (K)
 pA
 =
 absolutní tlak na vstupu čerpadla (p
 B – p
 1) (kPa)
 n
 =
 otáčky čerpadla (ot./s)
 Pro zahrnutí interakce kolísání tlaku a ztrát v čerpadle, se stanoví korelační funkce (X
 0) mezi otáčkami čerpadla, tlakovým rozdílem mezi vstupem a výstupem čerpadla a absolutním tlakem na výstupu čerpadla podle vztahu:
 kde:
 Δpp
 =
 rozdíl tlaku


text:
mezi vstupem a výstupem čerpadla (kPa)
 pA
 =
 tlakový rozdíl mezi vstupem a výstupem čerpadla (kPa)
 Lineárním vyrovnáním metodou nejmenších čtverců se získá kalibrační rovnice:
 D0
 a m jsou konstanty pořadnice a sklonu, tyto konstanty popisují regresní přímky.
 U systému CVS s více rychlostmi musí být kalibrační křivky získané pro různé rozsahy průtoku čerpadla přibližně paralelní, přičemž hodnota pořadnice (D
 0) s klesajícím průtokem čerpadla roste.
 Hodnoty vypočtené z rovnice musí být v rozsahu ± 0,5 % změřené hodnoty V
 0. Hodnoty m budou u různých čerpadel různé. Úsady částic způsobí v průběhu času zmenšování skluzu čerpadla, což se projeví v nižších hodnotách m. Proto se kalibrace musí provést při uvedení čerpadla do provozu, po větší údržbě, a jestliže ověření celého systému (bod 3.5) ukazuje změnu míry ztrát.
 3.3 Kalibrace Venturiho trubice s kritickým průtokem (CFV)
 Kalibrace CFV vychází z rovnice průtoku pro Venturiho trubici s kritickým prouděním. Průtok plynu je funkcí vstupního tlaku a teploty:
 kde:
 Kv
 =
 kalibrační koeficient
 pA
 =
 absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice (kPA)
 T
 =
 teplota na vstupu Venturiho trubice (K)
 3.3.1 Analýza dat
 Vypočítá se průtok vzduchu (Q
 s) při každém nastavení odporu (nejméně 8 nastavení) v standardních hodnotách m3/min podle údajů průtokoměru a s použitím metody udané výrobcem. Kalibrační koeficient se vypočítá z kalibračních dat pro každé nastavení podle vztahu:
 kde:
 Qs
 =
 průtok vzduchu za standardních podmínek (101,3 kPa, 273 K) (m3/s)
 T
 =
 teplota na vstupu Venturiho trubice (K)
 pA
 =
 absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice (kPa)
 K určení rozsahu kritického proudění se sestrojí křivka K
 v jako funkce tlaku na vstupu Venturiho trubice. Při kritickém (škrceném) průtoku má K
 v relativně konstantní hodnotu. Když tlak klesá (zvětšuje se podtlak), Venturiho trubice přestává být škrcena a K
 v se snižuje, což ukazuje, že CFV pracuje mimo přípustný rozsah.
 Při minimálním počtu osmi bodů v oblasti kritického průtoku se vypočítá průměrná hodnota
 K
 V a směrodatná odchylka. Směrodatná odchylka nesmí překročit ± 0,3 % střední hodnoty K
 V.
 3.4 Kalibrace Venturiho trubice s podzvukovým prouděním (SSV)
 Kalibrace SSV vychází z rovnice průtoku pro Venturiho trubici s podzvukovým prouděním. Průtok plynu je funkcí vstupního tlaku a teploty a tlakového spádu mezi vstupem a hrdlem SSV:
 kde:
 A0
 = soubor konstant a převodů jednotek =
 0,006111 v jednotkách SI
 d= průměr hrdla SSV (m)
 Cd
 = výtokový součinitel SSV
 pA
 = absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice (kPA)
 T= teplota na vstupu Venturiho trubice (K)
 r= poměr absolutního statického tlaku mezi hrdlem a vstupem
 ß= poměr průměru hrdla SSV, d, k vnitřnímu
 3.4.1 Analýza dat
 Vypočítá se průtok vzduchu (Q
 SSV) při každém nastavení průtoku (nejméně 16 nastavení) v standardních hodnotách m3/min podle údajů průtokoměru a s použitím metody udané výrobcem. Výtokový součinitel se vypočítá z kalibračních dat pro každé nastavení podle vztahu:
 kde:
 QSSV
 =
 průtok vzduchu za standardních podmínek (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 teplota na vstupu Venturiho trubice (K)
 d
 =
 průměr hrdla SSV (m)
 r
 =
 poměr absolutního statického tlaku mezi hrdlem a vstupem
 ß


text:
=
 poměr průměru hrdla SSV, d, k vnitřnímu
 K určení rozsahu podzvukového proudění se sestrojí křivka C
 d jako funkce Reynoldsova čísla Re v hrdle SSV. Hodnota Re u hrdla SSV se vypočítá podle vztahu:
 kde:
 A1
 =
 soubor konstant a převodů jednotek
 QSSV
 =
 průtok vzduchu za standardních podmínek (101,3 kPa, 273 K) (m3/s)
 d
 =
 průměr hrdla SSV (m)
 μ
 =
 absolutní nebo dynamická viskozita plynu vypočtená podle vztahu:
 kde:
 b
 =
 S
 =
 empirická konstanta = 104,4 K
 Protože se hodnota Q
 SSV používá ve vzorci pro výpočet Re, musí být výpočty zahájeny prvním odhadem Q
 SSV nebo C
 d kalibrační Venturiho trubice a opakovány do konvergence hodnoty Q
 SSV. Konvergenční metoda musí mít přesnost nejméně 0,1 %.
 Pro nejméně šestnáct bodů v oblasti podzvukového proudění musí být hodnoty Cd vypočtené pomocí výsledné rovnice pro přizpůsobení kalibrační křivky v rozmezí ± 0,5 % naměřené hodnoty Cd u každého kalibračního bodu.
 3.5 Ověření celého systému
 Celková přesnost odběrného systému CVS a analytického systému se určí zavedením známého množství znečišťujícího plynu do systému během jeho normální činnosti. Znečišťující látka se analyzuje a vypočte se hmotnost podle bodu 2.4.1 dodatku 3 přílohy 4A kromě propanu, u něhož se použije faktor 0,000472 místo hodnoty 0,000479 pro HC. Použije se některá z dvou níže uvedených metod.
 3.5.1 Měření pomocí clony s kritickým průtokem
 Do systému CVS se kalibrovanou clonou s kritickým průtokem zavede známé množství čistého plynu (propanu). Je-li vstupní tlak dostatečně vysoký, je průtok, nastavený pomocí clony s kritickým průtokem, nezávislý na tlaku na výstupu clony (kritický průtok). Systém CVS má pracovat jako při normální zkoušce emisí výfukového plynu po dobu asi 5 až 10 minut. Pomocí běžného zařízení (pomocí vaku pro jímání vzorku nebo metodou integrace) se analyzuje vzorek plynu a vypočítá hmotnost plynu. Takto určená hmotnost se nesmí od známé hmotnosti vpuštěného plynu lišit o více než ± 3 %.
 3.5.2 Měření gravimetrickou metodou
 Stanoví se hmotnost malého válce naplněného propanem s přesností ± 0,01 g. Systém CVS se nechá pracovat po dobu asi 5 až 10 minut jako při normální zkoušce emisí výfukového plynu, přičemž se do systému vstříkne oxid uhelnatý nebo propan. Množství vypuštěného čistého plynu se určí měřením rozdílu hmotnosti. Pomocí běžného zařízení (pomocí vaku pro jímání vzorku nebo metodou integrace) se analyzuje vzorek plynu a vypočítá hmotnost plynu. Takto určená hmotnost se nesmí od známé hmotnosti vpuštěného plynu lišit o více než ± 3 %.
 (1) Postup kalibrace je u NRSC i NRTC stejný, s výjimkou požadavků uvedených v bodech 1.11 a 2.6.
 Dodatek 3
 Vyhodnocení změřených hodnot a výpočty
 1. VYHODNOCENÍ ZMĚŘENÝCH HODNOT A VÝPOČTY – ZKOUŠKA NRSC
 1.1 Vyhodnocení změřených hodnot plynných emisí
 K vyhodnocení plynných emisí se pro každý režim určí střední hodnota ze záznamu údajů posledních 60 sekund režimu, a jestliže se použije metoda bilance uhlíku, určí se v průběhu každého režimu střední koncentrace (conc) of HC, CO, NOx a CO2 ze středních hodnot záznamů údajů a příslušných kalibračních údajů. Může se použít jiný způsob záznamu, jestliže zajistí rovnocenný sběr dat.


text:
Průměrné koncentrace pozadí (conc
 d) se mohou určit ze záznamu údajů z vaků pro jímání ředicího vzduchu nebo ze záznamů údajů kontinuálního měření pozadí (bez odběrných vaků) a z příslušných kalibračních údajů.
 Jestliže se použijí cykly s lineárními přechody mezi režimy podle písm. a) nebo b) bodu 1.2 přílohy 5 uplatní se postupy vyhodnocení změřených údajů a výpočtů podle bodu 7.8.2.2 přílohy 4B a použitelné části bodů A.8.2, A.8.3 a A.8.4. Konečné výsledky zkoušky se vypočítají z rovnic A.8-60 a A.8-61, respektive A.7-49 a A.7-50.
 1.2 Emise částic
 K vyhodnocení částic se zaznamená celková hmotnost (M
 SAM,i) vzorku zachyceného filtry pro každý režim. Filtry se vloží zpět do vážicí komory a stabilizují se po dobu nejméně jedné hodiny, avšak nejvýše po dobu 80 hodin, a poté se zváží. Zaznamená se brutto hmotnost filtrů a odečte se hmotnost tara (viz bod 3.1 přílohy 4A). Hmotnost částic (M
 f u metody jediného filtru; M
 f,i u metody více filtrů) je součet hmotností částic na primárních a koncových filtrech. Je-li nutno použít korekci pozadím, zaznamená se hmotnost (M
 DIL) ředicího vzduchu, který prošel filtry, a hmotnost částic (M
 d). Jestliže se vykonalo více než jedno měření, vypočítá se pro každé jednotlivé měření poměr M
 d/M
 DIL a určí se střední hodnota.
 Jestliže se použijí cykly s lineárními přechody mezi režimy podle písm. a) nebo b) bodu 1.2 přílohy 5 uplatní se postupy vyhodnocení změřených údajů a výpočtů podle bodu 7.8.2.2 přílohy 4B a použitelné části bodů A.8.2, A.8.3 a A.8.4. Konečné výsledky zkoušky se vypočítají z rovnice A.8-64, respektive A.7-53.
 1.3 Výpočet plynných emisí
 Výsledky zkoušek, které se uvedou v protokolu o zkoušce, se vypočtou v následujících krocích:
 1.3.1 Emise částic
 Průtok výfukového plynu (G
 EXHW,i) se určí pro každý režim podle bodů 1.2.1 až 1.2.3 dodatku 1 přílohy 4A.
 Jestliže se použije systém s ředěním plného toku, určí se celkový průtok zředěného výfukového plynu (G
 TOTW,i) pro každý režim podle bodu 1.2.4 dodatku 1 přílohy 4A.
 1.3.2 Korekce suchého stavu na vlhký stav
 Korekce suchého stavu na vlhký stav (G
 EXHW,i) se určí pro každý režim podle bodů 1.2.1 až 1.2.3 dodatku 1 přílohy 4A.
 Má-li být použita hodnota G
 EXHW, převede se změřená koncentrace na vlhký stav podle níže uvedených vzorců, pokud již nebyla ve vlhkém stavu změřena:
 Pro surový výfukový plyn
 Pro zředěný plyn:
 nebo:
 Pro ředicí vzduch:
 Pro nasávaný vzduch (jestliže je jiný než ředicí vzduch):
 kde:
 Ha
 =
 absolutní vlhkost nasávaného vzduchu (g vody na 1 kg suchého vzduchu)
 Hd
 =
 absolutní vlhkost ředicího vzduchu (g vody na 1 kg suchého vzduchu)
 Rd
 =
 relativní vlhkost ředicího vzduchu (%)
 Ra
 =
 relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 pd
 =
 tlak nasycených par v ředicím vzduchu (kPa)
 pa
 =
 tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 pB
 =
 celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnoty Ha
 a Hd
 lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem s použitím obecně uznávaných vzorců.
 1.3.3 Korekce na vlhkost u NOx
 Protože emise NOx


text:
jsou závislé na podmínkách okolního vzduchu, musí se koncentrace NOx korigovat s ohledem na teplotu a vlhkost okolního vzduchu pomocí faktoru K
 H podle vztahu:
 kde:
 (dry air basis)
 Ta
 =
 teplota vzduchu (K)
 H
 a
 =
 vlhkost nasávaného vzduchu (g vody na 1 kg suchého vzduchu):
 kde:
 R
 a
 =
 relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 p
 a
 =
 tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 p
 B
 =
 celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnotu H
 a lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem, s použitím obecně uznávaných vzorců.
 1.3.4 Výpočet hmotnostních průtoků emisí
 Hmotnostní průtoky emisí pro každý režim se vypočtou takto:
 a)
 Pro surový výfukový plyn (1):
 b)
 pro zředěný výfukový plyn (2):
 kde:
 conc
 c koncentrace korigovaná pozadím
 nebo:
 Koeficienty u-vlhký se použijí podle tabulky 5.
 Tabulka 5
 Hodnoty koeficientů u-vlhký pro různé složky výfukového plynu
 Plyn
 u
 conc
 NOx
 0,001587
 ppm
 CO
 0,000966
 ppm
 HC
 0,000479
 ppm
 CO2
 15,19
 %
 Hustota HC je založena na průměrném poměru uhlíku k vodíku 1:1,85.
 1.3.5 Výpočet specifických emisí
 Specifické emise (g/kWh) se vypočtou pro každou jednotlivou složku:
 kde: .
 Při výše uvedeném výpočtu se používají váhové faktory a počet režimů n podle bodu 3.7.1 přílohy 4A.
 1.4 Výpočet emisí částic
 Emise částic se vypočtou tímto způsobem:
 1.4.1 Korekční faktor vlhkosti pro částice
 Protože emise částic ze vznětových motorů jsou závislé na vlastnostech okolního vzduchu, musí se hmotnostní průtok částic korigovat s ohledem na vlhkost okolního vzduchu faktorem K
 p podle vztahu:
 kde:
 H
 a= je vlhkost nasávaného vzduchu, g vody na 1 kg suchého vzduchu
 kde:
 R
 a= relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 p
 a= tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 p
 B= celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnotu H
 a lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem, s použitím obecně uznávaných vzorců.
 1.4.2 Systém s ředěním části toku
 Konečné výsledky zkoušky emisí částic uváděné v protokolu o zkoušce se získají níže uvedenými kroky. Protože druhy regulace ředicího poměru mohou být různé, použijí se k určení ekvivalentního hmotnostního průtoku zředěného výfukového plynu G
 EDF různé metody výpočtu. Všechny výpočty se zakládají na průměrných hodnotách jednotlivých režimů (i) během doby odběru vzorku.
 1.4.2.1 Izokinetické systémy
 kde r odpovídá poměru ploch průřezů izokinetické sondy A
 p a výfukové trubky A
 T:
 1.4.2.2 Systémy s měřením koncentrace CO2 nebo NOx
 kde:
 Conc
 E
 =
 koncentrace vlhkého sledovacího plynu v surovém výfukovém plynu
 Conc
 D
 =
 koncentrace vlhkého sledovacího plynu ve zředěném výfukovém plynu
 Conc
 A
 =
 koncentrace vlhkého sledovacího plynu v ředicím vzduchu
 Koncentrace měřené pro suchý stav se převádějí na vlhký stav podle bodu 1.3.2.
 1.4.2.3 Systémy s měřením CO2 a metoda bilance uhlíku
 kde:
 CO
 2D
 =
 koncentrace CO2 ve zředěném výfukovém plynu
 CO
 2A
 =
 koncentrace CO2 v ředicím vzduchu
 (koncentrace v objemových % ve vlhkém stavu)
 Uvedená rovnice je založena na předpokladu uhlíkové bilance (atomy uhlíku dodané motoru se uvolňují v podobě CO2)


text:
a je odvozena těmito kroky:
 a:
 1.4.2.4 Systémy s měřením průtoku
 1.4.3 Systém s ředěním plného toku
 Konečné výsledky zkoušky emisí částic uváděné v protokolu o zkoušce se získají níže uvedenými kroky.
 Všechny výpočty se zakládají na průměrných hodnotách jednotlivých režimů (i) během doby odběru vzorku.
 G
 EDFW,i
 = G
 TOTW,i
 1.4.4 Výpočet hmotnostního průtoku částic
 Hmotnostní průtok částic se vypočte takto:
 U metody s jedním filtrem:
 kde:
 (G
 EDFW)aver za zkušební cyklus se určí součtem průměrných hodnot pro jednotlivé režimy během doby odběru vzorků:
 kde i 1, ... n
 U metody s více filtry:
 kde i 1, ... n
 Hmotnostní průtok částic může být korigován pozadím takto:
 U metody s jedním filtrem:
 Jestliže se provádí více než jedno měření, nahradí se (M
 d/M
 DIL) výrazem (M
 d/M
 DIL)aver
 nebo:
 U metody s více filtry:
 Jestliže se provádí více než jedno měření, nahradí se (M
 d/M
 DIL) výrazem (M
 d/M
 DIL)aver
 nebo:
 1.4.5 Výpočet specifických emisí
 Specifické emise částic PT (g/kWh) se vypočtou takto (3):
 U metody s jedním filtrem:
 U metody s více filtry:
 1.4.6 Efektivní váhový faktor
 U metody s jedním filtrem se efektivní váhový faktor WF
 E, i
 pro každý režim vypočte podle vztahu:
 kde i 1, ... n
 Hodnota efektivních váhových faktorů se smí lišit od hodnoty váhových faktorů uvedených v bodu 3.7.1 přílohy 4A nejvýše o ±0,005 (absolutní hodnota).
 2. VYHODNOCENÍ ZMĚŘENÝCH HODNOT A VÝPOČTY (ZKOUŠKA NRTC)
 V této části jsou popsány dva principy měření, které lze použít k vyhodnocení emisí znečišťujících látek při cyklu NRTC:
 a)
 plynné složky jsou měřeny v reálném čase v surových výfukových plynech a částice jsou určeny pomocí systému s ředěním části toku;
 b)
 plynné složky a částice se určí s použitím systému s ředěním plného toku (systém CVS).
 2.1 Výpočet plynných emisí v surovém výfukovém plynu a emisí částic s použitím systému s ředěním části toku
 2.1.1 Úvod
 K výpočtu hmotnosti emisí se používají signály okamžité koncentrace plynných složek, které se násobí okamžitým hmotnostním průtokem výfukového plynu. Hmotnostní průtok výfukového plynu lze měřit přímo nebo vypočítat metodou podle bodu 2.2.3 dodatku 1 přílohy 4A. (měření průtoku nasávaného vzduchu a paliva, metoda měření pomocí sledovacího plynu metoda měření průtoku vzduchu a poměru vzduch/palivo). Zvláštní pozornost je třeba věnovat dobám odezvy jednotlivých přístrojů. Tyto rozdíly je nutno brát v úvahu při časové synchronizaci signálů.
 U částic se používají signály hmotnostního průtoku výfukového plynu k regulaci systému s ředěním části toku pro odběr vzorku proporcionálního hmotnostnímu průtoku výfukového plynu. Kvalita proporcionality se kontroluje regresní analýzou vztahu mezi průtokem vzorku a výfukového plynu podle bodu 2.4 dodatku 1 přílohy 4A.
 2.1.2 Určení plynných složek
 2.1.2.1 Výpočet hmotnosti emisí
 Hmotnost znečišťujících látek Mgas
 (g/zkouška) se určí výpočtem okamžité hmotnosti emisí z koncentrace znečišťujících látek v surovém výfukovém plynu, z hodnot koeficientu u podle tabulky 6 (viz též bod 1.3.4) a z hmotnostního průtoku výfukového plynu, s vyrovnáním s ohledem na dobu transformace a integrací okamžitých hodnot přes celou dobu cyklu. Výhodnější je měřit koncentrace ve vlhkém stavu. Jestliže se měří v suchém stavu, je


text:
nutno před dalšími výpočty provést u okamžitých hodnot koncentrace korekci suchého stavu na vlhký stav.
 Tabulka 6
 Hodnoty koeficientů u-vlhký pro různé složky výfukového plynu
 Plyn
 u
 conc
 NOx
 0,001587
 ppm
 CO
 0,000966
 ppm
 HC
 0,000479
 ppm
 CO2
 15,19
 %
 Hustota HC je založena na průměrném poměru uhlíku k vodíku 1:1,85.
 Použije se rovnice:
 (v g/zkouška)
 kde:
 u
 =
 poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou výfukového plynu
 conc
 i
 =
 okamžitá koncentrace příslušné složky v surovém výfukovém plynu (ppm)
 GEXHW, i
 =
 okamžitý hmotnostní průtok výfukového plynu (kg/s)
 f
 =
 frekvence sběru dat (Hz)
 n
 =
 počet měření
 Při výpočtu NOx se použije korekční faktor vlhkosti k
 H , jak je uvedeno níže.
 Pokud okamžité koncentrace nebyly měřeny ve vlhkém stavu, převedou se na vlhký stav, jak je uvedeno níže.
 2.1.2.2 Korekce suchého stavu na vlhký stav
 Jestliže se okamžitá koncentrace měří v suchém stavu, je nutné ji převést na vlhký stav podle vztahu:
 kde:
 kde:
 kde:
 conc
 CO2
 =
 koncentrace suchého CO2 (%)
 conc
 CO
 =
 koncentrace suchého CO (%)
 H
 a
 =
 vlhkost nasávaného vzduchu (g vody na kg suchého vzduchu)
 kde:
 R
 a
 =
 relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 p
 a
 =
 tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 p
 B
 =
 celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnotu H
 a lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem, s použitím obecně uznávaných vzorců.
 2.1.2.3 Korekce vlhkosti a teploty u NOx
 Protože emise NOx jsou závislé na podmínkách okolního vzduchu, musí se koncentrace NOx korigovat s ohledem na vlhkost a teplotu okolního vzduchu pomocí faktorů uvedených ve vztahu:
 kde:
 T
 a
 =
 teplota nasávaného vzduchu (K)
 H
 a
 =
 vlhkost nasávaného vzduchu (g vody na 1 kg suchého vzduchu)
 kde:
 R
 a
 =
 relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 p
 a
 =
 tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 p
 B
 =
 celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnotu H
 a lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem, s použitím obecně uznávaných vzorců.
 2.1.2.4 Výpočet specifických emisí
 Specifické emise (g/kWh) se vypočtou pro každou jednotlivou složku podle vztahu:
 kde:
 M
 gas,cold
 =
 celková hmotnost plynných znečišťujících látek během cyklu se startem za studena (g)
 M
 gas,hot
 =
 celková hmotnost plynných znečišťujících látek během cyklu se startem za tepla (g)
 W
 act,cold
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za studena určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 W
 act,hot
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za tepla určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 2.1.3 Určení částic
 2.1.3.1 Výpočet hmotnosti emisí
 Hmotnost částic M
 PT,cold a M
 PT,hot (g/zkouška) se vypočítá některou z těchto metod:
 a)
 kde:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold pro cyklus se startem za studena
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot pro cyklus se startem za tepla
 M
 f
 =
 hmotnost vzorku částic odebraného během cyklu (mg)
 M
 EDFW
 =
 hmotnost ekvivalentního zředěného výfukového plynu během cyklu (kg)
 M
 SAM


text:
=
 hmotnost zředěného výfukového plynu prošlého filtry pro odběr vzorku částic (kg)
 Celková hmotnost ekvivalentního zředěného výfukového plynu během cyklu se určí podle vztahů:
 kde:
 G
 EDFW,i
 =
 okamžitý ekvivalentní hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu (kg/s)
 G
 EXHW,i
 =
 okamžitý hmotnostní průtok výfukového plynu (kg/s)
 q
 i
 =
 okamžitý ředicí poměr
 G
 TOTW,i
 =
 okamžitý hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu ředicím tunelem (kg/s)
 G
 DILW,i
 =
 okamžitý hmotnostní průtok ředicího vzduchu (kg/s)
 f
 =
 frekvence sběru údajů (Hz)
 n
 =
 počet měření
 b)
 kde:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold pro cyklus se startem za studena
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot pro cyklus se startem za tepla
 M
 f
 =
 hmotnost vzorku částic odebraného během cyklu (mg)
 r
 s
 =
 průměrný podíl odebraného vzorku během cyklu
 kde:
 M
 SE
 =
 hmotnost vzorku výfukového plynu během cyklu (kg)
 M
 EXHW
 =
 celková hmotnost výfukového plynu během cyklu (kg)
 M
 SAM
 =
 hmotnost zředěného výfukového plynu prošlého filtry pro odběr vzorku částic (kg)
 M
 TOTW
 =
 hmotnost zředěného výfukového plynu prošlého ředicím tunelem (kg)
 Pozn.: V případě systému s odběrem celkového vzorku jsou hodnoty M
 SAM a M
 TOTW identické.
 2.1.3.2 Korekční faktor vlhkosti pro částice
 Protože jsou emise částic ze vznětových motorů závislé na vlastnostech okolního vzduchu, musí se koncentrace částic korigovat s ohledem na vlhkost okolního vzduchu faktorem kp podle vztahu:
 kde:
 H
 a= vlhkost nasávaného vzduchu (g vody na 1 kg suchého vzduchu)
 kde:
 R
 a= relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 p
 a= tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 p
 B= celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnotu H
 a lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem, s použitím obecně uznávaných vzorců.
 2.1.3.3 Výpočet specifických emisí
 Specifické emise (g/kWh) se vypočtou podle vztahu:
 kde:
 M
 PT,cold
 =
 hmotnost částic během cyklu se startem za studena (g/zkouška)
 M
 PT,hot
 =
 hmotnost částic během cyklu se startem za tepla (g/zkouška)
 K
 p, cold
 =
 korekční faktor vlhkosti pro částice během cyklu se startem za studena
 K
 p, hot
 =
 korekční faktor vlhkosti pro částice během cyklu se startem za tepla
 W
 act, cold
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za studena určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 W
 act, hot
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za tepla určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 2.2 Určení plynných složek a částic u systému s ředěním plného toku
 Pro výpočet emisí ve zředěném výfukovém plynu je nutné znát hmotnostní průtok zředěného výfukového plynu. Celkový průtok zředěného výfukového plynu za celý cyklus MTOTW
 (kg/zkouška) se vypočítá z naměřených hodnot za celý cyklus a z příslušných kalibračních údajů zařízení (V
 0 pro PDP, K
 V pro CFV, C
 d pro SSV): mohou být použity metody popsané v bodu 2.2.1. Je-li celková hmotnost vzorku částic (MSAM)
 a plynných znečišťujících látek větší než 0,5 % celkového průtoku systému CVS (MTOTW)
 , je nutno průtok systému CVS pro MSAM
 korigovat nebo tok vzorku částic vrátit do systému CVS před zařízení na


text:
měření průtoku.
 2.2.1 Určení průtoku zředěného výfukového plynu
 Systém PDP-CVS
 Hmotnostní průtok během celého cyklu se vypočítá podle vztahu (za předpokladu, že se teplota zředěného výfukového plynu při použití výměníku tepla udržuje po celý cyklus v rozmezí ±6 K):
 kde:
 MTOTW
 =
 hmotnost zředěného výfukového plynu ve vlhkém stavu za celý cyklus
 V
 0
 =
 objem plynu čerpaného za jednu otáčku čerpadla za zkušebních podmínek (m3/ot.)
 N
 P
 =
 celkový počet otáček čerpadla během zkoušky
 p
 B
 =
 atmosférický tlak ve zkušební komoře (kPa)
 p
 1
 =
 tlakový spád mezi atmosférickým tlakem a tlakem na vstupu čerpadla (kPa)
 T
 =
 průměrná teplota zředěného výfukového plynu u vstupu čerpadla během cyklu (K)
 Používá-li se systém s kompenzací průtoku (tj. bez výměníku tepla), vypočítá se okamžitá hmotnost emisí a integruje se přes celý cyklus. V tomto případě se vypočítá okamžitá hmotnost zředěného výfukového plynu podle vztahu:
 kde:
 N
 P, i
 = celkový počet otáček čerpadla v časovém úseku
 Systém CFV-CVS
 Hmotnostní průtok během celého cyklu se vypočítá, za předpokladu, že se teplota zředěného výfukového plynu při použití výměníku tepla udržuje po celý cyklus v rozmezí ±11 K, podle vztahu:
 kde:
 MTOTW
 =
 hmotnost zředěného výfukového plynu ve vlhkém stavu za celý cyklus
 t
 =
 doba cyklu (s)
 K
 v
 =
 kalibrační koeficient Venturiho trubice s kritickým průtokem
 p
 A
 =
 absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice (kPA)
 T
 =
 absolutní teplota na vstupu Venturiho trubice (K)
 Používá-li se systém s kompenzací průtoku (tj. bez výměníku tepla), vypočítá se okamžitá hmotnost emisí a integruje se přes celý cyklus. V tomto případě se vypočítá okamžitá hmotnost zředěného výfukového plynu podle vztahu:
 kde:
 Δti
 = časový úsek (s)
 Systém SSV-CVS
 Hmotnostní průtok během celého cyklu se vypočítá podle vztahu (za předpokladu, že se teplota zředěného výfukového plynu při použití výměníku tepla udržuje po celý cyklus v rozmezí ±11 K):
 kde:
 A
 0
 =
 souhrn konstant a převodů jednotek
 = 0,006111 v jednotkách SI
 d
 =
 průměr hrdla SSV (m)
 C
 d
 =
 výtokový součinitel SSV
 p
 A
 =
 absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice (kPa)
 T
 =
 teplota na vstupu Venturiho trubice (K)
 r
 =
 poměr absolutního statického tlaku mezi hrdlem a vstupem
 ß
 =
 poměr průměru hrdla SSV, d,
 Používá-li se systém s kompenzací průtoku (tj. bez výměníku tepla), vypočítá se okamžitá hmotnost emisí a integruje se přes celý cyklus. V tomto případě se vypočítá okamžitá hmotnost zředěného výfukového plynu podle vztahu:
 kde:
 Δti
 = časový úsek (s)
 Výpočet v reálném čase je spuštěn přiměřenou hodnotou C
 d, např. 0,98, nebo přiměřenou hodnotou Q
 ssv. Pokud výpočet začne hodnotou Q
 ssv, použije se tato výchozí hodnota Q
 ssv k výpočtu Re.
 Během všech emisních zkoušek musí být Reynoldsovo číslo u hrdla SSV v rozsahu Reynoldsových čísel použitých k sestrojení kalibrační křivky podle bodu 3.2 dodatku 2.
 2.2.2 Korekce vlhkosti u NOx
 Protože jsou emise NOx závislé na podmínkách okolního vzduchu, musí se koncentrace NOx korigovat s ohledem na vlhkost okolního vzduchu pomocí faktorů uvedených ve vztahu:
 kde:
 T
 a
 =
 teplota vzduchu (K)
 H


text:
a
 =
 vlhkost nasávaného vzduchu (g vody na 1 kg suchého vzduchu)
 kde:
 R
 a
 =
 relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 p
 a
 =
 tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 p
 B
 =
 celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnotu H
 a lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem, s použitím obecně uznávaných vzorců.
 2.2.3 Výpočet hmotnostního průtoku emisí
 2.2.3.1 Systémy s konstantním hmotnostním průtokem
 U systémů s výměníkem tepla se hmotnost znečišťujících látek MGAS (g/zkouška) určí podle vztahu:
 kde:
 u
 =
 poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou výfukového plynu, podle bodu 2.1.2.1 tabulky 6.
 conc
 =
 průměrné koncentrace korigované pozadím za celý cyklus (povinné u NOx a HC) nebo výsledek měření pomocí vaků pro jímání vzorku (ppm).
 M
 TOTW
 =
 celková hmotnost zředěného výfukového plynu za celý cyklus určená podle bodu 2.2.1 (kg).
 Protože jsou emise NOx závislé na podmínkách okolního vzduchu, musí se koncentrace NOx korigovat s ohledem na vlhkost okolního vzduchu pomocí faktoru k
 H podle bodu 2.2.2.
 Koncentrace měřené v suchém stavu musí být převedeny na vlhký stav podle bodu 1.3.2.
 2.2.3.1.1 Určení koncentrací korigovaných pozadím
 K určení netto koncentrace znečišťujících látek se průměrné koncentrace pozadí plynných znečišťujících látek v ředicím vzduchu odečtou od měřených koncentrací. Průměrné hodnoty koncentrací pozadí se určí metodou vaků pro jímání vzorku nebo kontinuálním měřením a integrací. Použije se tento vztah:
 kde:
 conc
 =
 koncentrace příslušné znečišťující látky v ředicím vzduchu korigovaná množstvím této znečišťující látky obsaženým v ředicím vzduchu (ppm)
 conc
 e
 =
 koncentrace příslušné znečišťující látky ve zředěném výfukovém plynu (ppm)
 conc
 d
 =
 okamžitá koncentrace příslušné znečišťující látky v ředicím vzduchu (ppm)
 DF
 =
 faktor ředění
 Faktor ředění se vypočítá podle vztahu:
 2.2.3.2 Systémy s kompenzací průtoku
 U systémů bez výměníku tepla se hmotnost znečišťujících látek M
 GAS (g/zkouška) určí výpočtem okamžitých hmotností emisí a integrací okamžitých hodnot během celého cyklu. Také korekci pozadím lze provádět přímo u okamžitých hodnot koncentrace. Použije se tento vztah:
 kde:
 conc
 e, i
 =
 okamžitá koncentrace příslušné znečišťující látky měřená ve zředěném výfukovém plynu (ppm)
 concd
 =
 okamžitá koncentrace příslušné znečišťující látky v ředicím vzduchu (ppm)
 u
 =
 poměr mezi hustotou složky výfukového plynu a hustotou výfukového plynu, podle bodu 2.1.2.1 tabulky 6.
 MTOTW, i
 =
 okamžitá hmotnost zředěného výfukového plynu (bod 2.2.1) (kg)
 MTOTW
 =
 celková hmotnost zředěného výfukového plynu za celý cyklus (bod 2.2.1) (kg)
 DF
 =
 faktor ředění určený podle bodu 2.2.3.1.1
 Protože jsou emise NOx závislé na podmínkách okolního vzduchu, musí se koncentrace NOx korigovat s ohledem na vlhkost okolního vzduchu pomocí faktoru k
 H podle bodu 2.2.2.
 2.2.4 Výpočet specifických emisí
 Specifické emise (g/kWh) se vypočtou pro každou jednotlivou složku podle vztahu:
 kde:
 M
 gas,cold
 =
 celková hmotnost plynných znečišťujících látek během cyklu se startem za studena (g)
 M
 gas,hot
 =
 celková hmotnost plynných znečišťujících látek během cyklu se startem za tepla (g)
 W
 act,cold
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za studena určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 W


text:
act,hot
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za tepla určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 2.2.5 Výpočet emise částic
 2.2.5.1 Výpočet hmotnostního průtoku
 Hmotnost částic M
 PT,cold a M
 PT,hot (g/zkouška) se vypočítá podle vztahu:
 kde:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold pro cyklus se startem za studena
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot pro cyklus se startem za tepla
 M
 f
 =
 hmotnost vzorku částic odebraného během cyklu (mg)
 M
 TOTW
 =
 celková hmotnost zředěného výfukového plynu za celý cyklus určená podle bodu 2.2.1 (kg)
 M
 SAM
 =
 hmotnost zředěného výfukového plynu odebraného z ředicího tunelu pro jímání částic (kg)
 a dále
 jestliže se váží odděleně (mg)
 M
 f,p
 =
 hmotnost částic zachycených na primárním filtru (mg)
 M
 f,b
 =
 hmotnost částic zachycených na koncovém filtru (mg)
 Jestliže se používá systém s dvojitým ředěním, odečte se hmotnost sekundárního ředicího vzduchu od celkové hmotnosti dvakrát zředěného výfukového plynu vedeného k filtrům pro odběr vzorku částic.
 kde:
 M
 TOT
 =
 hmotnost dvakrát zředěného výfukového plynu vedeného k filtrům pro odběr vzorku částic (kg)
 M
 SEC
 =
 hmotnost sekundárního ředicího vzduchu (kg)
 Jestliže se úroveň pozadí částic v ředicím vzduchu určuje podle bodu 4.4.4 přílohy 4A, může být hmotnost částic korigována pozadím. V tomto případě se hmotnost částic M
 PT,cold a M
 PT,hot (g/zkouška) vypočítá podle vztahu:
 kde:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold pro cyklus se startem za studena
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot pro cyklus se startem za tepla
 M
 f, M
 SAM, M
 TOTW
 =
 viz výše
 M
 DIL
 =
 hmotnost vzorku primárního ředicího vzduchu prošlého systémem odběru vzorku pozadí částic (kg)
 M
 d
 =
 hmotnost zachycených částic pozadí z primárního ředicího vzduchu (mg)
 DF
 =
 faktor ředění určený podle bodu 2.2.3.1.1
 2.2.5.2 Korekční faktor vlhkosti pro částice
 Protože jsou emise částic ze vznětových motorů závislé na vlastnostech okolního vzduchu, musí se koncentrace částic korigovat s ohledem na vlhkost okolního vzduchu faktorem kp podle vztahu:
 kde:
 H
 a= vlhkost nasávaného vzduchu (g vody na 1 kg suchého vzduchu)
 kde:
 R
 a= relativní vlhkost nasávaného vzduchu (%)
 p
 a= tlak nasycených par v nasávaném vzduchu (kPa)
 p
 B= celkový barometrický tlak (kPa).
 Pozn.: Hodnotu H
 a lze určit z výše uvedeného měření relativní vlhkosti nebo z měření rosného bodu, měření tlaku par nebo měření psychrometrem, s použitím obecně uznávaných vzorců.
 2.2.5.3 Výpočet specifických emisí
 Specifické emise (g/kWh) se vypočtou podle vztahu:
 kde:
 M
 PT,cold
 =
 hmotnost částic během cyklu se startem za studena u NRTC (g/zkouška)
 M
 PT,hot
 =
 hmotnost částic během cyklu se startem za tepla u NRTC (g/zkouška)
 K
 p, cold
 =
 korekční faktor vlhkosti pro částice během cyklu se startem za studena
 K
 p, hot
 =
 korekční faktor vlhkosti pro částice během cyklu se startem za tepla
 W
 act, cold
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za studena určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 W
 act, hot
 =
 efektivní práce cyklu během cyklu se startem za tepla určená podle bodu 4.6.2 přílohy 4A (kWh)
 (1) V případě NOx se koncentrace NOx (NOx
 conc nebo


text:
NOx
 conc
 c) násobí faktorem KHNOx (korekčním faktorem vlhkosti pro NOx uvedeným v bodu 1.3.3): K
 HNOx · conc nebo K
 HNOx · conc
 c
 (2) V případě NOx se koncentrace NOx (NOx
 conc nebo NOx
 conc
 c) násobí faktorem KHNOx (korekčním faktorem vlhkosti pro NOx uvedeným v bodu 1.3.3): K
 HNOx · conc nebo K
 HNOx · conc
 c
 (3) Hmotnostní průtok částic PT
 mas se násobí faktorem Kp (korekčním faktorem vlhkosti pro částice podle bodu 1.4.1).
 Dodatek 4
 Analytické systémy a systémy odběru vzorků
 1. SYSTÉMY ODBĚRU VZORKŮ PLYNŮ A ČÁSTIC
 Číslo obrázku
 Popis
 2
 Analytický systém pro surový výfukový plyn
 3
 Analytický systém pro zředěný výfukový plyn
 4
 Ředění části toku, izokinetický průtok, regulace sacím ventilátorem, odběr dílčího vzorku
 5
 Ředění části toku, izokinetický průtok, regulace tlakovým ventilátorem, odběr dílčího vzorku
 6
 Ředění části toku, měření CO2 nebo NOx, odběr dílčího vzorku
 7
 Ředění části toku, měření CO2 nebo bilance uhlíku, odběr celkového vzorku
 8
 Ředění části toku, jednoduchá Venturiho trubice a měření koncentrace, odběr dílčího vzorku
 9
 Ředění části toku, dvojitá Venturiho trubice nebo dvojitá clona a měření koncentrace, odběr dílčího vzorku
 10
 Ředění části toku, rozdělení do více trubek a měření koncentrace, odběr dílčího vzorku
 11
 Ředění části toku, regulace průtoku, odběr celkového vzorku
 12
 Ředění části toku, regulace průtoku, odběr dílčího vzorku
 13
 Ředění plného toku, objemové dávkovací čerpadlo nebo Venturiho trubice s kritickým průtokem, odběr dílčího vzorku
 14
 Systém odběru vzorku částic
 15
 Systém s ředěním plného toku
 1.1 Určení plynných emisí
 Bod 1.1.1 a obrázky 2 a 3 obsahují podrobný popis doporučených systémů odběru vzorků a analytických systémů. Protože rovnocenných výsledků lze dosáhnout při různém uspořádání, není nutná přesná shoda s uvedenými obrázky. K získání dalších informací a ke koordinaci funkcí dílčích systémů mohou být použity další části, jako jsou přístroje, ventily, elektromagnety, čerpadla a spínače. Jiné součásti, kterých není zapotřebí k udržení přesnosti některých systémů, je možno vyloučit, pokud se jejich vyloučení opírá o odborné technické posouzení.
 1.1.1 Složky plynných emisí CO, CO2, HC, NOx
 Je popsán analytický systém pro určení plynných emisí v surovém nebo zředěném výfukovém plynu, založený na použití
 —
 analyzátoru HFID pro měření uhlovodíků;
 —
 analyzátorů NDIR pro měření oxidu uhelnatého a oxidu uhličitého;
 —
 analyzátoru HCLD nebo rovnocenného analyzátoru pro měření oxidů dusíku.
 U surového výfukového plynu (obrázek 2) se vzorek k určení všech složek může odebírat jednou odběrnou sondou nebo dvěma odběrnými sondami umístěnými velmi blízko sebe, které jsou uvnitř rozdělené pro různé analyzátory. Je nutné dbát na to, aby v žádném bodě analytického systému nedocházelo ke kondenzaci složek výfuku (tedy ani vody nebo kyseliny sírové).
 U zředěného výfukového plynu (obrázek 3) se vzorek k určení uhlovodíků odebírá jinou odběrnou sondou než vzorek k určení ostatních složek. Je nutné dbát na to, aby v žádném bodě analytického systému nedocházelo ke kondenzaci složek výfuku (tedy ani vody nebo kyseliny sírové).
 Obrázek 2
 Schéma systému sloužícího k analýze CO, NOx a HC
 Obrázek 3
 Schéma systému sloužícího k analýze CO, CO2, NOx a HC ve zředěném výfukovém


text:
plynu
 Popisy k obrázkům 2 a 3
 Obecné upozornění:
 Všechny konstrukční části, se kterými vzorek plynu přijde do styku, musí být udržovány na teplotě předepsané pro příslušný systém.
 — SP1 Odběrná sonda surového výfukového plynu (pouze obrázek 2)
 Doporučuje se sonda z nerezové oceli přímého tvaru s uzavřeným koncem a s více otvory. Vnitřní průměr nesmí být větší než vnitřní průměr odběrného potrubí. Tloušťka stěny sondy nesmí být větší než 1 mm. Sonda musí mít nejméně tři otvory ve třech různých radiálních rovinách o takové velikosti, aby odebíraly přibližně stejný tok vzorku. Sonda musí zabírat nejméně 80 % průměru výfukové trubky.
 — SP2 Odběrná sonda vzorků HC ze zředěného výfukového plynu (jen obrázek 3)
 Sonda musí:
 —
 tvořit první část vyhřívaného odběrného potrubí pro uhlovodíky (HSL3) délky 254 mm až 762 mm,
 —
 mít minimální vnitřní průměr 5 mm,
 —
 být instalována v ředicím tunelu DT (bod 1.2.1.2) v místě, kde jsou ředicí vzduch a výfukový plyn řádně promíšeny (tj. ve vzdálenosti rovnající se přibližně 10 průměrům tunelu ve směru proudění plynu od místa, v kterém vstupuje výfukový plyn do ředicího tunelu),
 —
 být dostatečně (radiálně) vzdálena od ostatních sond a od stěny tunelu tak, aby nebyla ovlivňována vlněními nebo víry,
 —
 být vyhřívána tak, aby se teplota proudu plynů ve výstupu ze sondy zvýšila na 463 K (190 °C) ±10 K.
 — SP3 Odběrná sonda vzorků CO, CO2, NOx ze zředěného výfukového plynu (jen obrázek 3)
 Sonda musí:
 —
 být v téže rovině jako SP2,
 —
 být dostatečně (radiálně) vzdálena od ostatních sond a od stěny tunelu tak, aby nebyla ovlivňována vlněními nebo víry,
 —
 být vyhřívána a izolována po celé své délce tak, aby měla teplotu nejméně 328 K (55 °C) a aby se zabránilo kondenzaci vodních par.
 — HSL1 Vyhřívané odběrné potrubí
 Odběrné potrubí vede vzorek plynu z jediné sondy k dělicímu bodu (dělicím bodům) a k analyzátoru HC.
 Odběrné potrubí musí:
 —
 mít vnitřní průměr nejméně 5 mm a nejvýše 13,5 mm;
 —
 být vyrobeno z nerezové oceli nebo z PTFE;
 —
 udržovat teplotu stěn měřenou na každém odděleně regulovaném vyhřívaném úseku na hodnotě 463 K (190 °C) ±10 K, je-li teplota výfukového plynu v odběrné sondě rovna 463 K (190 °C) nebo nižší,
 —
 udržovat teplotu stěn na hodnotě nad 453 K (180 °C), jestliže je teplota výfukových plynů v odběrné sondě vyšší než 463 K (190 °C);
 —
 udržovat teplotu plynu těsně před vyhřívaným filtrem (F2) a před HFID na hodnotě 463 K (190 °C) ±10 K.
 — HSL2 Vyhřívané odběrné potrubí pro NOx
 Odběrné potrubí musí:
 —
 udržovat teplotu stěn od 328 K do 473 K (od 55 °C do 200 °C) až ke konvertoru, jestliže se používá chladicí lázeň, a až k analyzátoru, jestliže se chladicí lázeň nepoužívá,
 —
 být vyrobeno z nerezové oceli nebo z PTFE;
 Protože odběrné potrubí je nutno vyhřívat jen proto, aby se zabránilo kondenzaci vody a kyseliny sírové, závisí teplota odběrného potrubí na obsahu síry v palivu.
 — SL Odběrné potrubí pro CO (CO2)
 Potrubí musí být