text:
ve výšce nejméně 200 mm a nejvíce 300 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík, a
 3.8.3.7.1.2.
 síla 550 ± 20 daN působící v podélné rovině vozidla a směrem k zadní části vozidla, ve výšce nejméně 200 mm a nejvíce 300 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík;
 3.8.3.7.2.
 u kotevních úchytů pro zádržný systém invalidního vozíku namontovaný ve vozidle kategorie M3:
 3.8.3.7.2.1. síla 740 ± 20 daN působící v podélné rovině vozidla a směrem k přední části vozidla, ve výšce nejméně 200 mm a nejvíce 300 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík, a
 3.8.3.7.2.2. síla 370 ± 20 daN působící v podélné rovině vozidla a směrem k zadní části vozidla, ve výšce nejméně 200 mm a nejvíce 300 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík;
 3.8.3.7.3.
 u kotevních úchytů pro zádržný systém pro uživatele invalidního vozíku musí síly odpovídat požadavkům předpisu č. 14. Síly musí působit prostřednictvím tažného zařízení vhodného pro typ pásu, jak je uvedeno v předpisu č. 14.
 3.8.3.8. Zádržný systém invalidního vozíku musí být podroben dynamické zkoušce provedené v souladu s těmito požadavky:
 3.8.3.8.1.
 zkušební vozík, představující vozík invalidní, o hmotnosti 85 kg musí být podroben časovému impulsu zpomalení z rychlosti mezi 48 km/h až 50 km/h do klidu, který:
 3.8.3.8.1.1. přesahuje 20 g ve směru dopředu po celkovou dobu nejméně 0,015 s;
 3.8.3.8.1.2. přesahuje 15 g ve směru dopředu po celkovou dobu nejméně 0,04 s;
 3.8.3.8.1.3. přesahuje dobu trvání 0,075 s;
 3.8.3.8.1.4. nepřesahuje 28 g po dobu delší než 0,08 s;
 3.8.3.8.1.5. nepřesahuje dobu trvání 0,12 s; a
 3.8.3.8.2.
 zkušební vozík, představující vozík invalidní, o hmotnosti 85 kg musí být podroben časovému impulsu zpomalení z rychlosti mezi 48 km/h až 50 km/h do klidu, který:
 3.8.3.8.2.1. přesahuje 5 g ve směru dozadu po celkovou dobu nejméně 0,015 s;
 3.8.3.8.2.2. nepřesahuje 8 g ve směru dozadu a po dobu delší než 0,02 s.
 3.8.3.8.3.
 Zkouška podle bodu 3.8.3.8.2 se nepoužije, pokud se tentýž zádržný systém použije pro směr dopředu i dozadu nebo pokud se provede rovnocenná zkouška.
 3.8.3.8.4.
 Pro výše uvedenou zkoušku se zádržný systém invalidního vozíku musí připevnit buď:
 3.8.3.8.4.1. ke kotevním úchytům připevněným ke zkušebnímu zařízení, které představuje geometrii ukotvení ve vozidle, pro něž je zádržný systém určen, nebo
 3.8.3.8.4.2. ke kotevním úchytům, které tvoří součást reprezentativní části vozidla, pro něž je zádržný systém určen, a které jsou sestaveny podle popisu v bodě 3.8.3.6.7.
 3.8.3.9. Zádržný systém pro uživatele invalidního vozíku musí vyhovovat požadavkům na zkoušky uvedeným v předpisu č. 16, nebo rovnocenné zkoušce časovým impulsem zpomalení podle bodu 3.8.3.8.1. Za vyhovující se považuje bezpečnostní pás schválený podle předpisu č. 16, který je příslušným způsobem označen.
 3.8.3.10. Zkouška podle bodů 3.8.3.6, 3.8.3.8 nebo 3.8.3.9 se považuje za nevyhovující, pokud nejsou splněny tyto požadavky:
 3.8.3.10.1.
 žádná část systému se nesmí během zkoušky porušit nebo oddělit od svého kotevního úchytu nebo od vozidla;
 3.8.3.10.2.
 mechanismy uvolnění invalidního vozíku a jeho uživatele musí být po skončení zkoušky schopné uvolnění;
 3.8.3.10.3.
 při zkoušce podle bodu 3.8.3.8 se během zkoušky


text:
nesmí invalidní vozík posunout o více než 200 mm v podélné rovině vozidla;
 3.8.3.10.4.
 žádná část systému nesmí být po skončení zkoušky deformována v takovém rozsahu, aby svými ostrými hranami nebo jinými výčnělky mohla způsobit zranění.
 3.8.3.11. Provozní pokyny musí být zřetelně uvedeny v blízkosti zádržného systému.
 3.8.4. Invalidní vozík orientovaný směrem vzad – požadavky statické zkoušky
 3.8.4.1. Ve vozidlech, u nichž se nevyžaduje montáž zádržného systému pro cestující, může být jako alternativa k ustanovení bodu 3.8.2 nebo 3.8.3 k dispozici prostor pro invalidní vozík konstruovaný tak, aby se uživatel invalidního vozíku mohl přepravovat i bez použití zádržného systému, přičemž invalidní vozík je směrován dozadu proti opoře nebo opěradlu a jsou splněna tato ustanovení:
 3.8.4.1.1.
 jedna z podélných stran prostoru pro invalidní vozík musí být bokem nebo stěnou vozidla nebo přepážkou;
 3.8.4.1.2.
 v přední části prostoru pro invalidní vozík musí být kolmo na podélnou osu vozidla namontována opora nebo opěradlo;
 3.8.4.1.3.
 opora nebo opěradlo musí být konstruovány pro kola nebo zadní část invalidního vozíku tak, aby se vozík opřel o oporu nebo opěradlo, aby se tak zabránilo převržení invalidního vozíku, a musí splňovat ustanovení bodu 3.8.5;
 3.8.4.1.4.
 na boku nebo stěně vozidla nebo na přepážce musí být namontováno madlo nebo držadlo tak, aby ho uživatel invalidního vozíku mohl snadno uchopit. Toto madlo nesmí přesahovat svislý průmět prostoru pro invalidní vozík o více než 90 mm, a to pouze ve výšce alespoň 850 mm nad podlahou prostoru pro invalidní vozík;
 3.8.4.1.5.
 na opačné straně prostoru pro invalidní vozík musí být namontováno zasouvatelné madlo nebo rovnocenné pevné zařízení, aby se omezil jakýkoli boční posun invalidního vozíku a aby uživatel invalidního vozíku zároveň mohl toto zařízení snadno uchopit;
 3.8.4.1.6.
 v blízkosti prostoru pro invalidní vozík musí být umístěn nápis s tímto textem:
 „Tento prostor je vyhrazen pro invalidní vozík. Vozík musí být zabrzděn, musí být směrován vzad a musí se opírat o oporu nebo opěradlo.“
 Na jakákoli textová označení se použijí ustanovení přílohy 3 bodu 7.6.11.8.
 3.8.5. Požadavky na opěradlo a oporu
 3.8.5.1. Opěradlo upevněné v prostoru pro invalidní vozík podle bodu 3.8.4 musí být upevněno kolmo k podélné ose vozidla a musí být schopné unést zátěž 250 ± 20 daN, která působí na střed čalouněného povrchu opěradla ve výšce minimálně 600 mm a maximálně 800 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík, po dobu alespoň 1,5 sekundy s použitím bloku o rozměrech 200 mm × 200 mm ve vodorovné rovině vozidla směrem k přední části vozidla. Opěradlo se nesmí prohnout o více než 100 mm a nesmí utrpět trvalou deformaci nebo poškození.
 3.8.5.2. Opora upevněná v prostoru pro invalidní vozík podle bodu 3.8.4 musí být upevněna kolmo k podélné ose vozidla a musí být schopná odolat síle 250 ± 20 daN, která působí na střed opory po dobu alespoň 1,5 sekundy ve vodorovné rovině vozidla směrem k přední části vozidla. Opora se nesmí prohnout o více než 100 mm a nesmí utrpět trvalou deformaci nebo poškození.
 3.8.6. Příklad opěradla, které splňuje požadavky bodu 3.8.4.1.3 (viz příloha 4 obrázek 29).
 3.8.6.1.

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
Spodní okraj opěradla musí být ve výšce minimálně 350 mm a maximálně 480 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík.
 3.8.6.2. Horní okraj opěradla musí být ve výšce minimálně 1 300 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík.
 3.8.6.3. Opěradlo musí mít šířku:
 3.8.6.3.1.
 minimálně 270 mm a maximálně 420 mm do výšky 830 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík; a
 3.8.6.3.2.
 minimálně 270 mm a maximálně 300 mm u výšky přesahující 830 mm, měřeno svisle od podlahy prostoru pro invalidní vozík.
 3.8.6.4. Opěradlo musí být namontováno v úhlu minimálně 4 stupně a maximálně 8 stupňů ke svislé rovině, přičemž spodní okraj opěradla je umístěn blíž k zadní části vozidla než jeho horní okraj.
 3.8.6.5. Čalouněný povrch opěradla musí tvořit jedinou souvislou rovinu.
 3.8.6.6. Čalouněný povrch opěradla musí projít kterýmkoli bodem pomyslné svislé roviny umístěné od zadní části k přední části prostoru pro invalidní vozík, která se nachází ve vzdálenosti minimálně 100 mm a maximálně 120 mm od přední části prostoru pro invalidní vozík, měřeno vodorovně, a minimálně 830 mm a maximálně 870 mm od podlahy prostoru pro invalidní vozík, měřeno svisle.
 3.9. Ovladače dveří
 3.9.1. Pokud jsou dveře uvedené v bodě 3.6 vybaveny ovladači otevírání pro použití za běžných podmínek, pak tyto ovladače:
 3.9.1.1.
 pokud jde o vnější ovladače, musí být na dveřích nebo v jejich blízkosti ve výšce mezi 850 mm a 1 300 mm od země a ve vzdálenosti maximálně 900 mm od těchto dveří; a
 3.9.1.2.
 pokud jde o vnitřní ovladače ve vozidlech třídy I, II a III, musí být na dveřích nebo v jejich blízkosti ve výšce mezi 850 mm a 1 300 mm od povrchu podlahy nejblíže u ovladače a nesmí být dál než 900 mm v jakémkoli směru od otvoru dveří.
 3.10. Ustanovení týkající se umístění nesložených kočárků nebo golfových kočárků
 3.10.1. (Vyhrazeno)
 3.10.2. Prostor pro nesložený kočárek nebo golfový kočárek musí být nejméně 750 mm široký a 1 300 mm dlouhý. Jeho podélná rovina musí být rovnoběžná s podélnou rovinou vozidla a povrch podlahy musí mít protiskluzové vlastnosti.
 3.10.3. Přístup do prostoru pro kočárky nebo golfové kočárky musí být zajištěn v souladu s těmito ustanoveními:
 3.10.3.1.
 Nesložený kočárek nebo golfový kočárek musí být možné přemístit bez překážek a snadno zvenku do určeného prostoru (prostorů) vozidla alespoň jedněmi z provozních dveří.
 3.10.3.1.1. Výrazem „bez překážek a snadno“ se rozumí situace, kdy:
 a)
 existuje dostatečný prostor pro manévrování s kočárkem nebo golfovým kočárkem;
 b)
 v prostoru nejsou žádné schody, mezery ani tyče, které by mohly překážet volnému pohybu kočárku nebo golfového kočárku.
 3.10.4. Prostor musí být opatřen piktogramem znázorněným na obrázku 23C v příloze 4.
 3.10.4.1. Tentýž piktogram musí být umístěn na přední straně vozidla u okraje vozovky i v blízkosti provozních dveří, jež umožňují přístup do prostoru pro kočárek nebo golfový kočárek.
 3.10.5. Pokud jde o stabilitu nesloženého kočárku nebo golfového kočárku, platí tyto požadavky:
 3.10.5.1.
 jedna z podélných stran prostoru pro kočárek nebo golfový kočárek musí být bokem nebo stěnou vozidla nebo přepážkou;
 3.10.5.2.
 v


text:
přední části prostoru pro kočárek nebo golfový kočárek musí být kolmo na podélnou osu vozidla namontována opora nebo opěradlo;
 3.10.5.3.
 opora nebo opěradlo musí být konstruovány tak, aby se kočárek nebo golfový kočárek nemohl převrátit, a musí splňovat ustanovení bodu 3.8.5 výše;
 3.10.5.4.
 na boku nebo stěně vozidla nebo na přepážce musí být namontováno madlo nebo držadlo tak, aby ho doprovázející osoba mohla snadno uchopit. Toto madlo nesmí přesahovat svislý průmět prostoru pro kočárek nebo golfový kočárek o více než 90 mm, a to pouze ve výšce alespoň 850 mm nad podlahou prostoru pro kočárek nebo golfový kočárek;
 3.10.5.5.
 na opačné straně prostoru pro kočárek nebo golfový kočárek musí být namontováno zasouvatelné madlo nebo rovnocenné pevné zařízení, aby se omezil jakýkoli boční posun kočárku nebo golfového kočárku.
 3.10.6. Tento prostor musí být vybaven zvláštním ovladačem, například tlačítkem, který cestujícím s nesloženým kočárkem nebo golfovým kočárkem umožní dát řidiči znamení, aby zastavil na příští zastávce. Použijí se obecné požadavky přílohy 3 bodu 7.7.9.1.
 3.10.7. Ovladače musí být opatřeny piktogramem popsaným na obrázku 23C v příloze 4. Rozměry piktogramu mohou být zmenšeny podle potřeby.
 3.10.8. Prostor pro nesložený kočárek nebo golfový kočárek se může nacházet bezprostředně vedle prostoru pro invalidní vozík, a tvořit tak jeho rozšířenou část. Výčnělky tyčí fungující jako držadla pro stojící cestující smí být povoleny, je-li splněn požadavek bodu 3.10.3 této přílohy.
 3.10.9. Jsou-li splněny příslušné požadavky, mohou být s prostorem pro umístění nesloženého kočárku nebo golfového kočárku kombinovány další prostory pro invalidní vozík. V takovém případě musí být takový prostor opatřen značkou nebo musí být tato značka připevněna v jeho blízkosti, přičemž značka obsahuje následující text, rovnocenný text nebo piktogram:
 „Prosím uvolněte tento prostor pro uživatele invalidního vozíku“.
 3.11. Ustanovení týkající se zařízení pro nastupování
 3.11.1. Obecné požadavky:
 3.11.1.1.
 Ovladače, kterými jsou ovládána zařízení pro nastupování, musí být jako takové zřetelně označeny. Na vysunutou nebo spuštěnou polohu zařízení pro nastupování musí být řidič upozorněn sdělovačem.
 3.11.1.2.
 V případě selhání bezpečnostního zařízení nesmí být možné uvést zdviže, rampy a systémy snížení výšky podlahy v činnost, pokud je nelze bezpečně obsluhovat ručně. Typ a umístění nouzového ovládání mechanismu musí být zřetelně označeny. V případě výpadku proudu musí být možné zdviže a rampy obsluhovat ručně.
 3.11.1.3.
 Zařízení pro nastupování může bránit přístupu k jedněm z provozních nebo nouzových dveří vozidla za předpokladu, že jsou zevnitř i zvnějšku vozidla splněny dvě následující podmínky.
 3.11.1.3.1. Zařízení pro nastupování nezakrývá kliku nebo jiné zařízení pro otevírání dveří.
 3.11.1.3.2. Zařízení pro nastupování lze snadno odstranit, aby se mohl prostor dveří uvolnit pro použití v případě nouze.
 3.11.2. Systém snížení výšky podlahy
 3.11.2.1. K umožnění provozu systému snížení výšky podlahy se požaduje spínač.
 3.11.2.2. Jakýkoli ovladač, který způsobí snížení nebo zdvižení jakékoli části karoserie nebo celé karoserie vůči povrchu vozovky, musí být zřetelně označen a přímo ovládán řidičem.
 3.11.2.3. Snižování musí být možné zastavit a ihned zvrátit jak ovladačem v dosahu řidiče sedícího v kabině, tak i ovladačem v blízkosti jakýchkoli dalších ovládacích prvků pro činnost systému snížení výšky podlahy.
 3.11.2.4. Jakýkoli systém snížení výšky podlahy,


text:
kterým je vozidlo vybaveno, nesmí vozidlu umožnit jet rychlostí vyšší než 5 km/h, pokud je vozidlo níže, než je jeho obvyklá jízdní výška.
 3.11.3. Zdviž
 3.11.3.1. Obecná ustanovení
 3.11.3.1.1. Zdviže smí být možno uvést do provozu, pouze pokud vozidlo stojí. Musí být zabráněno jakémukoli pohybu plošiny, dokud nebylo uvedeno v činnost nebo dokud se samočinně nezapnulo zařízení, které brání invalidnímu vozíku, aby sjel z plošiny.
 3.11.3.1.2. Plošina zdviže musí být nejméně 800 mm široká a nejméně 1 200 mm dlouhá a musí ji být možné uvést v činnost při naložení hmotnosti nejméně 300 kg.
 3.11.3.2. Další technické požadavky na zdviže ovládané servomotorem
 3.11.3.2.1. Ovladač musí být konstruován tak, aby se při uvolnění automaticky vrátil do vypnuté polohy. Pokud k tomu dojde, pohyb zdviže se musí ihned zastavit a musí být možné zajistit pohyb v kterémkoli směru.
 3.11.3.2.2. Prostor, který obsluha nevidí a v němž může pohyb zdviže zachytit nebo rozdrtit předměty, musí být chráněn bezpečnostním zařízením (např. reverzním systémem).
 3.11.3.2.3. V případě uvedení některého z těchto bezpečnostních zařízení v činnost se musí pohyb zdviže ihned zastavit a musí se zahájit pohyb v opačném směru.
 3.11.3.3. Chod zdviží ovládaných servomotorem
 3.11.3.3.1. Pokud je zdviž u provozních dveří v přímém zorném poli řidiče vozidla, může být obsluhována řidičem sedícím na svém sedadle.
 3.11.3.3.2. Ve všech ostatních případech musí být ovladače v blízkosti zdviže. Jejich uvedení v činnost a vypnutí však musí být možné pouze ze sedadla řidiče.
 3.11.3.4. Ručně ovládaná zdviž
 3.11.3.4.1. Zdviž musí být konstruována pro ovládání z blízkosti zdviže.
 3.11.3.4.2. Zdviž musí být konstruována tak, aby její ovládání nevyžadovalo nadměrnou sílu.
 3.11.4. Rampa
 3.11.4.1. Obecná ustanovení
 3.11.4.1.1. Rampu smí být možno uvést do provozu, pouze pokud vozidlo stojí.
 3.11.4.1.2. Hrany musí být zvnějšku zaobleny poloměrem minimálně 2,5 mm. Rohy musí být zvnějšku zaobleny poloměrem minimálně 5 mm.
 3.11.4.1.3. Využitelná plocha rampy musí být široká minimálně 800 mm. Sklon rampy, rozložené nebo vysunuté na obrubník vysoký 150 mm, by neměl překročit 12 %. Sklon rampy, rozložené nebo vysunuté na vozovku, by neměl překročit 36 %. Pro splnění této zkoušky lze použít systém snížení výšky podlahy.
 3.11.4.1.4. Každá rampa delší než 1 200 mm ve stavu připraveném pro použití musí být opatřena zařízením, které brání vyjetí invalidního vozíku do strany.
 3.11.4.1.5. Každá rampa musí být schopná bezpečného provozu s naložením 300 kg.
 3.11.4.1.6. Vnější okraj povrchu rampy, který lze využít pro invalidní vozík, musí být zřetelně označen páskou o šířce 45 mm až 55 mm, jejíž barva je kontrastní vůči ostatnímu povrchu rampy. Barevná páska musí být umístěna podél vnějšího okraje a podél obou okrajů rovnoběžných se směrem pohybu invalidního vozíku.
 Označení upozorňující na nebezpečí převrácení nebo na místo, kde povrch rampy tvoří rovněž součást schodu, jsou přípustná.
 3.11.4.1.7. Přenosná rampa musí být v poloze pro použití zajištěna. U přenosné rampy musí být k dispozici vhodná poloha, ve které ji lze sklopit a je pohotově připravena k použití.
 3.11.4.2. Provozní režimy
 3.11.4.2.1. Vysunutí a zasunutí rampy může být zajišťováno buď ručně, nebo pomocí servomotoru.
 3.11.4.3. Další technické požadavky na rampy ovládané servomotorem


text:
3.11.4.3.1. Vysunutí a zasunutí rampy musí být oznamováno blikajícími žlutými kontrolkami a zvukovým signálem.
 3.11.4.3.2. Vysunutí a zasunutí rampy, při kterém hrozí riziko zranění, musí být chráněno bezpečnostním(i) zařízením(i).
 3.11.4.3.3. Tato bezpečnostní zařízení musí zastavit pohyb rampy, pokud je rampa vystavena průměrné reakční síle maximálně 150 N. Špičková síla může být po krátký časový úsek vyšší než 150 N za předpokladu, že nepřesáhne 300 N. Reakční sílu lze měřit jakoukoli metodou, kterou uzná schvalovací orgán. Pokyny pro měření reakčních sil jsou uvedeny v příloze 6 tohoto předpisu.
 3.11.4.3.4. Vodorovný pohyb rampy se musí přerušit, je-li zatížena hmotností 15 kg.
 3.11.4.4. Provoz ramp ovládaných servomotorem
 3.11.4.4.1. Pokud má řidič dostatečný výhled na rampu, aby mohl sledovat její vysouvání a použití a zajistit bezpečnost cestujících, může řidič rampu ovládat ze svého sedadla. Tento požadavek může být splněn vhodným(i) zařízením(i) pro nepřímý výhled.
 3.11.4.4.2. Ve všech ostatních případech musí být ovladače v blízkosti rampy. Jejich uvedení v činnost a vypnutí však musí být možné pouze ze sedadla řidiče.
 3.11.4.5. Provoz ručně ovládaných ramp
 3.11.4.5.1. Rampa musí být konstruována tak, aby k jejímu ovládání nebylo třeba nadměrné síly.
 PŘÍLOHA 9
 (Vyhrazeno)
 PŘÍLOHA 10
 Schválení typu samostatného technického celku a schválení typu vozidla s karoserií, která již byla schválena jako samostatný technický celek
 1. SCHVÁLENÍ TYPU SAMOSTATNÉHO TECHNICKÉHO CELKU
 1.1. Aby bylo možné udělit karoserii vozidla schválení typu samostatného technického celku podle tohoto předpisu, musí výrobce prokázat ke spokojenosti schvalovacího orgánu splnění podmínek, jež jako výrobce uvádí. Ostatní podmínky tohoto předpisu musí být splněny a prokázány podle bodu 2.
 1.2. Schválení může být uděleno při splnění podmínek u úplného vozidla (jako např. vlastnosti vhodného podvozku, omezení použití nebo instalace), přičemž tato omezení musí být uvedena na certifikátu schválení typu.
 1.3. Veškeré takové podmínky musí být náležitým způsobem sděleny kupujícímu karoserie vozidla nebo výrobci další konstrukční fáze vozidla.
 2. SCHVÁLENÍ TYPU VOZIDLA S KAROSERIÍ, KTERÁ JIŽ BYLA SCHVÁLENA JAKO SAMOSTATNÝ TECHNICKÝ CELEK.
 2.1. Aby bylo podle tohoto předpisu možné udělit schválení typu vozidlu s karoserií, která již byla schválena jako samostatný technický celek, musí výrobce prokázat ke spokojenosti schvalovacího orgánu dodržení požadavků tohoto předpisu, které ještě nebyly splněny a prokázány podle bodu 1, přičemž se musí přihlédnout k jakémukoli předchozímu schválení typu pro nedokončené vozidlo.
 2.2. Musí být splněny veškeré požadavky podle bodu 1.2 výše.
 PŘÍLOHA 11
 Hmotnosti a rozměry
 1. Tato příloha se vztahuje na hmotnosti a rozměry motorových vozidel kategorií M2 a M3 v míře nezbytné pro schvalování vozidla z hlediska jeho celkové konstrukce.
 2. DEFINICE
 Pro účely této přílohy:
 2.1.
 „Skupinou náprav“ se rozumí nápravy, které jsou částí podvozku. Skupina dvou náprav se nazývá dvounápravový podvozek a skupina tří náprav třínápravový podvozek. Podle zvyklosti se jednotlivá náprava považuje za skupinu o jedné nápravě.
 2.2.
 „Rozměry vozidla“ se rozumí výrobcem uvedené rozměry vozidla dané jeho konstrukcí.
 2.2.1. „Délkou vozidla“ se rozumí rozměr, který se měří podle bodu 6.1 normy ISO 612-1978.
 Kromě ustanovení uvedené normy se při měření délky vozidla neberou v úvahu tato zařízení:
 a)
 stírače a ostřikovače;
 b)
 přední nebo zadní registrační


text:
tabulky;
 c)
 těsnicí zařízení pro celní účely a jejich ochrana;
 d)
 zařízení pro připoutání plachty a jejich ochrana;
 e)
 osvětlovací zařízení;
 f)
 zrcátka a jiná zařízení pro nepřímý výhled;
 g)
 pomocné prostředky pro výhled;
 h)
 trubky přívodu vzduchu;
 i)
 délkové dorazy pro odnímatelné karoserie;
 j)
 přístupové schody a držadla;
 k)
 pryžové nárazníky a podobná zařízení;
 l)
 zdvihací plošiny, přístupové rampy a podobná zařízení v provozním stavu, jejichž rozměr nepřesahuje 300 mm za předpokladu, že není překročen ložný prostor vozidla;
 m)
 spojovací zařízení motorových vozidel;
 n)
 trolejové sběrače elektricky poháněných vozidel;
 o)
 vnější sluneční clony.
 2.2.2. „Šířkou vozidla“ se rozumí rozměr, který se měří podle bodu 6.2 normy ISO 612-1978.
 Kromě ustanovení uvedené normy se při měření šířky vozidla neberou v úvahu tato zařízení:
 a)
 těsnicí zařízení pro celní účely a jejich ochrana;
 b)
 zařízení pro připoutání plachty a jejich ochrana;
 c)
 zařízení indikující poškození pneumatiky;
 d)
 vyčnívající pružné části systému proti rozstřiku;
 e)
 osvětlovací zařízení;
 f)
 přístupové rampy v provozním stavu, zdvihací plošiny a podobná zařízení v provozním stavu za předpokladu, že nevyčnívají více než 10 mm od boku vozidla a dopředu nebo dozadu směřující rohy ramp jsou zaobleny poloměrem nejméně 5 mm; hrany musí být zaobleny poloměrem nejméně 2,5 mm;
 g)
 zrcátka a jiná zařízení pro nepřímý výhled;
 h)
 ukazatele tlaku v pneumatikách;
 i)
 zasouvatelné schody;
 j)
 vyboulená část boku pneumatiky bezprostředně nad místem styku se zemí;
 k)
 pomocné prostředky pro výhled;
 l)
 boční zasouvatelná vodicí zařízení u autobusů a autokarů určená k použití u systémů navádění autobusů, nejsou-li zatažena;
 m)
 zařízení pro osvětlení provozních dveří.
 2.2.3. „Výškou vozidla“ se rozumí rozměr, který se měří podle bodu 6.3 normy ISO 612-1978.
 Kromě ustanovení uvedené normy se při měření výšky vozidla neberou v úvahu tato zařízení:
 a)
 antény;
 b)
 pantografy nebo trolejové sběrače ve zdvižené poloze.
 U vozidel se zařízením pro zdvihání náprav je nutno brát v úvahu účinek tohoto zařízení.
 2.3.
 „Maximální technicky přípustnou hmotností na nápravu (m)“ se rozumí hmotnost odpovídající maximálnímu přípustnému statickému svislému zatížení působícímu nápravou na povrch vozovky, danému konstrukcí vozidla a nápravy a uvedenému výrobcem vozidla.
 2.4.
 „Maximální technicky přípustnou hmotností na skupinu náprav (μ)“ se rozumí hmotnost odpovídající maximálnímu přípustnému statickému svislému zatížení působícímu skupinou náprav na povrch vozovky, danému konstrukcí vozidla a skupiny náprav a uvedenému výrobcem vozidla.
 2.5.
 „Přípojnou hmotností“ se rozumí celkové zatížení působící na povrch vozovky nápravou/nápravami taženého vozidla/tažných vozidel.
 2.6.
 „Maximální technicky přípustnou přípojnou hmotností (TM)“ se rozumí maximální přípojná hmotnost uvedená výrobcem.
 2.7.
 „Maximální technicky přípustnou hmotností působící v bodě spojení na vozidlo“ se rozumí hmotnost odpovídající maximálnímu přípustnému statickému svislému zatížení v bodě spojení, danému konstrukcí vozidla a/nebo spojovacího zařízení a uvedenému výrobcem. Podle definice tato hmotnost nezahrnuje hmotnost spojovacího zařízení vozidla.
 2.8.
 „Maximální technicky přípustnou hmotností naložené jízdní soupravy (MC)“ se rozumí celková hmotnost soupravy vozidla a přívěsu/přívěsů uvedená výrobcem.
 2.9.
 „Zařízením pro zdvihání nápravy“ se rozumí zařízení trvale připevněné k vozidlu za účelem snižování nebo zvyšování zatížení na nápravu/nápravy podle podmínek zatížení vozidla:
 a)
 buď zvedáním kol nad zem/jejich spouštěním na zem;
 b)
 nebo


text:
bez zvedání kol nad zem (např. u systému vzduchového odpružení či jiných systémů);
 za účelem snížení opotřebení pneumatik, když vozidlo není plně naloženo, a/nebo pro snadnější rozjezd motorového vozidla nebo soupravy vozidel na kluzké vozovce zvýšením zatížení hnací nápravy.
 3. POŽADAVKY
 3.1. Měření hmotnosti vozidla v provozním stavu a jejího rozložení na nápravy
 Hmotnost vozidla v provozním stavu a její rozložení na nápravy se měří na vozidle/vozidlech předaném/předaných podle bodu 3.4 tohoto předpisu, stojícím/stojícími s koly nastavenými v přímém směru. Jestliže se naměřené hmotnosti liší maximálně o 3 % od hmotností uvedených výrobcem pro odpovídající technické uspořádání v rámci typu, nebo maximálně o 5 %, jde-li o vozidlo kategorie M2 s maximální hmotností 3 500 kg, použijí se pro účely níže uvedených požadavků hmotnosti v provozním stavu a jejich rozložení na nápravy, jak je uvádí výrobce. V ostatních případech se použijí naměřené hmotnosti, přičemž technická zkušebna pak může podle potřeby provést další měření na jiném vozidle/jiných vozidlech, než které/která bylo/byla předáno/předána podle bodu 3.4 tohoto předpisu.
 3.2. Výpočet rozložení hmotnosti
 3.2.1. Postup výpočtu
 3.2.1.1. Pro účely níže uvedených výpočtů rozložení hmotnosti poskytne výrobce technické zkušebně provádějící zkoušky informace (v tabulce nebo jiné vhodné podobě) nezbytné pro zjištění u každého technického uspořádání v rámci typu vozidla odpovídající maximální technicky přípustnou hmotnost naloženého vozidla, maximální technicky přípustné hmotnosti na nápravy a skupiny náprav, maximální technicky přípustnou přípojnou hmotnost a maximální technicky přípustnou hmotnost naložené jízdní soupravy.
 3.2.1.2 Provedou se vhodné výpočty k zajištění toho, že pro každou technickou konfiguraci v rámci typu jsou splněny níže uvedené požadavky. Pro tento účel lze výpočty omezit na nejnepříznivější případy.
 3.2.1.3. V následujících požadavcích označují výrazy M, mi, μj TM, a MC následující parametry, u nichž musí být splněny požadavky bodu 3.2 výše:
 M
 =
 maximální technicky přípustná hmotnost naloženého vozidla;
 mi
 =
 maximální technicky přípustná hmotnost na nápravu označenou indexem „i“, kde „i“ se mění od 1 po celkový počet náprav vozidla;
 μj
 =
 maximální technicky přípustná hmotnost na jednotlivou nápravu nebo skupinu náprav označenou indexem „j“, kde „j“ se mění od 1 po celkový počet jednotlivých náprav a skupin náprav;
 TM
 =
 maximální technicky přípustná přípojná hmotnost; a
 MC
 =
 maximální technicky přípustná hmotnost naložené jízdní soupravy.
 3.2.1.4. U jednotlivé nápravy označené indexem „i“ jako náprava a indexem „j“ jako skupina náprav, je podle definice mi = μj.
 3.2.1.5. U vozidel vybavených zatížitelnými nápravami se výpočty podle bodu 3.2.1.2 provedou s odpružením těchto náprav zatíženým při běžné provozní konfiguraci. U vozidel se zdvihatelnými nápravami se výpočty podle bodu 3.2.1.2 provedou při spuštěných nápravách.
 3.2.1.6. U skupin náprav uvede výrobce zásady rozložení celkové hmotnosti, která působí na skupinu, na nápravy (např. pomocí vzorce rozložení nebo grafu rozložení).
 3.2.2. Omezení zatížení
 3.2.2.1. Součet hmotností mi nesmí být menší než hmotnost M.
 3.2.2.2. U žádné skupiny náprav označené indexem „j“ nesmí být součet hmotností mi na jejích nápravách menší než hmotnost μj. Kromě toho nesmí být žádná z hmotností mi menší než část μj působící na nápravu „i“, jak určují zásady rozložení hmotnosti pro uvedenou skupinu náprav.


text:
3.2.2.3. Součet hmotností μj nesmí být menší než hmotnost M.
 3.2.2.4. MC nesmí být větší než M + TM.
 3.2.3. Podmínky zatížení
 3.2.3.1. Součet hmotnosti vozidla v provozním stavu, hmotnosti Q vynásobené počtem sedících a stojících cestujících a hmotností WP, B a BX podle definic v bodě 3.2.3.2.1 níže a maximální technicky přípustné hmotnosti v bodě spojení, je-li spojovací zařízení namontováno výrobcem, nesmí být vyšší než hmotnost M.
 3.2.3.2. Je-li vozidlo v provozním stavu zatíženo podle bodu 3.2.3.2.1 níže, nesmí být hmotnost odpovídající zatížení na každou nápravu větší než hmotnost mi na každou nápravu a hmotnost odpovídající zatížení na každou jednotlivou nápravu nebo skupinu náprav nesmí být větší než hmotnost μj na uvedenou skupinu náprav. Kromě toho se hmotnost odpovídající zatížení na hnací nápravu nebo součet hmotností odpovídajících zatížení hnacích náprav musí rovnat alespoň 25 % hmotnosti M.
 3.2.3.2.1. Vozidlo v provozním stavu je zatíženo: hmotností odpovídající počtu sedících cestujících P o hmotnosti Q; hmotností odpovídající počtu stojících cestujících SP o hmotnosti Q rozložené stejnoměrně po ploše pro stojící cestující S1; případně též hmotností WP rozloženou stejnoměrně ve všech prostorech pro invalidní vozík; hmotností B (kg) rozloženou stejnoměrně v prostorech pro zavazadla; hmotností BX (kg) rozloženou stejnoměrně na ploše střechy uzpůsobené k přepravě zavazadel, kde:
 P je počet míst k sezení.
 S1 je plocha pro stojící cestující. U vozidel třídy III nebo B platí, že S1 = 0.
 Hodnota SP uvedená výrobcem nesmí přesahovat hodnotu S1/SSp, kdy SSp je obvyklý prostor pro jednoho stojícího cestujícího podle níže uvedené tabulky.
 WP (kg) je počet míst pro invalidní vozík vynásobený hodnotou 250 kg, představující hmotnost invalidního vozíku a uživatele.
 Hmotnost B (kg) uvedená výrobcem musí mít číselnou hodnotu nejméně 100 × V.
 V je celkový objem prostorů pro zavazadla v m3 včetně vnějších přihrádek, schrán na lyže a prostor pro zavazadla, které jsou upevněny na vnější straně vozidla.
 Hmotnost BX uvedená výrobcem musí mít číselnou hodnotu nejméně 75 kg/m2.
 Dvoupodlažní vozidla nesmějí být uzpůsobena pro přepravu zavazadel na střeše, a proto bude hodnota BX pro dvoupodlažní vozidla nulová.
 Hodnoty Q a SSp jsou uvedeny v tabulce:
 Třída vozidla
 Q (kg) hmotnost jednoho cestujícího
 Ssp (m2/cestující) obvyklý prostor pro jednoho stojícího cestujícího
 Třída I a A
 68
 0,125
 Třída II
 71 (*1)
 0,15
 Třída III a B
 71 (*1)
 bez stojících cestujících
 3.2.3.2.2. U vozidla vybaveného proměnným počtem sedadel, plochou pro stojící cestující (S1) a/nebo vybaveného pro přepravu invalidních vozíků se požadavky bodů 3.2.3.1 a 3.2.3.2 musí určit podle situace pro každou z těchto podmínek:
 3.2.3.2.2.1.
 při obsazení všech sedadel a následném obsazení zbylé plochy pro stojící cestující (až do maximálního počtu míst k stání uvedeného výrobcem, je-li dosažen, a s vyloučením prostor určených výhradně pro uživatele invalidního vozíku) a, jestliže ještě zbývá prostor, při obsazení všech prostor pro invalidní vozík;
 3.2.3.2.2.2.
 při obsazení všech ploch pro stojící cestující (až do maximálního počtu míst k stání uvedeného výrobcem a s vyloučením prostor určených výhradně pro uživatele invalidního vozíku) a následném obsazení zbývajících míst pro sedící cestující, a jestliže ještě zbývá prostor, při obsazení


text:
všech prostor pro invalidní vozík;
 3.2.3.2.2.3.
 při obsazení všech prostor pro invalidní vozík a následném obsazení zbývající plochy pro stojící cestující (až do maximálního počtu uvedeného výrobcem, je-li dosažen) a poté při obsazení zbývajících dostupných sedadel.
 3.2.3.3. Když je vozidlo v provozním stavu nebo zatížené podle bodu 3.2.3.2.1 výše, hmotnost odpovídající zatížení přední nápravy nebo skupiny náprav nesmí být menší než procentní podíl hmotnosti vozidla v provozním stavu nebo maximální technicky přípustné hmotnosti naloženého vozidla „M“, jak je uvedeno v následující tabulce:
 Třída I a A
 Třída II
 Třída III a B
 Tuhé
 Kloubové
 Tuhé
 Kloubové
 Tuhé
 Kloubové
 20
 20
 25 (1)
 20
 25 (1)
 20
 3.2.3.4. Pokud má být vozidlu uděleno schválení pro více než jednu třídu, pro každou třídu se použijí body 3.2.3.1 a 3.2.3.2.
 3.3. Označení vozidel
 3.3.1. Vozidlo musí být zevnitř zřetelně označeno na místě viditelném pro řidiče v sedící poloze:
 3.3.1.1.
 písmeny nebo piktogramy nejméně 10 mm vysokými a čísly nejméně 12 mm vysokými udávajícími:
 3.3.1.1.1.
 maximální počet míst k sezení, pro který je vozidlo konstruováno;
 3.3.1.1.2.
 případně maximální počet míst k stání, pro který je vozidlo konstruováno;
 3.3.1.1.3.
 případně maximálního počtu invalidních vozíků, pro jejichž dopravu je vozidlo konstruováno.
 3.3.1.2.
 písmeny nebo piktogramy nejméně 10 mm vysokými a čísly nejméně 12 mm vysokými udávajícími:
 3.3.1.2.1.
 hmotnost zavazadel, která smí být přepravována, když je vozidlo plně obsazeno podle bodu 3.2.3 této přílohy.
 3.3.1.2.2.
 Tato hmotnost případně zahrnuje hmotnost zavazadel:
 3.3.1.2.2.1.
 v prostorech pro zavazadla (hmotnost B, bod 3.2.3.2.1 výše);
 3.3.1.2.2.2.
 na střeše, je-li uzpůsobena k přepravě zavazadel (hmotnost BX, bod 3.2.3.2.1 výše).
 3.3.2. V blízkosti výše uvedeného označení musí být prostor pro označení vozidla písmeny nebo piktogramy nejméně 10 mm vysokými a čísly nejméně 12 mm vysokými uvádějícími údaje o hmotnostech zavazadel B a BX, které mohou být přepravovány, když je vozidlo obsazeno maximálním počtem cestujících a posádky a vozidlo nepřekračuje maximální hmotnost naloženého vozidla nebo maximální hmotnost na jakoukoli nápravu nebo skupinu náprav, při které může být vozidlo uvedeno do provozu v zemi, kde má být registrováno. Smluvní strany, které vyžadují označení této hmotnosti, musí se souhlasem výrobce stanovit hmotnost zavazadel, která má být označena, a učinit nezbytná opatření pro to, aby vozidla byla takto označena před jejich registrací.
 3.4. Manévrovací schopnosti
 3.4.1. Každé vozidlo musí být schopné projet v obou směrech po úplné kruhové trajektorii o 360° uvnitř plochy definované dvěma soustřednými kružnicemi, přičemž vnější kružnice má poloměr 12,50 m a vnitřní kružnice poloměr 5,30 m, aniž by krajní body vozidla (s výjimkou vyčnívajících částí vyjmutých z měření šířky vozidla) z obvodu kružnic vyčnívaly. U vozidel se zařízením pro zdvihání nápravy se tento požadavek vztahuje také na zdvihatelnou nápravu/zdvihatelné nápravy ve zdvižené poloze nebo na zatížitelnou nápravu/zatížitelné nápravy v nenaloženém stavu.
 3.4.1.1. Požadavky bodu 3.4.1 se ověří pro krajní přední bod vozidla, jenž sleduje obrys vnější kružnice (viz obrázek A).
 3.4.2. Stojí-li vozidlo v klidu, stanoví se vyznačením čáry na zemi svislá rovina tečná k boku vozidla a směřující ven z kružnice. U kloubového vozidla se musí s touto rovinou vyrovnat dvě tuhé


text:
části. Pokud se vozidlo pohybuje z přímého směru do mezikruží popsaného v bodě 3.4.1, nesmí se žádná jeho část pohybovat mimo tuto svislou rovinu o více než 0,60 m (viz obrázky B a C).
 Obrázek A
 Obrázek B
 R
 =
 12,5 m
 r
 =
 5,3 m
 U
 =
 maximálně 0,6 m
 Obrázek C
 R
 =
 12,5 m
 r
 =
 5,3 m
 U
 =
 maximálně 0,6 m
 3.4.3. Požadavky bodů 3.4.1 až 3.4.2 výše lze na žádost výrobce také ověřit příslušným rovnocenným výpočtem nebo názornou geometrickou ukázkou.
 3.4.4. U neúplných vozidel musí výrobce uvést maximální přípustné rozměry, pro které se má vozidlo zkontrolovat podle požadavků bodů 3.4.1 a 3.4.2 výše.
 (*1) Včetně 3 kg pro příruční zavazadlo.
 (1) Tato hodnota se zmenší na 20 % u třínápravových vozidel tříd II a III, která mají dvě řízené nápravy.
 PŘÍLOHA 12
 Doplňkové bezpečnostní předpisy pro trolejbusy
 1. DEFINICE
 1.1. „Napětím sítě“ se rozumí napětí zajištěné pro trolejbus z vnějšího napájecího zdroje.
 Trolejbusy musí být konstruovány tak, aby byly provozovány jmenovitým napětím sítě buď:
 a)
 600 V (pracovní rozsah 400–720 V, a 800 V stejnosměrného napětí po dobu 5 minut); nebo
 b)
 750 V (pracovní rozsah 500–900 V, a 1 000 V stejnosměrného napětí po dobu 5 minut); a
 c)
 aby odolaly přepětí ve výši 1 270 V po dobu 20 ms.
 1.2. Elektrické obvody trolejbusu se klasifikují podle jmenovitého napětí do těchto tříd:
 1.2.1.
 „Napětím třídy A“ se rozumí:
 jmenovité napětí ≤ 30 Vst; a
 jmenovité napětí ≤ 60 Vss;
 1.2.2.
 „Napětím třídy B“ se rozumí:
 30 Vst < jmenovité napětí ≤ 1 000 Vst; a
 60 Vss < jmenovité napětí ≤ 1 500 Vss.
 1.3. Jmenovité klimatické podmínky
 1.3.1. Trolejbusy musí být konstruovány tak, aby spolehlivě fungovaly za těchto klimatických podmínek:
 1.3.1.1.
 teplotní rozsah od – 25 °С do + 40 °С;
 1.3.1.2.
 relativní vlhkost 98 % při teplotě do + 25 °С;
 1.3.1.3.
 atmosférický tlak od 86,6 kPa do 106,6 kPa;
 1.3.1.4.
 rozsah nadmořské výšky do maximálně 1 400 m. n. m.
 1.3.2. Zvláštní podmínky okolního prostředí, nad rámec jmenovitých klimatických podmínek uvedených v bodě 1.3.1 výše, musí být uvedeny v dokumentaci schválení typu (příloha 1 část 1 dodatky 1 až 3) a ve formuláři sdělení (příloha 1 část 2 dodatky 1 až 3).
 1.4. „Samozhášecím materiálem“ se rozumí materiál, který přestane hořet, když je odstraněn zdroj zapálení.
 1.5. „Izolace“: existují různé druhy izolace:
 1.5.1. funkční izolace: zajišťuje funkčnost zařízení;
 1.5.2. základní izolace: chrání osoby před nebezpečím úrazu elektrickým proudem v případě systémů s ochranným pospojováním;
 1.5.3. přídavná izolace: chrání osoby před nebezpečím úrazu elektrickým proudem v případě systémů bez ochranného pospojování;
 1.5.4. dvojitá izolace: kombinace základní a přídavné izolace, přičemž oba druhy izolace lze zkoušet samostatně za použití metalizované mezivrstvy.
 1.6. „Jmenovitým izolačním napětím“
 1.6.1. V případě obvodů připojených k napětí sítě se jmenovité izolační napětí (UNm) u každé části dvojité izolace rovná maximální hodnotě napětí sítě podle bodu 1.1 výše; a
 1.6.2. v případě obvodů izolovaných od napětí sítě se jmenovité izolační napětí (UNm) rovná hodnotě maximálního stálého napětí


text:
v daném obvodu.
 2. ODBĚR PROUDU
 2.1. Elektrický proud se získává z trolejového drátu prostřednictvím jednoho nebo několika připojovacích zařízení, která se obvykle skládají ze dvou sběračů proudu. (U aplikací s vnějším naváděním může být použit jediný sběrač proudu nebo pantograf.) Sběrač proudu sestává ze střešní nástavby (trolejová základna), trolejové tyče, hlavy sběrače proudu a výměnné vložky s kontaktním povrchem. Sběrače proudu musí být namontovány tak, aby se mohly otáčet jak vodorovně, tak svisle.
 Sběrač proudu musí být schopen rotace v úhlu alespoň ± 55° kolem svislé osy bodu připevnění k trolejbusu a v úhlu ± 20° kolem vodorovné osy bodu připevnění k trolejbusu.
 2.2. Trolejové tyče musí být vyrobeny buď z materiálu s izolačními vlastnostmi, nebo z kovu potaženého izolačním materiálem, aby byla zajištěna funkční izolace, jež má zabránit zkratu mezi trolejovými vedeními v případě jejich uvolnění (odpojení od trolejového drátu), a musí být odolné vůči mechanickým nárazům.
 2.3. Sběrače proudu musí být konstruovány tak, aby udržovaly dobrý kontakt s trolejovými dráty, pokud jsou tyto dráty ve výšce nejméně 4–6 m nad zemí, a musí umožnit, aby se podélná osa trolejbusu mohla vychýlit nejméně o 4,0 m na kteroukoli stranu od hlavní osy trolejových drátů.
 2.4. Každá trolejová tyč musí být vybavena zařízením, které ji automaticky stáhne dolů v okamžiku, kdy náhodou dojde k neúmyslnému odpojení sběrače proudu od trolejového drátu.
 2.5. V případě odpojení od trolejového drátu musí být zabráněno kontaktu mezi staženými tyčemi a jakoukoli částí střechy.
 2.6. Dojde-li k odpojení hlavy sběrače proudu od její normální polohy na trolejové tyči, musí zůstat k trolejové tyči připevněna.
 2.7. Sběrače proudu mohou být minimálně pro jejich stažení vybaveny dálkovým ovládáním z prostoru pro řidiče.
 2.8. Je třeba zajistit, aby mohl řidič v případě potřeby během provozu vozidla na silnici vyměnit výměnné vložky s kontaktním povrchem.
 3. POHON A POMOCNÁ VÝBAVA
 3.1. Elektrické součásti montované do trolejbusu musí být chráněny před přepětím a zkratovým proudem. Tato ochrana by měla být pokud možno zajištěna jističi, které se znovu zapojují automaticky, dálkově nebo ručně.
 3.2. Elektrické součásti musí být chráněny před přepólováním nebo atmosférickým přepětím.
 3.3. Jističe musí zajistit rozpojení příslušných poškozených okruhů.
 3.4. Pokud má kterýkoli okruh jednopólový jistič, musí být tento jistič zapojen v živém přívodu okruhu.
 3.5. Veškeré elektrické obvody a jejich větve napájené napětím třídy B musí být dvoudrátové. Karoserie trolejbusu může být použita jako vodič pro účely ochranného pospojování obvodů, s dvojitou izolací od napětí sítě, pod napětím třídy B. Může být použita i pro účely zpětného spojení pro obvody napájené napětím třídy A.
 3.6. Skříně akumulátoru, kryty a vany musí být vyrobeny z nehořlavých nebo ze samozhášecích materiálů.
 3.7. Elektrické součásti připojené k napětí sítě musí mít kromě základní izolace i přídavnou izolaci od karoserie trolejbusu, palubního napájecího zdroje a signálních rozhraní.
 Pro ochranu vodivých částí a metalizovaných mezivrstev uvnitř prostoru pro cestující nebo zavazadlového prostoru musí být zajištěn stupeň ochrany IPXXD (podle normy ISO 20653:2013).
 Pro ochranu vodivých částí a metalizovaných mezivrstev v místech jiných, než je prostor pro cestující nebo zavazadlový prostor a


text:
střecha, musí být zajištěn stupeň ochrany IPXXB (podle normy ISO 20653:2013).
 Pro ochranu vodivých částí a metalizovaných mezivrstev na střeše, kde je ochrana zajištěna odpovídající vzdáleností, není vyžadován žádný stupeň ochrany.
 3.7.1. Vnější izolace, např. na střeše a na trakčním motoru za podmínek občasné vodivosti a pravidelného čištění, musí mít minimální vzdušnou vzdálenost 10 mm.
 Její montáž musí zajišťovat ochranu před povětrnostními vlivy nebo musí být použit deštníkový systém izolace nebo izolátory s okapničkou nebo jiná metoda s rovnocennými účinky. Jako materiál nebo kryt se doporučuje silikon. V takovém případě činí minimální povrchová vzdálenost 20 mm.
 U jiných materiálů nebo jiné konstrukce či montáže nebo v případě extrémních provozních podmínek je nutné zvolit větší povrchovou vzdálenost. Dokumentace uspořádání je součástí schválení (viz příloha 1 část 1 dodatek 1 bod 6.2.11, dodatek 2 bod 6.2.11 a dodatek 3 bod 6.2.11).
 3.7.2. Zařízení napájené napětím třídy B musí být označeno symbolem blesku. Pozadí symbolu je žluté a okraj a blesk jsou černé.
 Symbol musí být viditelný i na krytech a překážkách, které zakrývají přístup k vodivým částem obvodů napájených napětím třídy B. Zda symbol na těchto překážkách/krytech uveden být musí, či nikoli, závisí na tom, jak snadno jsou tyto překážky/kryty přístupné a odstranitelné.
 3.8. Vodivé části elektrických součástí, s výjimkou sběračů proudu, přepěťové ochrany a trakčních odporů, musí být chráněny proti vlhkosti a prachu.
 3.9. Musí být zajištěny prostředky k tomu, aby se u konstrukčních dílů s dvojitou izolací mohly pravidelně provádět zkoušky odporu každé základní i přídavné izolace. V případě nového a suchého trolejbusu musí izolační odpor elektrických obvodů při zkušebním napětí 1 000 Vss dosahovat alespoň těchto hodnot:
 3.9.1.
 :
 u každé základní izolace
 :
 10 MΩ;
 3.9.2.
 :
 u každé přídavné izolace
 :
 10 MΩ;
 3.9.3.
 :
 u celkové dvojité izolace
 :
 10 MΩ.
 3.10. Kabely a zařízení
 3.10.1. U všech obvodů musí být použity ohebné kabely. Jmenovité izolační napětí kabelů proti zemi musí dosahovat alespoň hodnoty jmenovitého izolačního napětí podle bodu 1.6.
 3.10.2. Namontované kabely nesmí být mechanicky namáhány.
 3.10.3. Izolace kabelů nesmí šířit oheň.
 3.10.4. Kabely náležející do různých tříd napětí musí být montovány odděleně.
 3.10.5. Kanály pro kabely musí být vyrobeny z nehořlavého nebo samozhášecího materiálu. Kanály uvnitř prostoru pro cestující, které náleží do třídy napětí B, musí být uzavřené a musí být vyrobeny z kovu. Kovové kanály musí být připojeny k podvozku vozidla.
 3.10.6. [Vyhrazeno]
 3.10.7. Kabely umístěné pod podlahou trolejbusu musí být vedeny v kanálech, které je chrání před vniknutím vody a prachu.
 3.10.8. Upevnění a uspořádání kabelů a vodičů musí být konstruováno tak, aby bránilo poškození izolace otěrem (roztřepení). V místech, kde kabely vnikají do kovové konstrukce, musí být zajištěny průchodky z pružného materiálu. Poloměr ohybů kanálů, ve kterých jsou vedeny kabely, musí být nejméně pětinásobkem vnějšího průměru kanálu.
 3.10.9. Kabely v blízkosti jističů musí být umístěny a konstruovány tak, aby se předešlo přeskoku elektrického oblouku na kabely.
 3.10.10. Je třeba zajistit opatření, aby se zabránilo poškození kabelů od zahřátých odporů a jiných elektrických součástí. V kritických oblastech je třeba použít kabely odolné


text:
teplu.
 3.10.11. Držáky kabelů, konektory a ostatní montážní zařízení musí být vyrobeny z nehořlavých nebo ze samozhášecích materiálů. Elektrické součásti ze samozhášecích materiálů lze namontovat pouze z vnější části prostoru pro cestující.
 3.10.12. Každá izolace zařízení náležejících do třídy napětí B, jež jsou instalována na palubě trolejbusu, se zkouší za použití střídavého proudu při zkušebním kmitočtu 50–60 Hz po dobu jedné minuty.
 Zkušební napětí (UTest) pro kabely a konstrukční díly v trolejbusu musí dosahovat těchto hodnot:
 základní izolace
 :
 UTest = 2 × UNm + 1 500 V
 přídavná izolace
 :
 UTest = 1,6 × UNm + 500 V
 U obvodů s dvojitou izolací od napětí trolejového vedení musí zkušební napětí (UTest) činit alespoň 1 500 V, nebo:
 základní izolace
 :
 UTest = 2 × UNm + 1 000 V
 Rovnocenné stejnosměrné zkušební napětí odpovídá hodnotě střídavého napětí vynásobené hodnotou √2.
 Zesílená izolace v trolejbusech není povolena v případě obvodů přímo napojených na trolejové vedení.
 4. ELEKTRICKÁ BEZPEČNOST CESTUJÍCÍCH A POSÁDKY
 4.1. Každý obvod, který je v trolejbusu napájen napětím trolejového vedení, musí mít dvojitou izolaci podvozku vozidla.
 4.2. Vliv dynamických nabíjecích proudů, způsobený kapacitními vazbami mezi zařízeními třídy napětí B a elektrickým podvozkem, se sníží prostřednictvím ochranné impedance izolačních materiálů použitých ve vstupních prostorách. Tyče a madla u dveří, panely dveří a držadla, nástupní rampy a první schody musí být vyrobeny z izolačního materiálu nebo potaženy mechanicky odolnou izolací nebo musí být izolovány od karoserie trolejbusu.
 4.3. Trolejbus musí být vybaven palubním systémem pro trvalé monitorování svodového proudu nebo napětí mezi karoserií a povrchem vozovky. Zařízení musí automaticky odpojit vysokonapěťové obvody od napájecího systému (když trolejbus stojí), pokud svodový proud překročí 3 mA, nebo pokud svodové napětí převyšuje 60 Vss (podle normy EN 50122-1 nebo IEC 62128-1).
 5. PROSTOR PRO ŘIDIČE
 5.1. V prostoru pro řidiče nesmí být žádné vysokonapěťové zařízení, které by bylo přístupné řidiči.
 5.2. Přístrojový panel musí obsahovat alespoň:
 5.2.1.
 ukazatel napětí napájecího systému;
 5.2.2.
 ukazatel nulového napětí napájecího systému;
 5.2.3.
 ukazatel stavu hlavního automatického jističe napětí sítě;
 5.2.4.
 ukazatel nabíjení/vybíjení baterií;
 5.2.5.
 ukazatel napětí na karoserii nebo svodového proudu, pokud přesahuje hodnoty stanovené v bodě 4.2.
 PŘÍLOHA 13
 ČÁST 1
 Hasicí systém schválený jako konstrukční část
 1. SPECIFIKACE
 1.1. Hasicí systémy se zkouší v situacích silného požáru, slabého požáru, silného požáru s ventilátorem a opětovného zapálení.
 1.2. V dodatku 1 k této příloze jsou popsána zkušební zařízení, jednotlivé zkušební požáry a obecné podmínky zkoušky.
 1.3. Silný požár
 1.3.1. Zkouška se provádí v souladu s dodatkem 2 k této příloze.
 1.3.2. Hasicí látka a nádoba s hnacím plynem či generátor hasicí látky musí být při zkoušce zchlazeny na minimální provozní teplotu hasicího systému podle údajů výrobce.
 1.3.3. Požár musí být vždy zcela uhašen, a to nejpozději do minuty poté, co došlo k aktivaci, nebo do vyčerpání hasicí látky, podle toho, co nastane dříve.
 1.3.4. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí


text:
pokus.
 1.4. Slabý požár
 1.4.1. Zkouška se provádí v souladu s dodatkem 3 k této příloze.
 1.4.2. Požár musí být vždy zcela uhašen, a to nejpozději do minuty poté, co došlo k aktivaci, nebo do vyčerpání hasicí látky, podle toho, co nastane dříve.
 1.4.3. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí pokus.
 1.5. Silný požár s ventilátorem
 1.5.1. Zkouška se provádí v souladu s dodatkem 4 k této příloze.
 1.5.2. Požár musí být vždy zcela uhašen, a to buď do minuty poté, co došlo k aktivaci, nebo do okamžiku, kdy hasicí systém ukončí vypouštění hasicí látky.
 1.5.3. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí pokus.
 1.6. Zkouška opětovného zapálení
 1.6.1. Zkouška se provádí v souladu s dodatkem 5 k této příloze.
 1.6.2. K opětovnému zapálení smí dojít nejdříve po uplynutí 45 s poté, co byl požár zcela uhašen.
 1.6.3. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí pokus.
 ČÁST 2
 Hasicí systém instalovaný v určitém motorovém prostoru
 1. SPECIFIKACE
 1.1. Hasicím systémem instalovaným v určitém motorovém prostoru se rozumí motorové prostory, které se neliší v následujících podstatných hlediscích:
 a)
 umístění motorového prostoru;
 b)
 maximální hrubý objem;
 c)
 celkové uspořádání konstrukčních částí v daném prostoru (např. místa, v nichž hrozí zjištěná nebezpečí požáru).
 V případě prostorů, v nichž se nachází spalovací topení, se použijí písmena b) a c).
 1.2. Hasicí systémy se zkouší v situacích silného požáru, slabého požáru, silného požáru s ventilátorem (v případech, kdy je v motorovém prostoru a/nebo v prostoru, v němž se nachází spalovací topení, nainstalován ventilátor) a opětovného zapálení.
 1.3. V dodatku 1 k této příloze jsou popsána zkušební zařízení, jednotlivé zkušební požáry a obecné podmínky zkoušky.
 Pro snazší umístění požárních van do motorového prostoru nebo prostoru, v němž se nachází spalovací topení, mohou být použity přídavné podpěry a výška předepsaného plamene zkušebního požáru může být snížena na minimální hodnotu 40 mm.
 Zkušební podmínky popsané v dodatcích 2 až 5 lze upravit podle daného určitého motorového prostoru a prostoru, v němž se nachází spalovací topení. Při takové úpravě musí být zohledněna ustanovení v příloze 3 bodě 7.5.1.5.4.2 (týkající se zjištění nebezpečí požáru v motorovém prostoru) a bodě 7.5.1.5.4.3 (týkající se dimenzování hasicího systému). Úroveň bezpečnosti po úpravě musí být rovnocenná úrovni bezpečnosti před úpravou. Technická zkušebna odpovědná za zkoušky ověří způsob provedení takové úpravy. Způsob úpravy se zdokumentuje a přiloží ke zkušebnímu protokolu.
 1.4. Silný požár
 1.4.1. Zkouška se provádí v souladu s dodatkem 2 k této příloze.
 1.4.2. Hasicí látka a nádoba s hnacím plynem či generátor hasicí látky musí být při zkoušce zchlazeny na minimální provozní teplotu hasicího systému podle


text:
údajů výrobce.
 1.4.3. Požár musí být vždy zcela uhašen, a to buď do minuty poté, co došlo k aktivaci, nebo do okamžiku, kdy hasicí systém ukončí vypouštění hasicí látky.
 1.4.4. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí pokus.
 1.5. Slabý požár
 1.5.1. Zkouška se provádí v souladu s dodatkem 3 k této příloze.
 1.5.2. Požár musí být vždy zcela uhašen, a to buď do minuty poté, co došlo k aktivaci, nebo do okamžiku, kdy hasicí systém ukončí vypouštění hasicí látky.
 1.5.3. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí pokus.
 1.6. Silný požár s ventilátorem (v případech, kdy je v motorovém prostoru a/nebo v prostoru, v němž se nachází spalovací topení, nainstalován ventilátor)
 1.6.1. Zkouška se provádí v souladu s dodatkem 4 k této příloze.
 1.6.2. Požár musí být vždy zcela uhašen, a to buď do minuty poté, co došlo k aktivaci, nebo do okamžiku, kdy hasicí systém ukončí vypouštění hasicí látky.
 1.6.3. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí pokus.
 1.7. Zkouška opětovného zapálení
 1.7.1. Zkouška opětovného zapálení se provádí v souladu s dodatkem 5 k této příloze.
 1.7.2. K opětovnému zapálení smí dojít nejdříve po uplynutí 45 s poté, co byl požár zcela uhašen.
 1.7.3. Výsledek zkoušky se považuje za úspěšný buď v případě, že byl požár zcela uhašen na první pokus, nebo – jestliže se první pokus nezdařil – byl-li zcela uhašen na druhý i třetí pokus.
 Dodatek 1
 Zkušební zařízení, zkušební požáry a obecné specifikace zkoušky
 1. ZKUŠEBNÍ ZAŘÍZENÍ
 1.1. Zkušební zařízení musí být vyrobeno z ocelového plechu. Tloušťka ocelového plechu musí být v souladu s tabulkou 1. Na obrázku 1 je zkušební zařízení znázorněno zepředu, na obrázku 2 zezadu a na obrázku 3 seshora. Přední strana zkušebního zařízení představuje zadní stranu skutečného motorového prostoru.
 Obrázek 1
 Soustava souřadnic pro umístění předmětů ve zkušebním zařízení (pohled zepředu)
 Obrázek 2
 Zkušební zařízení při pohledu zezadu
 Obrázek 3
 Zkušební zařízení při pohledu seshora
 Tabulka 1
 Předměty nacházející se ve zkušebním zařízení
 (mm)
 Předmět:
 Tloušťka plechu
 Válec ventilátoru
 1,5–2
 Překážky
 1,5–2
 Maketa sběrného výfukového potrubí
 8
 Maketa motoru
 2–3
 Maketa tlumiče
 2–3
 Výfuková trubka
 2–3
 Spojovací trubka
 2–3
 Boční stěny, horní a dolní stěna
 1,5–3
 1.2. Umístění předmětů
 1.2.1. Umístění všech předmětů ve zkušebním zařízení je dáno souřadnicemi (x, y, z), jak jsou uvedeny v tabulce 2. Počátkem je bod označený písmenem O na obrázku 1. Hodnotou souřadnic je vzdálenost od počátku, tj. od dolního rohu vlevo vpředu, uváděná v metrech (viz obrázek 1).
 Tabulka 2
 Souřadnice předmětů
 Předmět:
 Souřadnice [x; y; z]
 Válec ventilátoru
 [– 0,60; 0,40; 0,10]
 Překážka 1
 [0,0; 0,26; 0,0]
 Překážka


text:
2
 [0,26; 0,05; 0,02]
 Maketa sběrného výfukového potrubí
 [0,76; 0,05; 0,47]
 Maketa motoru
 [0,87; 0,05; 0,04]
 Překážka 3
 [1,44; 0,05; 0,02]
 Překážka 4
 [0,82; 1,2; 0,0]
 Maketa tlumiče
 [2,0; 0,28; 0,23]
 1.3. Rám
 1.3.1. Rám zkušebního zařízení musí být vyroben v souladu s obrázkem 4. Nosníky mají rozměry 50 mm × 50 mm, resp. 100 mm × 50 mm. Rám musí být umístěn ve výšce 300 mm nad zemí.
 Obrázek 4
 Rám pro zkušební zařízení
 1.4. Otvory
 1.4.1. Kromě otvoru pro ventilátor má zkušební zařízení ještě šest dalších otvorů. Rozměry a polohu těchto otvorů udávají souřadnice v tabulce 3. U každého otvoru (všechny mají tvar obdélníku) je uvedena poloha jeho dvou diagonálně protilehlých rohů. Otvory jsou znázorněny na obrázku 4.
 Tabulka 3
 Souřadnice otvorů ve zkušebním zařízení
 Otvor
 Souřadnice [x; y; z] – [x; y; z]
 Plocha otvoru (m2)
 A1
 [0,03; 0,00; 1,08] – [1,18; 0,00; 1,13]
 0,06
 A2
 [1,22; 0,00; 1,08] – [2,37; 0,00; 1,13]
 0,06
 B
 [2,40; 0,50; 0,70] – [2,40; 1,30; 0,90]
 0,16
 C
 [0,85; 1,50; 0,03] – [1,24; 1,50; 0,36]
 0,13
 D1
 [2,00; 0,05; 0,00] – [2,35; 0,73; 0,00]
 0,27
 D2
 [2,00; 0,78; 0,00] – [2,35; 1,20; 0,00]
 0,26
 Plocha všech otvorů celkem:
 0,94
 1.5. Ventilátor
 1.5.1. Na levou stranu válce ventilátoru se namontuje axiální ventilátor o průměru 710 mm. Průměr válce musí být roven průměru ventilátoru. Ventilátor vytváří proud vzduchu skrz válec o určité rychlosti proudění, podle jednotlivých scénářů zkoušky popsaných v dodatcích 2 až 5. Pro úpravu otáček ventilátoru lze použít měnič frekvence.
 1.6. Makety konstrukčních částí
 1.6.1. Maketa motoru má rozměry 1 000 mm × 650 mm × 500 mm. Maketa tlumiče má průměr 400 mm a délku 800 mm. Maketa sběrného výfukového potrubí má vnitřní průměr 80 mm a délku 900 mm. Makety těchto konstrukčních částí jsou duté. Maketa sběrného výfukového potrubí se připojí k maketě tlumiče pomocí trubky o průměru 76 mm. Trubka od makety tlumiče se použije i pro odvádění výfukových plynů z předehřívacího systému ven ze zkušebního zařízení.
 1.7. Termočlánky
 1.7.1. Na maketu sběrného výfukového potrubí se namontuje sedm termočlánků (Tc), které se navrtají do hloubky 2 mm z vnější části trubky. Termočlánky Tc1 až Tc4 se umístí na horní stranu makety ve vzdálenostech od vstupního otvoru makety, které jsou uvedeny v tabulce 4. Termočlánky Tc5 až Tc7 se rozmístí po obvodu makety ve vzdálenosti od vstupního otvoru odpovídající poloze termočlánku Tc2. Rozmístění termočlánků je znázorněno na obrázcích 5 a 6.
 Tabulka 4
 Vzdálenost jednotlivých termočlánků od vstupního otvoru makety sběrného výfukového potrubí
 Termočlánek
 Vzdálenost od vstupního otvoru (mm)
 Tc1
 250
 Tc2
 300
 Tc3
 350
 Tc4
 600
 Tc5
 300
 Tc6
 300
 Tc7
 300
 Obrázek 5
 Termočlánky na maketě sběrného výfukového potrubí
 Text obrazu
 Vstupní otvor
 Obrázek 6
 Termočlánky na maketě sběrného výfukového potrubí (vstupní otvor makety je na levé straně)
 1.8. Propanový hořák
 1.8.1. Zvolený propanový hořák, který je potřeba k předehřátí výfukového systému, musí být schopen dosáhnout teplot stanovených v bodě 3.4.6.
 1.9. Překážky
 1.9.1. Překážka 1 má rozměry 900 mm × 840 mm × 230 mm, jak


text:
je znázorněno na obrázku 7. Překážky 2 a 3 sestávají z vodorovných a svislých trubek, jak je znázorněno na obrázku 8. Vodorovné trubky jsou uzavřené a duté, jejich průměr činí 80 mm a délka 480 mm. Svislé trubky jsou duté a na spodním konci otevřené, jejich průměr činí 80 mm a délka 230 mm. Světlé mezery mezi jednotlivými trubkami činí 20 mm. Překážku 4 představuje konstrukce tvaru kvádru o rozměrech 1 250 mm × 300 mm × 390 mm, jak je znázorněno na obrázku 9.
 Obrázek 7
 Překážka 1
 Obrázek 8
 Překážky 2 a 3
 Obrázek 9
 Překážka 4
 1.10. Požární vany
 1.10.1. Podrobný popis těchto van je obsažen v tabulce 5. V tabulce 6 jsou použity tři různé druhy požárních van: tvaru čtvercového, obdélníkového a kruhového.
 Tabulka 5
 Specifikace požárních van
 Rozměry
 Výška okraje (mm)
 Jmenovitá tloušťka (mm)
 Použití pro zkušební požár č.
 300 mm × 300 mm
 70
 1,5
 1, 2
 200 mm × 300 mm
 70
 2
 3
 Průměr 150 mm
 100
 1,5
 4
 1.10.2. Čtvercové požární vany s vláknitými deskami a obdélníkové požární vany se umístí a nasměrují tak, jak je stanoveno pro jednotlivé scénáře zkoušky v dodatcích 2 až 4. Rozměry platné pro zkušební požár č. 2 jsou uvedeny na obrázku 10. Zkušební požár musí směřovat kolmo k delší hraně zkušebního zařízení.
 Obrázek 10
 Rozměry platné pro zkušební požár č. 2
 2. ZKUŠEBNÍ POŽÁRY
 2.1. Zkušební požáry uvedené v tabulce 6 se provedou v souladu s ustanoveními v dodatcích 2 až 5. Jako zkušební palivo se použije motorová nafta (komerční topný olej nebo lehká motorová nafta), heptan (C7H16) a motorový olej 15W-40 s bodem vzplanutí (metoda otevřeného kelímku podle Clevelanda) 230 °C a viskozitou 107 mm2/s při 40 °C.
 Tabulka 6
 Zkušební požáry
 Zkušební požár č.
 Popis
 Palivo
 Přibližná maximální rychlost uvolňování tepla 60 s po zapálení (kW)
 1
 Požár kapaliny ve vaně 300 mm × 300 mm
 Motorová nafta a heptan
 60
 2
 Požár kapaliny ve vaně 300 mm × 300 mm s 2 vláknitými deskami
 Motorová nafta a heptan
 110
 3
 Požár kapaliny ve vaně 200 mm × 300 mm
 Motorová nafta a heptan
 40
 4
 Požár kapaliny ve vaně o průměru 150 mm
 Motorová nafta a heptan
 7
 5
 Požár rozstřikované kapaliny (450 kPa, 0,73 kg/min ± 10 %)
 Motorová nafta
 520
 6
 Požár rozstřikované kapaliny (450 kPa, 0,19 kg/min ± 10 %)
 Motorová nafta
 140
 7
 Požár kapajícího oleje (40 kapek/min ± 10)
 Motorový olej
 5
 2.2. Množství vody, motorové nafty a heptanu použité při zkouškách musí být v souladu s tabulkou 7.
 Tabulka 7
 Množství paliva použitého v požárních vanách
 Rozměry
 Voda (l)
 Nafta (l)
 Heptan (l)
 Použití pro zkušební požár
 300 mm × 300 mm
 1,0
 0,5
 0,2
 1, 2
 200 mm × 300 mm
 0,5
 0,5
 0,2
 3
 Průměr 150 mm
 0,2
 0,2
 0,1
 4
 2.3. Při zkušebním požáru č. 2 se použije vana napuštěná heptanem a dvě vláknité desky nasáklé motorovou naftou s měrnou hmotností za sucha 3,5 kg/m3. Rozměry vláknité desky činí 12 mm × 295


text:
mm × 190 mm. Materiál, z něhož jsou vyrobeny, musí obsahovat nejméně 90 % surového dřeva. Obsah vlhkosti v deskách před jejich namočením v motorové naftě nesmí být vyšší než 7 %. Vláknité desky musí být před zkouškou zcela ponořeny v motorové naftě po dobu nejméně 10 minut a namontovány ve svislé poloze do požární vany nejdříve 10 minut před zahájením zkoušky.
 2.4. Zkušební požáry č. 5 a 6 představují požáry rozstřikované motorové nafty a zkušební požár č. 7 představuje požár kapajícího oleje (vznícení působením horké povrchové plochy).
 Pro zkušební požár č. 5 se použije rozstřikovací tryska Lechler 460.368.30 nebo jiná rovnocenná tryska. Pro zkušební požár č. 6 se použije rozstřikovací tryska Lechler 212.245.11 nebo jiná rovnocenná tryska. Pro zkušební požár č. 7 se použije rozstřikovací tryska Danfoss 0.60X80H nebo jiná rovnocenná tryska.
 3. INSTALACE HASICÍHO SYSTÉMU
 3.1. Aby bylo dosaženo požadované minimální rychlosti vyprazdňování, musí být hasicí systém sestaven tak, aby bylo využito jeho maximálních možností s ohledem na dimenzování, pokud jde o počet armatur a velikost a délku trubek, je-li to v daném případě relevantní. U válce se využije jeho jmenovitá kapacita, přičemž válec nebo nádoba na plyn se natlakují hnacím plynem až na úroveň běžného provozního tlaku, je-li to v daném případě relevantní.
 3.2. Hasicí systém musí být nainstalován výrobcem nebo dodavatelem systému. Na obrázku 11 je znázorněna plocha, ve které se smí nacházet místa vypouštění hasicí látky, jako jsou trysky, generátory hasicí látky nebo výpustné trubky hasicí látky Místa vypouštění musí být umístěna uvnitř zkušebního zařízení, a to na dvou různých místech:
 a)
 ve stropě a u zadní stěny. Místa vypouštění nacházející se ve stropě musí být umístěna v minimální vzdálenosti 750 mm nad úrovní podlahy (z ≥ 0,75) a vně překážky 1. Trysky nacházející se u zadní stěny musí být umístěny do vzdálenosti 350 mm od zadní stěny (y ≥ 1,15) a minimálně 450 mm nad úrovní podlahy (z ≥ 0,45). Plocha, kde mohou být trysky umístěny, je znázorněna na obrázcích 17 a 18.
 b)
 ve skříňce (označené „překážka 4“) na zadní straně zkušebního zařízení. Trysky se umístí na strop skříňky, přičemž jejich vzdálenost od podlahy musí činit minimálně 290 mm (z ≥ 0,29).
 Obrázek 11
 Umístění trysek při pohledu ze zadní strany zkušebního zařízení
 3.3. Před provedením zkoušky se zjistí a zdokumentuje nastavení systému a jeho konfigurace (např. množství hasicí látky a hnacího plynu, tlak v systému, počet míst vypouštění a jejich typ a umístění, délka trubek a počet armatur).
 Teplota se měří během zkoušek opětovného zapálení v místech uvedených v dodatku 1.
 3.4. Zkušební metoda
 3.4.1. Požární vany se naplní motorovou naftou a heptanem na bázi vody v souladu s tabulkou 7. Mají-li být jako zdroj ohně použity vláknité desky, musí být namočeny v motorové naftě, a to před provedením zkoušky, podle pokynů v bodě 2.3 výše.
 3.4.2. Je požadována tzv. „doba předhoření“ odvozená podle údajů v dodatcích 2 až 5. Tato doba se začíná měřit od okamžiku zapálení prvního požáru. Všechny požáry kapaliny ve vaně v rámci scénářů zkoušky musí být zapáleny


text:
během přípustné doby zapálení podle dodatků 2 až 5, a to za použití vhodného zdroje zapálení. Zkoušky slabého požáru podle tabulky 1 v dodatku 3 se mohou provádět buď jednotlivě, nebo současně.
 3.4.3. U některých scénářů zkoušky se použije ventilátor za účelem dosažení určité rychlosti proudění vzduchu do zkušebního zařízení. Ventilátor se zapne 30 s před aktivací hasicího systému. Ventilátor musí zůstat v činnosti až do stanovení výsledku zkoušky.
 3.4.4. U některých scénářů zkoušky se provádí rozstřik motorové nafty. Tento rozstřik se aktivuje 10 s před aktivací hasicího systému. Rozstřik motorové nafty musí probíhat až do stanovení výsledku zkoušky.
 3.4.5. Po uplynutí stanovené doby předhoření se manuálně nebo automaticky aktivuje hasicí systém.
 3.4.6. Při zkoušce opětovného zapálení se maketa sběrného výfukového potrubí před zkouškou předehřeje pomocí hořáku. Pro lepší spalování lze ohni dodat tlakový vzduch. Trubka se zevnitř zahřívá, dokud teplota Tc2 nepřekročí 600 °C, teplota Tc1 nepřekročí 570 °C a teploty Tc5, Tc6 a Tc7 nedosáhnou alespoň 520 °C. Předehřívání se ukončí, jakmile je těchto teplot dosaženo. Po uplynutí 30 s začne kapat motorový olej a o 15 s později se aktivuje hasicí systém. Motorový olej se musí vznítit před aktivací hasicího systému. Olej musí dále odkapávat na trubku až do stanovení výsledku zkoušky.
 4. PŘÍPUSTNÉ ODCHYLKY
 4.1. Platí přípustná odchylka ve výši ±5 % od stanovených hodnot (u časových hodnot platí: ± 5 s).
 Dodatek 2
 Silný požár
 Tabulka 1
 Zkušební požáry
 Zkušební požár č.
 (viz tabulka 6 v dodatku 1)
 Popis
 Souřadnice [x; y; z]
 (viz obrázek 1 v dodatku 1)
 6
 Požár rozstřikované kapaliny (0,45 MPa, 0,19 kg/min)
 [1,47; 0,73; 0,46]
 3
 Požár kapaliny ve vaně 200 mm × 300 mm
 [0,97; 0,85; 0,70]
 4
 Požár kapaliny ve vaně o průměru 150 mm
 [0,97; 1,28; 0,00]
 3
 Požár kapaliny ve vaně 200 mm × 300 mm
 [1,54; 0,57; 0,36]
 2
 Požár kapaliny ve vaně 300 mm × 300 mm s 2 vláknitými deskami
 [1,54; 0,77; 0,36]
 3
 Požár kapaliny ve vaně 200 mm × 300 mm
 [1,54; 0,13; 0,00]
 Pozn.: Bez použití ventilátoru.
 Tabulka 2
 Postup zkoušky
 Čas
 Úkon
 00:00
 Začátek měření času
 01:20
 Zapálení požárů kapaliny ve vaně (během 20 s)
 01:50
 Začátek rozstřiku motorové nafty
 02:00
 Aktivování hasicího systému
 Obrázek 1
 Umístění zkušebních požárů, pohled zepředu
 Obrázek 2
 Umístění zkušebních požárů, pohled zezadu
 Dodatek 3
 Slabý požár
 Tabulka 1
 Zkušební požáry
 Zkušební požár č.
 (viz tabulka 6 v dodatku 1)
 Popis
 Souřadnice [x; y; z]
 (viz obrázek 1 v dodatku 1)
 4
 Požár kapaliny ve vaně o průměru 150 mm
 [0,02; 0,08; 0,00]
 3
 Požár kapaliny ve vaně 200 mm × 300 mm
 [0,37; 0,57; 0,00]
 4
 Požár kapaliny ve vaně o průměru 150 mm
 [0,45; 1,20; 0,00]
 4
 Požár kapaliny ve vaně o průměru 150 mm
 [0,97; 1,28; 0,00]
 4
 Požár kapaliny ve vaně o průměru 150 mm
 [1,54; 0,57; 0,00]
 Pozn.: Pomocí ventilátoru musí být dosaženo rychlosti proudění vzduchu 1,5 m3/s.
 Tabulka 2
 Postup zkoušky
 Čas
 Úkon
 00:00
 Začátek měření času
 01:00
 Zapálení požárů kapaliny ve vaně (během 30 s)
 01:30
 Zapnutí


text:
ventilátoru
 02:00
 Aktivování hasicího systému
 Obrázek 1
 Umístění zkušebních požárů, pohled zepředu
 Obrázek 2
 Umístění zkušebních požárů, pohled zezadu
 Dodatek 4
 Silný požár s ventilátorem
 Tabulka 1
 Zkušební požáry
 Zkušební požár č.
 (viz tabulka 6 v dodatku 1)
 Popis
 Souřadnice [x; y; z]
 (viz obrázek 1 v dodatku 1)
 5
 Požár rozstřikované kapaliny (0,45 MPa, 0,73 kg/min)
 [0,37; 0,70; 0,46]
 1
 Požár kapaliny ve vaně 300 mm × 300 mm
 [0,37; 0,47; 0,36]
 2
 Požár kapaliny ve vaně 300 mm × 300 mm s 2 vláknitými deskami
 [0,37; 0,77; 0,36]
 1
 Požár kapaliny ve vaně 300 mm × 300 mm
 [0,37; 0,13; 0,00]
 1
 Požár kapaliny ve vaně 300 mm × 300 mm
 [1,54; 0,13; 0,00]
 Pozn.: Pomocí ventilátoru musí být dosaženo rychlosti proudění vzduchu 1,5 m3/s.
 Tabulka 2
 Postup zkoušky
 Čas
 Úkon
 00:00
 Začátek měření času
 01:00
 Zapálení požárů kapaliny ve vaně (během 20 s)
 01:30
 Zapnutí ventilátoru
 01:50
 Začátek rozstřiku motorové nafty
 02:00
 Aktivování hasicího systému
 Obrázek 1
 Umístění zkušebních požárů, pohled zepředu
 Dodatek 5
 Zkouška opětovného zapálení
 Tabulka 1
 Zkušební požáry
 Zkušební požár č.
 (viz tabulka 6 v dodatku 1)
 Popis
 Souřadnice [x; y; z]
 (viz obrázek 1 v dodatku 1)
 7
 Požár kapajícího oleje (0,2 MPa, 0,01 kg/min)
 [0,82; 0,28; 1,22]
 Tabulka 2
 Postup zkoušky
 Čas
 Úkon
 Před zkouškou
 Předehřátí trubky
 00:00
 Dosažení předem stanovených teplot
 00:30
 Začátek kapání oleje
 00:45
 Aktivování hasicího systému (až poté, co dojde ke vznícení oleje)
 Obrázek 1
 Umístění zkušebních požárů, pohled zepředu


text:
 21.12.2006
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 366/73
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EHP
 č. 133/2006
 ze dne 27. října 2006,
 kterým se mění příloha XIII (Doprava) Dohody o EHP
 SMÍŠENÝ VÝBOR EHP,
 s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda“), a zejména na článek 98 této dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Příloha XIII Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 123/2006 ze dne 22. září 2006 (1).
 (2)
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 549/2004 ze dne 10. března 2004, kterým se stanoví rámec pro vytvoření jednotného evropského nebe (2), nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 550/2004 ze dne 10. března 2004 o poskytování letových navigačních služeb v jednotném evropském nebi (3), nařízení Evropského Parlamentu a Rady (ES) č. 551/2004 ze dne 10. března 2004 o organizaci a užívání vzdušného prostoru v jednotném evropském nebi (4) a nařízení Evropského Parlamentu a Rady (ES) č. 552/2004 ze dne 10. března 2004 o interoperabilitě evropské sítě řízení letového provozu (5), byla začleněna do Dohody rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 67/2006 (6) ze dne 2. června 2006 s úpravami pro některé země.
 (3)
 Nařízení Komise (ES) č. 730/2006 ze dne 11. května 2006 o klasifikaci vzdušného prostoru a o přístupu letů podle pravidel pro let za viditelnosti nad letovou hladinu 195 (7), má být začleněno do Dohody,
 ROZHODL TAKTO:
 Článek 1
 Za bod 66w (nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 552/2004) přílohy XIII Dohody se vkládá nový bod, který zní:
 „66wa.
 32006 R 0730: Nařízení Komise (ES) č. 730/2006 ze dne 11. května 2006 o klasifikaci vzdušného prostoru a o přístupu letů podle pravidel pro let za viditelnosti nad letovou hladinu 195 (Úř. věst. L 128, 16.5.2006, s. 3)“
 Článek 2
 Znění nařízení (ES) č. 730/2006 v islandském a norském jazyce, která mají být zveřejněna v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie, jsou platná.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 28. října 2006 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody (8), nebo v den vstupu v platnost rozhodnutí Smíšeného výboru EHP č. 67/2006 ze dne 2. června 2006, podle toho, které datum je pozdější.
 Článek 4
 Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne 27. října 2006.
 Za Smíšený výbor EHP
 předseda
 Oda Helen SLETNES
 (1) Úř. věst. L 333, 30.11.2006, s. 52.
 (2) Úř. věst. L 96, 31. 3. 2004, s. 1.
 (3) Úř. věst. L 96, 31.3.2004, s. 10.
 (4) Úř. věst. L 96, 31.3.2004, s. 20.
 (5) Úř. věst. L 96, 31.3.2004, s. 26.
 (6) Úř. věst. L 245, 7. 9. 2006, s. 18.
 (7) Úř. věst. L 128, 16. 5. 2006, s. 3.
 (8) Nebyly oznámeny žádné ústavní požadavky.


text:
 7.2.2007
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 C 27/21
 MEMORANDUM O POROZUMĚNÍ
 mezi Evropským veřejným ochráncem práv a Evropským inspektorem ochrany údajů
 (2007/C 27/07)
 Pracovní ujednání pro konstruktivní spolupráci
 1. Souvislosti a cíle tohoto memoranda o porozumění
 Od roku 1995 uplatňuje evropský veřejný ochránce práv (EO) pravomoc vést šetření týkající se případů nesprávného úředního postupu orgánů nebo institucí Společenství s výjimkou Soudního dvora a Soudu prvního stupně jednajících v rámci své soudní úlohy. Šetření může EO vést z vlastní iniciativy nebo na základě stížnosti fyzické či právnické osoby.
 Od roku 2004 vykonává evropský inspektor ochrany údajů (EDPS) svůj úkol sledovat a zajišťovat, aby s ohledem na zpracovávání osobních údajů byla respektována základní práva a svobody fyzických osob, a zejména jejich právo na soukromí. Pravomoci EDPS zahrnují šetření buď z vlastní iniciativy, nebo na základě stížnosti subjektu údajů.
 Na základě svých dosavadních zkušeností a spolupráce pokládají EO a EDPS za užitečné stanovit případy, které jsou důvodem, nebo by mohly být důvodem, stížností podaných oběma úřadům. Účelem tohoto memoranda o porozumění je stanovit flexibilní pracovní ujednání, aby se předešlo zbytečnému zdvojování řízení a v takových případech pokud možno rozcházejícím se výkladům.
 Společným cílem EO a EDPS je dosáhnout nejlepšího využití zdrojů Společenství a upřednostňovat důsledný přístup k právním a administrativním aspektům ochrany údajů a tak podporovat práva a zájmy občanů a stěžovatelů. Toto memorandum poskytuje základ pro konstruktivní spolupráci při plnění tohoto cíle. Cílem není vytvořit zákonná práva ani povinnosti.
 Toto memorandum se netýká pravomocí EO a EDPS ohledně vzájemného prošetřování činností.
 2. Směrem ke konstruktivní spolupráci: pracovní ujednání
 Toto memorandum o porozumění se opírá o následující body dohody mezi EO a EDPS:
 I.
 Pojem nesprávný úřední postup zahrnuje nedodržování práva Společenství o ochraně údajů.
 II.
 EDPS má zvláštní odborné znalosti z oblasti ochrany údajů a je to specializovaný úřad zabývající se dozorem nad plněním práva Společenství o ochraně údajů ze strany orgánů a institucí Společenství.
 III.
 Tam, kde by se stížnostmi mohl zabývat buď EO, nebo EDPS, mohou si stěžovatelé vybrat úřad, jemuž svou stížnost adresují, a měli by dostat náležité informace, o něž opřou svou volbu.
 IV.
 Pokud možno by se mělo předcházet zbytečnému zdvojování řízení.
 V.
 Pokud možno by se mělo předcházet rozcházejícím se přístupům k právním a administrativním aspektům ochrany údajů.
 VI.
 Výměna informací mezi EO a EDPS podléhá dodržování požadavků důvěrnosti v souvislosti s jejich činnostmi.
 Na základě výše uvedených bodů a zkušeností doposud získaných spoluprací přijímají EO a EDPS tato pracovní ujednání.
 A. Informace pro žadatele při podávání stížnosti
 —
 EO bude tam, kde je to vhodné, informovat stěžovatele o zvláštních odborných znalostech EDPS uvedených v bodě II výše a o podmínkách, za nichž mohou být EDPS podávány stížnosti týkající se zpracování osobních údajů orgány a institucemi Společenství.
 —
 Výše uvedené informace budou poskytovány zejména v případech, kdy se stížnost, v jejíž souvislosti by EO mohl zahájit šetření, týká výhradně nebo převážně ochrany údajů, aby se stěžovatel mohl rozhodnout, zda se předtím, než EO zahájí šetření, obrátí na EDPS.
 —
 V takových případech bude EO informovat


text:
stěžovatele o možnosti podat stížnost EDPS. EO rovněž usnadní postoupení takové stížnosti EDPS, pokud by to stěžovatel před zahájením šetření požadoval.
 —
 EDPS bude tam, kde je to vhodné, informovat stěžovatele, že stížnosti týkající se nesprávného úředního postupu orgánů a institucí Společenství mohou být podávány EO.
 —
 V případech, kdy to považuje za vhodné, EDPS rovněž usnadní postoupení takové stížnosti EO, pokud by to stěžovatel požadoval.
 —
 Oba úřady počítají s tím, že v příslušných případech budou stěžovatele informovat o tom, že informace ve spisu k případu by mohly být zaslány do druhého úřadu.
 B. Předcházení zdvojování řízení
 —
 Ani jeden úřad nepředpokládá, že bude zahájeno řízení, pokud se druhý úřad zabývá nebo zabýval tím, co je v podstatě stejnou stížností, pokud stěžovatel nepředloží významné nové důkazy v případě, kdy druhý úřad šetření již uzavřel. Oba úřady mají v úmyslu se vzájemně informovat, pokud odmítnou zahájit šetření z tohoto důvodu, a vyjadřují svou ochotu poskytnout informace pro usnadnění rozhodování druhého úřadu v tomto ohledu.
 —
 EO má v úmyslu informovat EDPS, kdykoli zahájí šetření, jehož součástí je otázka ochrany údajů. Pro případ, že EDPS již danou záležitost prošetřoval, oznamují oba úřady svůj záměr projednat, jak nejlépe předcházet zbytečnému zdvojování řízení a rozcházejícím se výkladům.
 —
 Pokud se EO a EDPS dozvědí, že se oba zabývají stížnostmi, které vyplynuly z týchž skutkových okolností, budou se snažit se vzájemně neustále informovat.
 C. Předcházení rozcházejícím se výkladům
 —
 V případech, kdy znění nařízení č. 45/2001 (1) a stávající judikatura Soudního dvora ponechávají prostor pro rozcházející se výklady, pokud jde o správný výklad a uplatňování pravidel ochrany údajů, předpokládá EO, že bude konzultovat EDPS pokud jeho názory ohledně dané otázky nejsou již známy. EDPS vyjadřuje svůj záměr odpovědět v požadovaných lhůtách. Při rozhodování o případu má EO v úmyslu vzít odpověď EDPS v úvahu.
 —
 EO oznamuje svůj záměr informovat EDPS o nálezech svých šetření, pokud obsahují významné otázky týkající se ochrany údajů.
 —
 EDPS oznamuje svůj záměr informovat EO o nálezech svých šetření, pokud se domnívá, že by pro něho mohly být významné.
 D. Přístup k dokumentům a informacím
 —
 Pokud jde o případné aspekty ochrany údajů ve stížnostech týkajících se přístupu k dokumentům a informacím, EO a EDPS konstatují:
 —
 Nařízení č. 45/2001 stanovuje, že každý subjekt údajů má určitá práva na přístup k údajům, které se ho týkají (2). EDPS je oprávněn zabývat se stížnostmi od subjektů údajů ohledně neplnění této povinnosti.
 —
 Případy týkající se odmítnutí přístupu k informacím o jiné osobě, nebo případy týkající se přístupu stěžovatele k informacím či dokumentům které se ho týkají, které se nezakládají na nařízení č. 45/2001 (například případy po odmítnutí žádosti podle nařízení č. 1049/2001 (3)), spadají do pravomoci EO. Ve druhém případě má EO v úmyslu informovat stěžovatele o právech podle nařízení č. 45/2001, pokud se to zdá být užitečné.
 —
 EO a EDPS prohlašují, že části A, B a C výše platí i pro stížnosti týkající se přístupu k dokumentům a informacím.
 E. Provádění
 —
 Oba úřady oznamují svůj záměr pravidelně


text:
se scházet, a to alespoň jednou ročně, aby si mohly vyměnit názory na praktické provádění pracovních ujednání stanovených v tomto memorandu a aby mohly projednat případná zlepšení.
 V Bruselu dne 30. listopadu 2006.
 P. Nikiforos DIAMANDOUROS
 Evropský veřejný ochránce práv
 Peter HUSTINX
 Evropský inspektor ochrany údajů
 (1) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 ze dne 18. prosince 2000 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů orgány a institucemi Společenství a o volném pohybu těchto údajů, Úř. věst. L 8, 12.1.2001, s. 1.
 (2) Článek 13.
 (3) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 ze dne 30. května 2001 o přístupu veřejnosti k dokumentům Evropského parlamentu, Rady a Komise, Úř. věst. L 145, 31.5.2001, s. 43.


text:
 25.2.2021
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 67/40
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EHP
 č. 147/2018
 ze dne 6. července 2018,
 kterým se mění příloha II (Technické předpisy, normy, zkoušení a certifikace) Dohody o EHP [2021/209]
 SMÍŠENÝ VÝBOR EHP,
 s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda o EHP“), a zejména na článek 98 této dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2018/414 ze dne 9. ledna 2018, kterým se doplňuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/90/EU, pokud jde o určení konkrétních položek lodní výstroje, pro něž může být výhodné používání elektronického identifikátoru (1), by mělo být začleněno do Dohody o EHP.
 (2)
 Příloha II Dohody o EHP by proto měla být odpovídajícím způsobem změněna,
 PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Za bod 3 (prováděcí nařízení Komise (EU) 2018/773) kapitoly XXXII přílohy II Dohody o EHP se doplňuje nový bod, který zní:
 „4.
 32018 R 0414: nařízení Komise v přenesené pravomoci (EU) 2018/414 ze dne 9. ledna 2018, kterým se doplňuje směrnice Evropského parlamentu a Rady 2014/90/EU, pokud jde o určení konkrétních položek lodní výstroje, pro něž může být výhodné používání elektronického identifikátoru (Úř. věst. L 75, 19.3.2018, s. 3).“
 Článek 2
 Znění nařízení v přenesené pravomoci (EU) 2018/414 v islandském a norském jazyce, která mají být zveřejněna v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie, jsou platná.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 7. července 2018 za předpokladu, že jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody o EHP (*1).
 Článek 4
 Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne 6. července 2018.
 Za Smíšený výbor EHP
 předsedkyně
 Oda Helen SLETNES
 (1) Úř. věst. L 75, 19.3.2018, s. 3.
 (*1) Nebyly oznámeny žádné ústavní požadavky.


text:
 21.11.2015
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 305/3
 PROTOKOL
 kterým se stanoví rybolovná práva a finanční příspěvek podle Dohody mezi Evropským společenstvím na jedné straně a vládou Dánska a místní vládou Grónska na straně druhé o partnerství v odvětví rybolovu
 Článek 1
 Doba platnosti
 Tento protokol a jeho příloha se použijí po dobu pěti let počínaje dnem 1. ledna 2016.
 Článek 2
 Zásady
 1. Rybářská plavidla Unie provádějí své činnosti v rybolovné oblasti Grónska pouze za předpokladu, že mají oprávnění k rybolovu vydané podle tohoto protokolu. Příslušné grónské orgány vydávají podle tohoto protokolu oprávnění k rybolovu pouze rybářským plavidlům Unie.
 2. Grónsko se zavazuje poskytnout loďstvu Unie přednostní přístup k dostupným přebytkům.
 3. V souladu s čl. 3 odst. 1 dohody se Grónsko zavazuje, že neposkytne výhodnější podmínky, než jsou podmínky stanovené v tomto protokolu, segmentům jiných zahraničních loďstev nacházejících se v jeho rybolovné oblasti, jejichž plavidla vykazují tytéž vlastnosti a zaměřují se na tytéž druhy, na které se vztahuje tento protokol a jeho příloha.
 4. Obě strany se zavazují vzájemně se informovat o všech rybolovných právech udělených zahraničním loďstvům, jakož i o celkovém přípustném odlovu (TAC) pro jednotlivé druhy, které jsou uvedeny v čl. 3 odst. 1.
 5. Cílem tohoto protokolu je dosáhnout oboustranného prospěchu stran tím, že zajistí udržitelné využívání přebytků. Za tímto účelem obě strany spolupracují zejména v zájmu udržitelnosti společných stěhovavých populací v severním Atlantiku.
 6. Obě strany dodržují základní práva zaručená Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod, včetně práv pracujících osob.
 Článek 3
 Orientační rybolovná práva a postup pro stanovení jejich roční úrovně
 1. Příslušné grónské orgány povolují rybářským plavidlům Unie provozování rybolovných činností u druhů uvedených níže podle následující roční orientační úrovně (v tunách):
 Skladba populace v rybolovné oblasti Grónska
 Orientační rybolovná práva
 Treska obecná v podoblastech ICES V, XII, XIV a podoblasti NAFO 1F (1)
 1 800
 Pelagický okouník rodu Sebastes v podoblastech ICES V, XII, XIV a podoblasti NAFO 1F (2), pokud k rybolovu nedochází v rámci přechodného režimu pro pelagického okouníka rodu Sebastes podle dodatku 4 přílohy
 2 200
 Druhy okouníka žijící při dně v podoblastech ICES XIV a V a podoblasti NAFO 1F (3)
 2 000
 Platýs černý v podoblasti NAFO 1 – jižně od 68° severní šířky
 2 500
 Platýs černý v podoblastech V, XII a XIV (4)
 5 200
 Kreveta severní v podoblasti NAFO 1
 2 600
 Kreveta severní v podoblastech ICES XIV a V
 5 100
 Huňáček severní v podoblastech ICES XIV a V (5)
 20 000
 Hlavoun spp. v podoblastech ICES XIV a V (6)
 100
 Hlavoun spp. v podoblasti NAFO 1 (7)
 100
 Vedlejší úlovky
 1 126
 2. Pro každý následující rok platnosti protokolu a nejpozději do 1. prosince předcházejícího roku přijme smíšený výbor konkrétní úroveň rybolovných práv pro druhy uvedené výše, a to na základě orientační úrovně stanovené v odstavci 1, přičemž se zohlední dostupné vědecké doporučení a relevantní plány řízení přijaté regionálními organizacemi pro řízení rybolovu, přístup předběžné opatrnosti a potřeby odvětví rybolovu.
 a)
 Pokud jsou rybolovná práva pro


text:
některé druhy nižší než ta, jež jsou uvedena v odstavci 1, smíšený výbor v témže roce poskytne jiná rybolovná práva. Pokud není dohodnuto žádné odškodnění, smíšený výbor úměrně upraví finanční příspěvek uvedený v čl. 4 odst. 2 písm. a).
 b)
 Pokud jsou rybolovná práva vyšší než ta, jež jsou uvedena v odstavci 1, smíšený výbor úměrně upraví finanční příspěvek uvedený v čl. 4 odst. 2 písm. a).
 3. Nad rámec každoročního postupu popsaného v odstavci 2 může Grónsko v souladu s čl. 2 odst. 2 nabídnout dodatečná rybolovná práva pro druhy uvedené v odstavci 1, která Unie přijme zcela nebo částečně. V takovém případě smíšený výbor na zvláštním zasedání přijme dodatečná rybolovná práva a úměrně upraví finanční příspěvek uvedený v čl. 4 odst. 2 písm. a). Příslušné orgány v Unii Grónsku odpoví nejpozději šest týdnů po obdržení nabídky.
 4. Rybolovná práva pro krevetu severní v podoblastech ICES XIV a V mohou být použita v podoblasti NAFO 1, pokud jsou pro jednotlivé hospodářské subjekty stanovena ujednání o převodu kvót mezi majiteli plavidel z Grónska a Evropské unie. Grónské orgány se zavazují, že usnadní uplatnění těchto ujednání po obdržení žádosti od Evropské komise jménem dotčených členských států. Maximální roční množství, jež má být převedeno, činí na základě vědeckého doporučení 2 000 tun. Na rybolovné činnosti plavidel Unie se vztahují stejné podmínky, jako jsou podmínky stanovené v oprávnění k rybolovu vydaném grónskému majiteli plavidla, s výhradou ustanovení kapitoly I přílohy.
 5. Nakládání s vedlejšími úlovky
 Rybářská plavidla Unie, která provozují rybolov v rybolovné oblasti Grónska, dodržují pravidla pro vedlejší úlovky, a to jak pro regulované, tak pro neregulované druhy, a pravidla pro zákaz výmětů.
 a)
 Vedlejší úlovky jsou definovány jako úlovky všech živých mořských organismů, pokud nejsou uvedeny jako cílové druhy v rámci oprávnění k rybolovu plavidla nebo nevyhovují požadavkům na minimální velikost.
 —
 Vedlejší úlovek je omezen na 5 % pro lov krevetky severní a na 10 % při jiných typech rybolovu.
 —
 Pro vedlejší úlovky se neuděluje žádné zvláštní oprávnění k rybolovu.
 b)
 Všechny vedlejší úlovky musejí být zaznamenány a uvedeny ve zprávě.
 c)
 Žádný zvláštní poplatek za oprávnění k rybolovu se za vedlejší úlovky nevyplácí, neboť poplatky stanovené v příloze protokolu za cílové druhy byly stanoveny s ohledem na pravidla týkající se povolených vedlejších úlovků.
 d)
 Kromě toho a aniž by byl dotčen podíl vedlejších úlovků a pravidla uvedená výše v písmenech a) až c), provádějí rybářská plavidla Unie rybolovné strategie určené k zajištění toho, aby vedlejší úlovky okouníka a tresky obecné při cíleném lovu platýse černého, vedlejší úlovky okouníka a platýse černého při cíleném lovu tresky obecné a vedlejší úlovky tresky obecné a platýse černého při cíleném lovu okouníka nepřesáhly 5 % celkových povolených odlovů pro cílové druhy na jednu plavbu. Plavbou se rozumí doba mezi vplutím do rybolovné oblasti Grónska a vyplutím z ní. Pokud je plavidlo v grónském přístavu zcela vyloženo, považují se následující odlovy za novou plavbu.
 e)
 Maximální podíl povolených vedlejších úlovků tresky obecné, okouníka a platýse černého je uveden v oprávnění k rybolovu pro


text:
cílové druhy.
 f)
 Vedlejší úlovky a jejich konkrétní složení musí být každoročně posuzovány v rámci smíšeného výboru.
 g)
 Pokud vedlejší úlovky tresky obecné, okouníka a platýse černého přesahují maximální množství uvedené v písmenu e), započítá se přebytek k povolenému množství pro cílové druhy uvedené v oprávnění k rybolovu pomocí násobícího koeficientu 3.
 h)
 Všechny vedlejší úlovky tresky obecné, okouníka a platýse černého realizované rybářskými plavidly Unie při cíleném rybolovu krevetky severní, tresky obecné, okouníka nebo platýse černého se započítají do rezervy vedlejších úlovků stanovené v čl. 3 odst. 1.
 Článek 4
 Finanční příspěvek – platební postupy
 1. Finanční příspěvek Unie podle článku 7 dohody bude na období uvedené v článku 1 tohoto protokolu činit 16 099 978 EUR ročně.
 2. Tento finanční příspěvek zahrnuje:
 a)
 roční částku za přístup do rybolovné oblasti Grónska ve výši 13 168 978 EUR s výhradou čl. 3 odst. 2 a 3 a článku 8;
 b)
 zvláštní částku ve výši 2 931 000 EUR ročně na podporu a provádění rybářské odvětvové politiky Grónska.
 3. Vytvoří se finanční rezerva ve výši 1 700 000 EUR na kompenzaci dodatečných rybolovných práv stanovených smíšeným výborem v souladu s čl. 3 odst. 2 a 3 a jakýchkoli nových rybolovných práv stanovených v souladu s článkem 8. V případě těchto dodatečných a nových rybolovných práv Unie zaplatí částku odpovídající 17,5 % referenční ceny, jež je uvedena v kapitole II přílohy.
 4. Celková částka finančního příspěvku vyplacená Unií nepřesáhne dvojnásobek částky uvedené v čl. 4 odst. 2 písm. a).
 5. Unie uhradí částku stanovenou v odst. 2 písm. a) v prvním roce nejpozději do 30. června a v následujících letech nejpozději do 1. března a veškeré dodatečné částky z finanční rezervy ve stejném termínu nebo co nejdříve poté. Unie uhradí zvláštní částku stanovenou v odst. 2 písm. b) v prvním roce nejpozději do 30. června a v letech následujících nejpozději do 1. června.
 6. Grónské orgány mají výhradní pravomoc, pokud jde o využití finančního příspěvku podle odst. 2 písm. a).
 7. Finanční příspěvek se poukazuje na účet státní pokladny založený u finanční instituce, kterou grónské orgány určí.
 Článek 5
 Podpora odpovědného rybolovu – odvětvová podpora
 1. Finanční příspěvek na odvětvovou podporu stanovený v čl. 4 odst. 2 písm. b) je oddělen od plateb na náklady za přístup. Je určen a podmíněn dosažením cílů rybářské odvětvové politiky Grónska, což zjistí smíšený výbor, a na základě ročního a víceletého programu pro jejich dosažení.
 2. Jakmile tento protokol vstoupí v platnost, a nejpozději tři měsíce po tomto datu, smíšený výbor schválí víceletý odvětvový program a jeho podrobná prováděcí pravidla, zejména:
 a)
 roční a víceleté pokyny pro použití části finančního příspěvku uvedeného v čl. 4 odst. 2 písm. b) pro iniciativy, které se mají provádět každý rok;
 b)
 roční a víceleté cíle, jichž je třeba dosáhnout ve snaze zabezpečit pokračování zodpovědného a udržitelného rybolovu v budoucnu s ohledem na priority, které stanovilo Grónsko ve své vnitrostátní rybářské politice a v jiných politikách, které souvisejí s pokračováním zodpovědného a udržitelného rybolovu nebo na něj mají dopad;