text:
němž se o uznání žádá, není třeba změnit. Toto ustanovení se použije pouze zřídka, vzhledem k pravidlům o koordinaci příslušnosti, pokud jde o litispendenci a závislá řízení; má rozsáhlou oblast působnosti a je určeno na ochranu právního státu v dožádaném státě, který by byl narušen existencí dvou protichůdných rozhodnutí (180). Rozhodnutí tedy mohou být neslučitelná, i pokud mají dotyčné spory společné pouze strany a nikoli stejný předmět nebo stejný nárok (181). Pro zabránění uznání není ani zapotřebí, aby rozhodnutí bylo v dožádaném státě vydáno dříve, než cizí rozhodnutí.
 Otázku toho, které ze dvou rozhodnutí bylo vydané dřív, je však třeba posoudit při rozhodování o tom, které ze dvou neslučitelných cizích rozhodnutí má být v dožádaném státě uznáno (182). Úmluva z roku 1988 (čl. 27 odst. 5) se zabývala pouze uznáním rozhodnutí vydaného ve státě vázaném úmluvou, které bylo neslučitelné s dřívějším rozhodnutím vydaným ve státě, který není úmluvou vázán; článek 34 odst. 4 nové úmluvy doplňuje případ rozhodnutí vydaného ve státě vázaném touto úmluvou, které je neslučitelné s dřívějším rozhodnutím, které bylo vydáno v jiném státě vázaném touto úmluvou, a staví jej na stejnou úroveň. V případech tohoto druhu brání skutečnost, že rozhodnutí jsou neslučitelná, uznání pozdějšího z nich, avšak pouze v případě, že rozhodnutí bylo vydané ve sporech mezi stejnými stranami, ve stejné věci a ohledně stejného nároku, samozřejmě vždy za předpokladu, že splňují hlediska pro uznání v dožádaném státě. Pokud se nejedná o stejný předmět nebo nárok, jsou uznána obě rozhodnutí, i pokud jsou vzájemně neslučitelná. O neslučitelnosti následně rozhodne vnitrostátní soud, u něhož se podává návrh na výkon, který může pro tento účel uplatnit pravidla svého vlastního právního systému a může samozřejmě zohlednit jiné faktory než časové pořadí rozhodnutí, jako pořadí, v jakém byla řízení zahájena, nebo pořadí, v jakém došlo k pravomocnému rozsouzení věci, což není požadavek pro uznání podle úmluvy.
 4. Příslušnost soudu původu (článek 35)
 139.
 Rozhodnutí vydaná ve státě vázaném úmluvou se mají stejně jako v úmluvě z roku 1988 zpravidla uznat bez jakéhokoli přezkoumávání příslušnosti soudu původu. Článek 35 opakovaně uvádí, že k takovému přezkoumávání nemá docházet a že na pravidla o příslušnosti nelze uplatňovat hledisko veřejného pořádku, ale rovněž reprodukuje výjimky, které existovaly před pravidlem vylučujícím přezkoumávání příslušnosti soudu původu. Bylo navrženo, že tyto výjimky by měly být zcela vyňaty, čímž by se vyloučilo jakékoli přezkoumávání příslušnosti (183), ale pracovní skupina ad hoc po pečlivém zvážení rozhodla, že by to bylo předčasné. Existují proto výjimky pro porušování pravidel týkajících se příslušnosti ve věcech pojistných a spotřebitelských smluv nebo pravidel o výlučné příslušnosti (oddíly 3, 4 a 6 hlavy II), pro případ stanovený v článku 68 a pro případy stanovené v čl. 64 odst. 3 a čl. 67 odst. 4 (184). Jednalo se o tom, zda by se k těmto výjimkám mělo připojit porušení pravidel týkajících se příslušnosti pro individuální pracovní smlouvy. Bylo rozhodnuto tak neučinit, neboť v pracovních sporech je žaloba běžně podávána zaměstnancem a přezkum, který by představoval překážku uznání, by ve většině případů přinesl výhodu zaměstnavateli v jeho pozici


text:
žalovaného.
 5. Zrušení přezkumu práva uplatněného soudem původu
 140.
 Článek 27 odst. 4 úmluvy z roku 1988 umožňuje odmítnout uznání, pokud soud původu při rozhodování o předběžné otázce týkající se osobního stavu fyzických osob nebo jejich způsobilosti k právním úkonům, majetkových práv vyplývajících z manželských vztahů, závěti a dědictví (všechny otázky nespadající do oblasti působnosti této úmluvy) uplatnil odlišné pravidlo, než je pravidlo mezinárodního práva soukromého státu, v němž se žádá o uznání; mělo se za to, že toto pravidlo je nyní zbytečné, v neposlední řadě i díky pokroku dosaženému při harmonizaci mezinárodního práva soukromého v těchto oblastech v Evropském společenství a zejména proto, že ustanovení není obsaženo v nařízení Brusel II. Toto pravidlo nebylo vloženo do nové úmluvy, takže v budoucnu nebude možné se odvolávat na tento důvod zamítnutí, který byl pozůstatkem přezkumu věcné podstaty cizího rozhodnutí.
 Článek 36 úmluvy, který reprodukuje znění odpovídající ustanovení předchozí úmluvy, zcela vylučuje přezkoumání ve věci samé (185).
 6. Opravný prostředek proti cizímu rozhodnutí, o jehož uznání se žádá (článek 37)
 141.
 Pravidlo, které umožňuje soudu, u něhož se žádá o uznání rozhodnutí vydaného v jiném státě vázaném úmluvou, aby řízení přerušil, pokud byl proti rozhodnutí podán opravný prostředek v tomto jiném státě, zůstalo beze změny. Článek 37 reprodukuje článek 30 úmluvy z roku 1988 a nevyžaduje zvláštního komentáře (viz Jenardova zpráva, str. 46 a Schlosserova zpráva, body 195-204).
 3.
 Výkon
 142.
 Oddíl 2 hlavy III této úmluvy, který se týká výkonu, obsahuje soubor pravidel, která, jak již bylo uvedeno (186), byla při přezkoumání značně pozměněna s cílem dále zjednodušit postupy, na jejichž základě se rozhodnutí prohlašují za vykonatelná v dožádaném státě - a jsou i uznávána, pokud je uznání uplatňováno jako hlavní věc podle čl. 33 odst. 2, který odkazuje na postupy uvedené v oddílech 2 a 3 hlavy III. Zásada, podle níž výkon podléhá prohlášení vykonatelnosti, nicméně zůstává beze změny a její znění v článku 38 odpovídá znění v článku 31 úmluvy z roku 1988. Prohlášení vykonatelnosti lze však vydat pouze pro rozhodnutí, které je již vykonatelné ve státě, v němž bylo vydáno, a pouze na žádost kterékoli zúčastněné strany (187). Poté, co bylo prohlášeno za vykonatelné, lze rozhodnutí vykonat v dožádaném státě; ve Spojeném království však musí být rozhodnutí zaregistrováno za účelem výkonu (188). Z článku 1 odst. 3 je rovněž zřejmé, že oddíl týkající se výkonu se použije i na rozhodnutí Soudního dvora Evropských společenství, pokud mají být vykonána v zemích, které nejsou členskými státy Společenství. Rozhodnutí Soudního dvora mají být tedy v těchto státech vykonávána stejným způsobem jako vnitrostátní rozhodnutí vydaná ve státech vázaných úmluvou.
 1. Prohlášení vykonatelnosti: první část řízení (články 39-42 a 53-56)
 a) Soud nebo příslušný orgán (článek 39)
 143.
 Úmluva stejně jako předtím výslovně uvádí soudy nebo orgány, které jsou ve státech vázaných úmluvou příslušné k přijímání návrhů na prohlášení cizích rozhodnutí za vykonatelná. Spíše než v samotné úmluvě jsou nyní uvedeny na seznamu v příloze (příloha II). Jedná se o změnu, která zjednodušuje prezentaci postupu (v otázce důvodů vedoucích k přesunutí seznamu příslušných

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
soudů nebo orgánů do přílohy, viz rovněž diskusi ohledně článku 77 níže). Je třeba zdůraznit, že čl. 39 odst. 1 odkazuje na „soud nebo příslušný orgán“. Státy vázané úmluvou mají tedy možnost svěřit vedení této první části řízení jinému orgánu než soudu. Všechny tyto státy mají ve skutečnosti obecně stanovené soudy, ale lze poznamenat, že v případě návrhu na prohlášení vykonatelnosti veřejné listiny vyhotovené notářem Francie a Německo určily notářský orgán (président de la chambre départementale des notaires) nebo notářství, zatímco v případě soudního rozhodnutí ve věcech výživného Malta určila soudní podatelnu (Reġistratur tal-Qorti). Vzhledem k nekonfliktní povaze řízení a pouze formální povaze ověření, která mají být prováděna, by tyto příklady mohly být následovány rovněž v jiných zemích.
 144.
 V otázce místní příslušnosti určených soudů odkazovala úmluva z roku 1988 na místo bydliště strany, vůči níž je výkon navrhován, a v případě, že tato strana nemá bydliště ve státě, v němž je výkon navrhován, na místo výkonu. Tato úprava poskytovala věřiteli výhodu, že v případě existence více míst výkonu mohl podat pouze jeden návrh na prohlášení vykonatelnosti, ačkoli ohledně výkonu rozhodnutí se poté obracel na více soudů. Mělo to však nevýhodu v případě rozdílného bydliště dlužníka a místa výkonu, kdy byl věřitel nucen se obrátit na dva soudy, nejprve na soud bydliště a poté na soud místa výkonu. Pracovní skupina ad hoc tuto otázku posoudila a i přes několik záporných stanovisek potvrdila, že by bylo žádoucí stanovit vnitrostátní příslušnost přímo v úmluvě, aby mohl věřitel snadněji určit příslušný soud (189). Domnívala se, že nejlepším způsobem, jak určit místní příslušnost u každého konkrétního případu, je poskytnout věřiteli volbu mezi místem dlužníkova bydliště a místem výkonu, což by mu umožnilo, aby se obrátil přímo na soud místa výkonu.
 Článek 39 odst. 2 odráží tento přístup a uvádí, že místní příslušnost se určuje podle místa bydliště strany, vůči níž je výkon navrhován, nebo podle místa výkonu. Ze znění vyplývá, že již není třeba výslovně upravovat případ, kdy dlužník má bydliště ve státě, který není členem úmluvy, i když samozřejmě v takovém případě bude věřitel moci uplatnit pouze místo výkonu.
 Bylo rovněž navrženo, aby v případech, kdy je výkon navrhován vůči více než jedné straně, článek 39 reprodukoval pravidlo pro příslušnost obsažené v čl. 6 odst. 1 a pro místní příslušnost určil soudy místa, kde se nachází bydliště jedné z nich. Pracovní skupina ad hoc však zastávala názor, že v případě, kdy se jedná o vnitrostátní příslušnost, je lepší nestanovit pravidla pro každý konkrétní aspekt. Otázka, jak postupovat, pokud je navrhován výkon proti více než jedné straně, má být proto rozhodnuta na základě vnitrostátního práva jednotlivých států vázaných úmluvou.
 b) Návrh (články 40 a 53-56)
 145.
 Postup podávání návrhu se má stejně jako v úmluvě z roku 1988 řídit vnitrostátním právem dožádaného státu, přičemž se však zohlední pravidla stanovená přímo v úmluvě. Úmluva i nadále stanoví, že navrhovatel musí uvést adresu pro doručování v obvodě soudu, u kterého návrh podává, a že pokud právo státu, v němž podává návrh na výkon, uvedení takové adresy


text:
nevyžaduje, musí navrhovatel ustanovit zástupce pro doručování (190).
 Seznam písemností, které se k návrhu přiloží, se však změnil. V článcích 46 a 47 úmluvy z roku 1988 je uvedena řada písemností, jejichž cílem je prokázat, že rozhodnutí splňuje požadavky pro uznání; avšak nový čl. 40 odst. 3 odkazuje na písemnosti uvedené v článku 53, který se omezuje na povinnost předložit jedno vyhotovení rozhodnutí, které splňuje podmínky nezbytné pro uznání jeho pravosti, a na osvědčení upravené v následujícím článku 54. Článek 54 požaduje, aby příslušný orgán státu, ve kterém bylo rozhodnutí vydáno, vydal na žádost kterékoli dotčené strany osvědčení za použití standardního formuláře uvedeného v příloze V této úmluvy.
 146.
 Během diskusí byla značná pozornost věnována tomu, zda je vhodné po navrhovateli požadovat, aby spíše než skutečné písemnosti předložil osvědčení. Tato úprava je odůvodněna obecným přístupem, který dává přednost tomu, aby se v této první části řízení vyloučil jakýkoli přezkum cizího rozhodnutí. Osvědčení splňuje dva cíle, kterými je jednak zjednodušit postavení věřitele, který má předložit jedinou písemnost, a dále umožnit dožádanému soudu, aby urychleně určil informace související s rozhodnutím, které potřebuje za účelem vydání prohlášení vykonatelnosti. Nezřídka se stává, že dožádaný soud má potíže při rychlém a spolehlivém získávání určitých informací obsažených v rozhodnutí soudu původu, a to vzhledem k jazyku rozhodnutí a způsobům vypracování soudních písemností, které se v různých právních systémech států vázaných úmluvou liší.
 Jak vyplývá z formuláře v příloze V, osvědčení musí uvádět stát původu rozhodnutí, soud nebo jiný orgán, který osvědčení vydal, soud, který vynesl rozhodnutí, základní údaje obsažené v rozhodnutí (datum, spisovou značku, strany a zda bylo rozhodnutí vydáno v nepřítomnosti žalovaného, datum doručení písemnosti, na jejímž základě bylo řízení zahájeno), znění rozhodnutí (v užším slova smyslu, tj. pouze úplné znění výrokové části rozhodnutí), jména stran, kterým je poskytnuta právní pomoc, a prohlášení, že rozhodnutí je vykonatelné ve státě původu. Osvědčení vydá zpravidla, nikoli však nezbytně, soud, který vydal rozhodnutí. Osvědčení pouze uvádí skutečnosti bez poskytnutí informací týkajících se důvodů pro zamítnutí uznání podle článků 34 a 35 úmluvy, a proto by ho mohla rovněž vystavit jiná osoba u soudu nebo jiný pověřený orgán ve státě původu (191).
 147.
 Účelem osvědčení je zjednodušit řízení a pokud lze rozhodnutí urychleně prohlásit za vykonatelné i bez osvědčení, nelze po věřiteli požadovat, aby jej předložil. V souvislosti s osvědčením však úmluva opět uvádí ustanovení dříve obsažené v článku 48 úmluvy z roku 1988, které se týká písemných důkazů na podporu návrhu stanovených v uvedeném článku (192). Článek 55 odst. 1 nové úmluvy rovněž stanoví, že pokud není osvědčení předloženo, může dožádaný soud určit lhůtu pro jeho předložení, přijmout rovnocennou písemnost, nebo, pokud nepovažuje za potřebné další objasnění, jeho předložení prominout. Z tohoto ustanovení je zřejmé, že soud může přijmout neúplné osvědčení nebo případně určit lhůtu pro předložení zcela vyplněného formuláře. Samozřejmě v případě, že osvědčení chybí nebo je neúplné, může dožádaný soud rovněž rozhodnout, že návrh odmítne.
 Předchozí pravidlo týkající se překladu osvědčení, který je třeba předložit pouze na požádání soudu (čl. 55 odst. 2), a výjimka z


text:
ověřování všech písemností, včetně písemnosti o procesní plné moci (článek 56), zůstává beze změny (193).
 c) Rozhodnutí o ukončení první části řízení a prohlášení vykonatelnosti (články 41-42)
 148.
 Soud nebo příslušný orgán musí o návrhu podaném podle této úmluvy neprodleně rozhodnout a, jsou-li splněny formální náležitosti uvedené v článku 53, tj. pokud se předloží osvědčení a jedno vyhotovení rozhodnutí, které splňuje podmínky nezbytné pro uznání jeho pravosti, musí prohlásit rozhodnutí za vykonatelné. Znění článku 41 nevyvolává v tomto ohledu žádné pochyby: znění stanoví, že rozhodnutí se prohlásí za vykonatelné, „jakmile“ jsou tyto formální náležitosti splněny. Místo stanovení přesné lhůty je vhodnější použít příslovce „jakmile“, jelikož by bylo obtížné uložit za nedodržení této lhůty sankci; formulace je tedy stejná jako v úmluvě z roku 1988, která v souvislosti s touto první částí řízení stanoví, že dožádaný soud přijme „neprodleně“ rozhodnutí, ale nestanoví konkrétní lhůtu (194).
 149.
 Článek 41 dožádanému soudu neumožňuje provedení přezkumu s cílem stanovit, zda existují důvody pro zamítnutí uznání podle článků 34 a 35. Informace, které musí být obsaženy v osvědčení, nemají sloužit k takovému přezkumu, ale jsou určeny pouze k usnadnění práce dožádaného soudu při rozhodování o prohlášení vykonatelnosti. I údaj o datu doručení návrhu na zahájení řízení v případě rozhodnutí vyneseného v nepřítomnosti žalovaného má sloužit pouze ke stanovení toho, že řízení v nepřítomnosti žalovaného předcházelo doručení návrhu na zahájení řízení, což je nezbytné minimum v případě, že je třeba vzít na vědomí rozhodnutí v nepřítomnosti žalovaného, a nemá dožádanému soudu sloužit k tomu, aby ověřil, zda jsou splněny podmínky uvedené v čl. 34 odst. 2. Lze zdůraznit, že pokud návrh na zahájení řízení nebyl doručen, nelze v osvědčení uvést datum doručení. Pouze v takovém případě může vyvstat otázka důsledků spojených s chybějícím údajem o datu doručení v osvědčení, bez jakéhokoli závěru, že doručení nebylo provedeno. I v tomto případě je tedy posouzení soudu pouze formální.
 Zákaz přezkumu na základě článků 34 a 35 rovněž vylučuje zamítnutí návrhu z jiných důvodů, než jsou důvody stanovené v uvedených článcích, které jsou jedinými důvody pro zamítnutí uznání rozhodnutí vydaného v jiném státě vázaném úmluvou. Návrh tedy nemůže být zamítnut z důvodu, že dožádaný soud shledal, že rozhodnutí nespadá do oblasti působnosti úmluvy. Skutečnost, že soud původu vydal osvědčení podle přílohy V, svědčí o tom, že rozhodnutí do oblasti působnosti úmluvy spadá. Ověření správnosti osvědčení by bylo v rozporu se zásadou, že první část řízení by se měla omezit na formální ověření. Ověření správnosti osvědčení by vyžadovalo právní posouzení rozhodnutí a mělo by být provedeno výhradně v průběhu druhé části řízení.
 V této první části řízení nelze ani namítat, že rozhodnutí je v rozporu s veřejným pořádkem, navzdory skutečnosti, že tento důvod pro zamítnutí uznání je v obecném zájmu. Pracovní skupina ad hoc dlouze diskutovala o tom, zda by nebylo vhodné ponechat ověření veřejného pořádku v první části řízení, přičemž nechyběla stanoviska ve prospěch této varianty, ale nakonec převládl opačný názor, částečně díky skutečnosti, že veřejný pořádek byl při praktickém používání předchozí úmluvy uváděn zřídka, a částečně kvůli prodlení,


text:
které by mohl v otázce prohlášení vykonatelnosti způsobit. Stejně jako ostatní důvody pro zamítnutí, případné podání z důvodu, že rozhodnutí je v rozporu s veřejným pořádkem, bude muset být předloženo ve druhé části řízení.
 150.
 Jedinou výjimku z těchto pravidel stanoví čl. III odst. 2 písm. b) protokolu 1, kde smluvní strany mohou ohledně rozhodnutí vydaných v jednom z přistupujících států uvedených v čl. 70 odst. 1 písm. c) učinit prohlášením výhradu práva soudu příslušného k prohlášení vykonatelnosti bez návrhu přezkoumat, zda existuje některý z důvodů pro zamítnutí uznání a výkonu rozhodnutí. Možnost výhrady tohoto druhu je v rozporu se zásadou, že v první části řízení nelze provést přezkum, která je v systému úmluvy zásadní, ale byla s obezřetností umožněna. Tato výhrada platí po dobu pěti let, pokud ji smluvní strana neobnoví (čl. III odst. 4). Toto ustanovení lze použít k návrhu, že by se tato výhrada měla znovu posoudit a, pokud není nezbytně nutná, zrušit.
 151.
 S ohledem na pouze formální povahu ověření prováděného v této části řízení dožádaným soudem není aktivní účast dlužníka nutná. Článek 41 proto opětovně uvádí, že strana, vůči níž je výkon navrhován, není v této části řízení oprávněna činit jakákoli podání.
 Rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti se bez odkladu sdělí navrhovateli postupem stanoveným právem státu, v němž se o výkon žádá. Pokud se v rozhodnutí prohlásí vykonatelnost, je třeba jej rovněž doručit straně, vůči níž je výkon navrhován. Může se stát, že prohlášení vykonatelnosti je vydáno dříve, než se této straně doručí cizí rozhodnutí. Článek 42 odst. 2 stanoví, že v takovém případě musí být cizí rozhodnutí doručeno spolu s rozhodnutím vykonatelnosti.
 2. Prohlášení vykonatelnosti: druhý stupeň řízení (články 43-46)
 a) Opravné prostředky proti rozhodnutí o prohlášení vykonatelnosti (články 43-44)
 152.
 Proti rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti může kterákoli strana podat opravný prostředek u soudu uvedeného na seznamu v příloze III úmluvy. Opravné prostředky proti rozhodnutím, kterými se uzavírá první stupeň řízení, byly tudíž sjednoceny. Úmluva z roku 1988, stejně jako Bruselská úmluva, uváděla dva různé druhy opravných prostředků: jeden proti rozhodnutím připouštějícím výkon, který byl k dispozici straně, vůči níž byl výkon navrhován (články 36-39), a druhý proti rozhodnutím o zamítnutí návrhu, který byl k dispozici věřiteli jako navrhující straně (články 40-41). Jelikož první stupeň řízení je nyní omezen na formální náležitosti, zvažovala pracovní skupina ad hoc návrh vypustit opravný prostředek proti zamítnutí, protože zamítnutí návrhu je nepravděpodobné. V případě nesrovnalostí v osvědčení by dožádaný soud zpravidla požadoval jejich opravu a u chybějících informací jejich doplnění. Sice je to nepravděpodobné, ale není vyloučené, že by návrh mohl být zamítnut a že v zájmu ochrany navrhovatele by bylo třeba rozhodnutí přezkoumat, proto bylo rozhodnuto ponechat možnost opravného prostředku, avšak bez zvláštního souboru pravidel odlišných od pravidel týkajících se opravných prostředků proti prohlášení vykonatelnosti.
 153.
 Článek 43 stanoví, že opravný prostředek může podat „kterákoli strana“ bez ohledu na to, zda se rozhodnutím návrhu vyhovuje nebo se jím návrh zamítá. V praxi však bude mít zájem napadnout prohlášení vykonatelnosti pouze strana, vůči níž je


text:
výkon navrhován, a zájem napadnout zamítnutí návrhu pouze navrhovatel. V druhém případě se však v souladu s čl. 42 odst. 1 sdělí rozhodnutí o zamítnutí návrhu pouze navrhovateli, což znamená, že se formálně neoznámí dlužníkovi, který tak nemůže podat opravný prostředek. I když tyto dva druhy opravných prostředků byly z hlediska formulace legislativního textu sjednoceny, zůstávají, stejně jako v úmluvě z roku 1988, rozdílné svou podstatou.
 Liší se rovněž v otázce lhůty, v níž musí být uplatněny. U opravného prostředku navrhovatele proti rozhodnutí o návrhu na prohlášení vykonatelnosti úmluva lhůtu nestanoví. Jedná se o opravný prostředek v zájmu navrhovatele proti rozhodnutí, které se ani neoznamuje dlužníkovi. Je tedy ponecháno na navrhovateli, kdy podá opravný prostředek, což v praxi vede k opětovnému předložení návrhu, přičemž se tentokrát vyslechne dlužník. Na druhé straně je v případě opravného prostředku proti prohlášení vykonatelnosti třeba stanovit lhůtu, po jejímž uplynutí lze rozhodnutí vykonat, pokud strana, vůči níž je výkon navrhován, nepodala opravný prostředek. Článek 43 odst. 5 proto stanoví lhůtu jednoho měsíce ode dne doručení prohlášení vykonatelnosti. Má-li strana, vůči níž je výkon navrhován, bydliště v jiném státě vázaném úmluvou, než ve kterém bylo prohlášení vykonatelnosti vydáno, prodlužuje se lhůta na dva měsíce ode dne, kdy bylo této straně doručeno osobně nebo do místa jejího bydliště. Lhůta je delší s ohledem na obtíže, které by mohl mít žalovaný s přípravou na jednání před soudem v jiném státě, než ve kterém má své bydliště, když bude případně muset najít právního zástupce a zřejmě nechat přeložit písemnosti. Článek 43 odst. 5 stanoví, že prodloužení lhůty uvedené v úmluvě z důvodu vzdálenosti je vyloučeno, přičemž toto pravidlo bude mít přednost před případnými vnitrostátními ustanoveními, která stanoví opak. Úmluva nestanoví lhůtu v případě, že strana, vůči níž je výkon navrhován, má bydliště ve státě, který není úmluvou vázán. Není-li lhůta stanovena, je její určení ponecháno na vnitrostátním právu dožádaného státu.
 154.
 O obou druzích opravných prostředků se rozhoduje ve sporném řízení. Článek 43 odst. 3 uvádí pouze „předpisy upravující sporná řízení“. Vzhledem k tomu, že tato otázka není upravena podrobněji, je postup stanoven zpravidla vnitrostátním právem dožádaného soudu za předpokladu, že oběma stranám zajistí, aby byly vyslechnuty. Jestliže se strana, vůči níž je výkon navrhován, nedostaví k řízení o opravném prostředku podaném navrhovatelem, musí soud použít ustanovení čl. 26 odst. 2 až 4, i když strana, vůči níž je výkon navrhován, nemá bydliště v žádném ze států vázaných úmluvou (195). Účelem tohoto posledního ustanovení je zajistit práva na obhajobu, která vyžadují ochranu zejména z toho důvodu, že řízení ve věci opravného prostředku navrhovatele proti zamítnutí prohlášení vykonatelnosti je dlužníkova poslední možnost hájit se a pokusit se prokázat, že požadavky pro uznání cizího rozhodnutí nejsou splněny (196).
 b) Rozsah přezkumu při podání opravného prostředku podle článku 43 (článek 45)
 155.
 Soud projednávající opravný prostředek proti rozhodnutí o prohlášení vykonatelnosti přezkoumá rozhodnutí s ohledem na důvody, které by bránily jeho uznání a následnému prohlášení za vykonatelné. I v tomto stupni řízení existuje předpoklad ve prospěch uznání, podle něhož soud nerozhoduje o


text:
tom, zda jsou splněny podmínky pro uznání, ale o tom, zda existuje některý z důvodů pro zamítnutí podle článků 34 a 35.
 V případě opravného prostředku věřitele, který podal návrh v prvním stupni řízení, kdy návrh musel být zamítnut po výlučně formálním ověření osvědčení, se věřitel bude muset v opravném řízení zabývat všemi důvody pro zamítnutí se snahou prokázat, že v předmětné věci nejsou dané, a soud bude muset o všech rozhodnout, neboť výskyt i jediného z nich by vedl k zamítnutí opravného prostředku.
 Pokud opravný prostředek podá naopak strana, vůči níž je výkon navrhován, může se odvolat na přítomnost jednoho nebo více důvodů pro zamítnutí, aniž by je musela nutně uplatnit všechny. Tímto vyvstává problém, v jakém rozsahu je soud, u něhož probíhá opravné řízení, omezen žalobními důvody uplatněnými navrhovatelem.
 156.
 Při vypracování nového postupu pro výkon rozhodnutí pracovní skupina ad hoc obsáhle jednala o otázce, zda odvolací soud může bez návrhu posuzovat všechny nebo některé důvody k odmítnutí uznat cizí rozhodnutí, zejména pokud by uznání bylo zjevně v rozporu s veřejným pořádkem. Řada odborníků zaujala stanovisko, že pokud by uznání bylo v rozporu s veřejným pořádkem, odmítnutí uznání je ve veřejném zájmu, a tedy jej nelze ponechat zcela na uvážení stran, proto by odstranění možnosti posuzovat tuto otázku v prvním stupni řízení mělo být vyváženo tím, že se soudu umožní, aby ji posoudil bez návrhu v druhém stupni řízení, a to i kdyby se jí dlužník nedovolal ve svém opravném prostředku. Řada odborníků se rovněž domnívala, že pro účely vyvážení odstranění možnosti posuzovat důvody k odmítnutí uznání v prvním stupni řízení by přezkoumávání toho, co lze považovat za procesní veřejný pořádek, mělo být posíleno nad rámec výslovného ustanovení čl. 34 odst. 2 tím, že tuto otázku bude moci soud v druhém stupni řízení posuzovat z úřední moci.
 Diskuse se nakonec neodrazila v žádném ustanovení týkajícím se pravomocí soudů rozhodujících v opravném řízení. Článek 45 odst. 1 pouze uvádí, že soud „zamítne [v případě podání opravného prostředku navrhovatelem] nebo zruší [v případě, že opravný prostředek podá strana, vůči níž je výkon navrhován] prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí pouze na základě důvodů uvedených v článcích 34 a 35“. Tento článek uvádí účel soudního přezkumu a důvody, které soud vedly k přijetí rozhodnutí, ale neuvádí, jak má být přezkum prováděn. Vzhledem k absenci právní úpravy v úmluvě řeší,otázku, zda soud může posuzovat důvody k odmítnutí bez návrhu na návrh účastníka, samotný soud s ohledem na veřejný zájem, který v právním řádu daného soudu může odůvodnit zásah s cílem zabránit uznání rozhodnutí. Pokud takový veřejný zájem neexistuje a důvod pro odmítnutí je v podstatě v zájmu strany, vůči níž je výkon navrhován, bude povinnost se jej dovolat otázku ponechána na dotčené straně. Takové posouzení lze provést pouze na základě vnitrostátního práva.
 157.
 Vyvstaly rovněž určité pochybnosti o tom, zda lze v druhém stupni části řízení namítat, že cizí rozhodnutí nespadá do oblasti působnosti této úmluvy. Již bylo uvedeno, že skutečnost, že osvědčení vydal samotný soud původu, potvrzuje, že úmluva se na rozhodnutí vztahuje. Protože


text:
je osvědčení výsledkem právního posouzení, lze jej v opravném řízení napadnout, a jakýkoli problém související s výkladem úmluvy by tedy měl být vyřešen s ohledem na judikaturu Soudního dvora a v případě přetrvávajících pochybností a při splnění podmínek předložením otázky Soudnímu dvoru k rozhodnutí v rámci řízení o předběžné otázce v souladu se Smlouvou o založení Evropského společenství. V článku 45 odst. 2 se v každém případě výslovně zakazuje použití tohoto prostředku k přezkoumávání cizího rozhodnutí ve věci samé.
 158.
 Druhý stupeň řízení může vzhledem k přezkumu, který zahrnuje, trvat déle než první, ale i v tomto stupni musí soud rozhodnout bezodkladně, v nejkratší možné lhůtě umožněné vnitrostátním právem, s ohledem na zásadu, že volnému pohybu rozhodnutí by neměly bránit takové překážky, jako jsou průtahy ve vykonávacím řízení.
 c) Další opravné prostředky (článek 44)
 159.
 Rozhodnutí, kterým se končí druhý stupeň řízení, vydané v souvislosti s opravným prostředkem podaným navrhovatelem nebo stranou, vůči níž je výkon navrhován, lze napadnout pouze opravným prostředkem uvedeným v příloze IV úmluvy, která pro každý stát vázaný úmluvou upřesňuje podobu opravného prostředku u vyššího soudu, nebo takový opravný prostředek zcela vylučuje (197). Článek 44 úmluvy neuvádí, jak se má v případě tohoto dalšího opravného prostředku, který mají strany k dispozici, postupovat. Lze dovodit, že tento opravný prostředek se řídí vnitrostátními právními předpisy konkrétního státu a že se postupuje tak, jak tyto předpisy upravující mj. lhůtu pro podání opravného prostředku, a podmínky, za nichž jsou opravné prostředky přípustné, stanoví, přičemž takové opravné prostředky bývají zpravidla omezeny na právní otázky. V souladu s článkem 45 úmluvy je i zde soudní přezkum omezen na důvody odmítnutí uvedené v článcích 34 a 35. Jelikož vnitrostátní právní předpisy zpravidla omezují opravné prostředky na tomto stupni na právní otázky, omezí se přezkum soudního rozhodnutí z hlediska důvodů odmítnutí uvedených v článcích 34 a 35 na opravu právního posouzení věci a nebude se týkat skutkových zjištění.
 Cizí rozhodnutí se ani v tomto případě nesmí přezkoumávat ve věci samé a soudy musí rozhodnout bezodkladně.
 d) Opravné prostředky proti cizímu rozhodnutí, jehož výkon je navrhován (článek 46)
 160.
 Ustanovení, které umožňuje soudu projednávajícímu opravný prostředek podle článku 43 nebo 44 přerušit řízení, pokud ve státě, v němž bylo původní rozhodnutí vydáno, nebylo skončeno řízení o opravném prostředku, nebylo třeba měnit. Článek 46 reprodukuje článek 38 úmluvy z roku 1988 a nevyžaduje žádný další komentář (198).
 4.
 Předběžná a ochranná opatření (článek 47)
 161.
 Článek 47 obsahuje důležité a značné zlepšení ve srovnání s příslušným ustanovením úmluvy z roku 1988, jejíž článek 39 uváděl, že během lhůty stanovené k podání opravného prostředku a do doby než je o tomto opravném prostředku rozhodnuto, nesmí být učiněna jiná opatření než opatření k zajištění majetku strany, vůči níž je výkon navrhován. Toto ustanovení, které umožňuje přijetí ochranných opatření pouze po ukončení prvního stupně řízení o prohlášení vykonatelnosti, bylo zachováno v čl. 47 odst. 3, ale z čl. 47 odst. 1 je zřejmé, že ochranná opatření lze nařídit před doručením prohlášení vykonatelnosti a do doby, než bude přijato rozhodnutí


text:
o opravných prostředcích. Pracovní skupina ad hoc souhlasila s potřebou ustanovení tohoto druhu, ale obsáhle jednala o jeho umístění v textu, tj. zda by se mělo objevit v oddíle věnovaném výkonu, nebo bezprostředně za pravidlem o uznávání cizích rozhodnutí bez zvláštního řízení (článek 33), jak původně navrhla Komise (199).
 162.
 Otázka umístění nového ustanovení zčásti souvisela s otázkou, zda u rozhodnutí, které zjevně splňuje podmínky pro vykonatelnost, by výkon mohl začít před prohlášením vykonatelnosti, aby tak mohla být přijata opatření pro výkon rozhodnutí i v případě, že by neměla definitivní povahu. Bylo však zdůrazněno, že je rozdíl mezi ochrannými opatřeními a dočasným výkonem a že by mohly vzniknout obtíže, pokud by výkon začal v některém státě a poté byl přerušen z důvodu, že nebylo vydáno prohlášení vykonatelnosti. V některých právních systémech je přijetí ochranných opatření prvním krokem v procesu výkonu, ale zobecnění tohoto přístupu by mohlo být v rozporu s vnitrostátním procesním právem, neboť se odchyluje od obvykle dodržované zásady, podle níž je výkon ponechán na právních předpisech jednotlivých států a kterou úmluva ponechala beze změny (200).
 Z těchto důvodů a ve snaze zabránit tomu, aby se nové ustanovení vykládalo tak, že mění vnitrostátní právo, bylo rozhodnuto jej vložit do článku o předběžných a ochranných opatřeních přijatých v souvislosti s prohlášením vykonatelnosti rozhodnutí. Článek 47 odst. 1 stanoví, že musí-li být rozhodnutí uznáno, není navrhovatel omezen v podávání návrhů na přijetí předběžných nebo ochranných opatření, aniž by bylo nezbytné prohlášení vykonatelnosti, tedy před vydáním prohlášení, čemuž lze rozumět tak, že z návrhu na vydání těchto opatření vyplývá, že úmyslem věřitele je, aby bylo rozhodnutí vykonáno.
 Článek 47 odst. 1 je však s předchozím zněním v rozporu tím, že umožňuje přijetí předběžných nebo ochranných opatření, jakmile je cizí rozhodnutí vykonatelné ve státě původu, přičemž vždy předpokládá, že splňuje podmínky pro uznání v dožádaném státě bez ohledu na to, zda bylo prohlášení vykonatelnosti vydáno či nikoli. Pokud jde o opatření, která lze přijmout, ponechává článek 47 na vnitrostátním právu dožádaného státu, aby určil jejich klasifikaci, druh a hodnotu zboží, pro které je lze přijmout, podmínky, které tato opatření musí splňovat, aby byla platná, a podrobná ustanovení pro jejich uplatňování a pro zajištění jejich zákonnosti (201). Rovněž je třeba mít na mysli, že vnitrostátní právní předpisy, na něž úmluva odkazuje, nesmí v žádném případě vést k potlačení zásady stanovené v této souvislosti samotnou úmluvou, ať již výslovně nebo mlčky, a musí být proto uplatňovány způsobem slučitelným se zásadami uvedenými v článku 47 (202), které navrhovatele opravňují žádat předběžná nebo ochranná opatření od okamžiku, kdy se rozhodnutí stane vykonatelné ve státě původu.
 163.
 Dva zbývající odstavce článku 47 reprodukují v opačném pořadí druhý a první odstavec článku 39 předchozí úmluvy a ponechávají tak beze změny možnost přijmout ochranná opatření proti majetku strany, vůči níž je výkon navrhován, ve lhůtě stanovené k podání opravného prostředku proti prohlášení vykonatelnosti podle čl. 43 odst. 5 a do doby, než bude o tomto opravném prostředku rozhodnuto, tedy v době po vydání prohlášení vykonatelnosti. Jelikož prohlášení vykonatelnosti s sebou


text:
nese možnost přijmout ochranná opatření, může věřitel stejně jako podle úmluvy z roku 1988 k těmto opatřením přistoupit přímo bez zvláštního povolení, i pokud by to jinak vyžadovalo vnitrostátní procesní právo dožádaného soudu (203). I v tomto případě se uplatněním vnitrostátního práva nesmí omezit zásady stanovené v úmluvě, podle nichž je právo použít předběžná a ochranná opatření odvozeno z prohlášení vykonatelnosti, takže vydání druhého vnitrostátního rozhodnutí obsahujícího konkrétní a individuální povolení není opodstatněné. Vnitrostátní právo nemůže právo věřitele na ochranná opatření ani podmínit složením záruky, jelikož by se tím zavedla dodatečná podmínka pro přijetí samotných opatření, která by byla v rozporu s jasným zněním úmluvy; pracovní skupina ad hoc návrh na změnu článku 47 za tímto účelem zvážila, ale zamítla.
 164.
 Vložení nového ustanovení má za následek, že se úmluva nyní vztahuje na předběžná nebo ochranná opatření přijímaná ve třech rozdílných případech: první je obecné povahy a řídí se článkem 31, který se převážně, nikoli však výlučně, vztahuje ke lhůtě, během níž probíhá hlavní soudní řízení ve státě původu; druhý vzniká v dožádaném státě při rozhodování o prohlášení vykonatelnosti cizího rozhodnutí a až do okamžiku jeho vydání (čl. 47 odst. 1); třetí vzniká po vydání prohlášení vykonatelnosti během lhůty stanovené k podání opravného prostředku a až do doby, než soudy o opravném prostředku rozhodnou (čl. 47 odst. 3). Pokud jde o druhy opatření, které lze v těchto situacích přijmout, jakož i o pravidla, kterými se řídí, a jejich mechanismy a přípustnost, úmluva obsáhle odkazuje na vnitrostátní právo, nicméně vnitrostátní právo se použije pouze v souladu se zásadami stanovenými v samotné úmluvě a, jak již bylo naznačeno, nesmí vyvolat následky, které by byly s těmito zásadami neslučitelné. Je to zvlášť důležité pro podmínky, které odůvodňují přijetí ochranných opatření v konkrétním případě. Tyto podmínky jsou předmětem vnitrostátního práva, ale pokud v zájmu jejich uplatnění vnitrostátní soud zvažuje, zda jsou splněny základní podmínky zjevnosti (tj. že jejich poskytnutí je bez dalšího z hlediska právního i skutkového odůvodněné) (fumus boni juris), a naléhavosti (periculum in mora), musí tak učinit s ohledem na účely pravidel úmluvy ve třech výše uvedených situacích a v souladu s nimi.
 Soud, který nařídí opatření podle článku 31, může volně uvážit, zda se jedná či nejedná o zjevný a naléhavý případ, zatímco podle čl. 47 odst. 1 zjevnost vyplývá z rozhodnutí, o jehož uznání se žádá, a provedení vlastního posouzení ze strany soudu by bylo v rozporu se zásadou, že navrhovatel je oprávněn požadovat ochranná opatření na základě cizího rozsudku; vlastní posouzení ze strany soudu je tedy omezeno na otázku naléhavosti. Pokud jsou ochranná opatření přijata podle čl. 47 odst. 3, nelze posoudit ani zjevnost ani naléhavost, jelikož prohlášení vykonatelnosti s sebou nese možnost přijmout ochranná opatření, a úmluva neumožňuje, aby posouzení nezbytnosti těchto opatření bylo provedeno nezávisle na posouzení požadavků týkajících se vydání prohlášení vykonatelnosti.
 5.
 Další ustanovení týkající se výkonu
 a) Výkon související pouze s některými nároky; částečný výkon (článek 48)
 165.
 Článek 48 odst. 1 stanoví, že vykonatelnost lze prohlásit i pouze pro jeden nebo více nároků,


text:
o nichž bylo vydáno cizí rozhodnutí; je shodný s článkem 42 úmluvy z roku 1988 s výjimkou redakčních změn vynucených novým postupem, v němž již soud nadále výkon „nepovoluje“, nýbrž pouze „vydává“ prohlášení vykonatelnosti. Nejpravděpodobnějšími případy prohlášení vykonatelnosti tohoto druhu jsou ty, kdy by část rozhodnutí mohla být v rozporu s veřejným pořádkem, nebo kdy navrhovatel usiluje o prohlášení vykonatelnosti pouze pro jednu nebo více částí rozhodnutí, jelikož na ostatních nemá zájem, nebo ještě častěji v případě, kdy se cizí rozhodnutí týká otázek, z nichž některé spadají do oblasti působnosti této úmluvy a jiné nikoli. Je třeba zdůraznit, že pro použití tohoto ustanovení není zapotřebí, aby otázky, které jsou předmětem rozhodnutí, byly formálně oddělené. Pokud rozhodnutí ukládá více povinností, z nichž pouze některé spadají do oblasti působnosti úmluvy, lze jej vykonat zčásti, pokud jasně stanoví cíle jednotlivých částí ustanovení rozhodnutí soudu (204).
 166.
 Pravidlo obsažené v odstavci 2, které umožňuje navrhovateli požádat o prohlášení vykonatelnosti týkající se části nároků i v rámci jedné části rozhodnutí, nelze-li rozlišit různé části podle jejich účelu, zůstává s výjimkou způsobu redakční úpravy rovněž beze změny. Pracovní skupina ad hoc posuzovala možnost toto ustanovení vypustit vzhledem k automatické povaze prvního stupně řízení a účinkům článku 52, který zakazuje vybírání jakéhokoli poplatku stanoveného podle hodnoty předmětu sporu (205). Ustanovení však není odůvodněno úvahami finanční povahy a jeho vypuštění by mohlo vést k názoru, že věřitel je vždy nucen žádat výkon celého rozhodnutí. Na základě tohoto odstavce 2, který v důsledku toho zůstává beze změny, může navrhovatel, jehož nárok od vydání cizího rozhodnutí částečně zanikl, požádat orgán, který vydal osvědčení, aby uvedl, že výkon je požadován pouze do určité částky, přičemž žádost může učinit i v druhém stupni řízení, kdy sám podá opravný prostředek nebo je opravný prostředek podán stranou, vůči níž je výkon navrhován.
 b) Soudní rozhodnutí o zaplacení penále (článek 49)
 167.
 Toto ustanovení doslovně reprodukuje odpovídající ustanovení úmluvy z roku 1988, které stanoví, že cizí soudní rozhodnutí o zaplacení penále (například za prodlení) jsou v dožádaném státě vykonatelná pouze tehdy, jestliže je výše penále s konečnou platností stanovena soudy státu původu (206). Poukázalo se na to, že toto ustanovení ponechává bez odpovědi otázku, zda se vztahuje na pořádkové pokuty za neuposlechnutí předvolání, které jsou příjmem státu a nikoli věřitele (207). Během procesu přezkoumání bylo navrženo, že by bylo vhodné znění za tímto účelem vyjasnit. Pracovní skupina ad hoc se však rozhodla, že znění nezmění v tom smyslu, aby výslovně zahrnovalo penále určené státu, jelikož rozhodnutí ve prospěch státu může být trestní povahy a změna by tak mohla na tomto místě zavést do úmluvy určené pro občanské a obchodní věci trestní prvek. Ustanovení tak lze použít pro úpravu penále ve prospěch státu pouze za předpokladu, že penále má nepochybně občanskoprávní povahu a že o jeho výkon žádá soukromá strana v řízení o prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí bez ohledu na to, že platby je třeba odvést státu.
 c) Právní pomoc (článek 50)
 168.
 Nemění se zásada obsažená v tomto ustanovení, podle níž navrhovatel, jemuž se ve státě


text:
původu dostává výhod úplné nebo částečné bezplatné právní pomoci nebo který je osvobozen od úhrady nákladů nebo výdajů, požívá nejvýhodnější právní pomoci nebo nejširšího osvobození od úhrady nákladů a výdajů podle práva dožádaného státu (viz Jenardova zpráva, str. 54 a Schlosserova zpráva, body 223-224). Uplatňuje se však v širším rozsahu, jelikož se vztahuje na celý postup stanovený v oddíle 2 věnovaném výkonu, včetně řízení o opravném prostředku (208). Důvody právní pomoci nebo osvobození od úhrady nákladů nebo výdajů nejsou relevantní: jsou stanoveny právními předpisy státu původu a nejsou předmětem přezkumu. Je třeba připomenout, že osvědčení vydané orgánem, který vydal rozhodnutí, o jehož uznání a výkon se žádá, musí uvést, zda se navrhovateli dostává bezplatné právní pomoci či nikoli, a to postačuje na to, aby navrhovateli vzniknul nárok v dožádaném státě.
 Článek 50 odst. 2 je odůvodněn potřebou zohlednit úlohu, kterou v některých státech hrají ve věcech výživného správní orgány, které jednají bezplatně; stejná potřeba byla uvedena v případě Norska, které se připojilo k Dánsku a Islandu, které jsou již uvedeny v odpovídajícím ustanovení úmluvy z roku 1988.
 d) Záruky a jistoty v souvislosti s náklady, daněmi, poplatky či jinými povinnostmi (články 51-52)
 169.
 Článek 51 reprodukuje odpovídající ustanovení úmluvy z roku 1988 (209). Pracovní skupina ad hoc jednala o tom, zda pro osoby s obvyklým pobytem ve státě vázaném úmluvou by měl být zákaz požadavku cautio judicatum solvi (závazek uložit do úschovy určitou peněžní částku za účelem zajištění uhrazení nákladů soudního řízení) rozšířen na původní řízení. Avšak tím by se zavedlo jednotné pravidlo, které není nezbytně nutné pro zajištění volného pohybu rozhodnutí, a pracovní skupina se rozhodla raději nezasahovat do vnitrostátních systémů. Je rovněž třeba si uvědomit, že v řadě států vázaných úmluvou je požadavek jistoty z důvodu cizí státní příslušnosti nebo neexistence místa pobytu nebo bydliště v zemi již zakázán Haagskou úmluvou ze dne 1. března 1954 o civilním řízení (článek 17) a následnou Haagskou úmluvou ze dne 25. října 1980 o mezinárodním přístupu k soudům (článek 14) a že v členských státech Evropského společenství je jistota založená na státní příslušnosti v každém případě zakázána.
 Článek 52 reprodukuje článek III protokolu 1 úmluvy z roku 1988 a v řízení o vydání prohlášení o vykonatelnosti zakazuje, aby ve státě, kde se podává návrh na výkon, byl vybírán jakýkoli poplatek stanovený podle hodnoty předmětu sporu.
 KAPITOLA V
 VEŘEJNÉ LISTINY A SOUDNÍ SMÍRY
 1.
 Veřejné listiny (článek 57)
 170.
 Článek 57 z velké části reprodukuje příslušné ustanovení úmluvy z roku 1988, a to i přes některé změny za účelem jeho přizpůsobení nové úmluvě (článek 50; pro komentář viz Jenardovu zprávu, str. 56, a Schlosserovu zprávu, bod 226) (210). Soudní dvůr již objasnil objektivní hlediska, která se mají použít při určení toho, zda existuje listina, kterou lze podle tohoto ustanovení prohlásit za vykonatelnou. Soudní dvůr uvedl, že veřejnou povahu listiny je třeba stanovit nadevší pochybnost, a že pokud listiny vydané mezi soukromými stranami nejsou ve své podstatě veřejné, je třeba zásahu veřejného orgánu nebo jiného orgánu pověřeného za tímto účelem státem původu, který


text:
by jim dodal povahu veřejných listin (211). Výklad Soudního dvora potvrzuje zpráva týkající se úmluvy z roku 1988, podle níž veřejná povaha listiny má být stanovena veřejným orgánem a má se týkat obsahu listiny a nikoli pouze podpisu (212). Akty se samozřejmě prohlásí za vykonatelné pouze jsou-li vykonatelné ve státě původu.
 Podle čl. 57 odst. 2 se za veřejné listiny pokládají rovněž dohody o výživném uzavřené před správními orgány nebo jimi ověřené. Toto ustanovení bylo vloženo s cílem zohlednit skutečnost, že v některých státech se otázkami výživného nezabývají soudy, nýbrž správní orgány pověřené přijímáním dohod mezi stranami a jejich ověřováním, čímž se umožňuje jejich vykonatelnost.
 171.
 Na veřejné listiny se vztahuje nový postup týkající se prohlášení vykonatelnosti, který je uveden v článku 38 a násl. úmluvy. V druhém stupni řízení může soud prohlášení vykonatelnosti zamítnout nebo zrušit pouze v případě, že by výkon listiny byl zjevně v rozporu s veřejným pořádkem dožádaného státu. Omezení, podle něhož je veřejný pořádek jediným důvodem pro zamítnutí, se přebírá z odpovídajícího ustanovení úmluvy z roku 1988. Postup týkající se prohlášení vykonatelnosti se stejně jako u rozhodnutí zahajuje tím, že příslušný orgán státu vázaného úmluvou, v němž byla listina vydána nebo zaregistrována, vydá osvědčení na základě formuláře uvedeného v příloze VI úmluvy. Formulář musí uvádět orgán, který listinu ověřil; tento orgán se mohl podílet na jejím vyhotovení nebo mohl pouze provést její registraci. Určení orgánu pověřeného vydáním takového osvědčení je záležitostí dotčeného členského státu a, pokud existuje povolání notáře, může být tímto orgánem i notář.
 Uplatnění postupu vedoucího k vydání prohlášení vykonatelnosti může vyžadovat určitou úpravu veřejných listin a musí přihlédnout k různé povaze písemností, které jsou předmětem výkonu. Tak například odkaz v článku 46 na přerušení řízení v případě, že ve státě, v němž bylo rozhodnutí vydáno, byl proti němu podán řádný opravný prostředek, může v případě veřejných listin zahrnovat řízení na prvním stupni, pokud ve státě původu probíhá řízení o napadení platnosti veřejné listiny.
 2.
 Soudní smíry (článek 58)
 172.
 Článek 58 potvrzuje, že se soudními smíry, které byly schváleny soudem v průběhu řízení a jsou vykonatelné ve státě původu, se pro účely prohlášení vykonatelnosti nakládá jako s veřejnými listinami, jako tomu bylo v úmluvě z roku 1988 (viz Jenardova zpráva, str. 56). Postup týkající se prohlášení vykonatelnosti se však nezakládá na osvědčení o veřejných listinách, nýbrž na osvědčení o soudních rozhodnutích uvedeném v příloze V.
 KAPITOLA VI
 OBECNÁ A PŘECHODNÁ USTANOVENÍ
 1.
 Obecná ustanovení (články 59-62)
 1. Bydliště (články 59-60)
 173.
 Články 59 a 60 se týkají definice pojmu bydliště fyzických a právnických osob. Tato otázka již byla projednána dříve v souvislosti s obecnými pravidly o příslušnosti (výše uvedené body 26-33).
 2. Trestní řízení za nedbalostní trestný čin (článek 61)
 174.
 Článek 61 přebírá ustanovení článku II protokolu 1 úmluvy z roku 1988 a byl již posouzen dříve ve spojení s čl. 5 odst. 4 (výše uvedené body 64-66).
 3. Definice pojmu „soud“ (článek 62)
 175.
 Úmluva opakovaně mluví o „soudu“ a určuje soudní příslušnost, pravomoci soudu v souvislosti s uznáváním a


text:
výkonem rozhodnutí a obecně jeho úlohu v systému justiční spolupráce, kterou úmluva stanoví a upravuje. Pokud by byl tento pojem chápán v užším slova smyslu orgánu formálně začleněného do soudní struktury státu, nemohl by zahrnovat všechny orgány vykonávající některé z činností, které úmluva vyhrazuje „soudu“. Příkladem by mohly být pravomoci v souvislosti s vyživovacími povinnostmi, které norské a islandské právo svěřuje správním orgánům, přičemž úmluva považuje vyživovací povinnosti za soudní záležitost, nebo pravomoci, které švédské právo uděluje regionálním správním orgánům, které občas vykonávají soudní činnost ve zkrácených vykonávacích řízeních.
 Úmluva z roku 1988 v článku Va protokolu 1 stanoví, že tyto orgány je třeba považovat za „soudy“ (213). Úmluva nyní přijímá obecnější pravidlo, které dává pojmu „soud“ širší význam zahrnující jakýkoli orgán ve vnitrostátním systému, který má příslušnost ve věcech spadajících do oblasti působnosti této úmluvy. Podle této formulace se „soudy“, ve smyslu této úmluvy určují spíše podle činnosti, kterou vykonávají, než podle formální klasifikace ve vnitrostátním právu. Na rozdíl od zvláštního ustanovení v článku Va protokolu 1 - a souběžného ustanovení v článku 62 nařízení Brusel I (214) - má nový článek 62 obecnou povahu, která zahrne i jiné správní orgány než ty, které v současnosti existují ve státech vázaných úmluvou a které vyvolaly nutnost pozměnit úmluvu v souvislosti s přistoupením dalších států. To rovněž umožňuje, aby pojem „soudu“ zahrnoval orgány nebo úřady vytvořené v rámci Evropského společenství, jako je Úřad pro harmonizaci ve vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) se sídlem v Alicante, který vykonává určité soudní funkce v oblasti průmyslového vlastnictví.
 2.
 Přechodná ustanovení (článek 63)
 176.
 Článek 63 reprodukuje odpovídající ustanovení úmluvy z roku 1988 (článek 54): odstavec 1 stanoví, že úmluva se vztahuje pouze na řízení zahájená a na písemnosti vyhotovené nebo registrované jako veřejné listiny po vstupu této úmluvy v platnost ve státě původu a, je-li žádáno o uznání nebo výkon rozhodnutí nebo veřejných listin, také v dožádaném státě. Odstavec 2 opakovaně uvádí, že pokud bylo řízení zahájeno přede dnem vstupu této úmluvy v platnost a rozhodnutí bylo vydáno po tomto dni, rozhodnutí se uzná podle hlavy III, pokud je v souladu s pravidly o příslušnosti uvedenými v hlavě II nebo pokud byla příslušnost stanovena v souladu s platnou dohodou uzavřenou mezi státem původu a dožádaným státem. Odstavec 2 dává před tímto pravidlem přednost ustanovení, které uvádí, že není třeba ověřovat příslušnost, pokud bylo řízení zahájeno ve státě původu až poté, co úmluva z roku 1988 vstoupila v platnost jak ve státě původu, tak i v dožádaném státě. S rozhodnutími o návrzích podanými po vstupu v platnost úmluvy z roku 1988 se zachází stejným způsobem jako s rozhodnutími vydanými po vstupu této nové úmluvy v platnost.
 Původní třetí odstavec článku 54, který se týkal příslušnosti soudů Irska a Spojeného království v případech, kdy právo rozhodné pro smlouvu bylo zvoleno před vstupem úmluvy z roku 1988 v platnost, byl vypuštěn jako obsolentní.
 Nové znění již neobsahuje ustanovení původního článku 54A, který stanovil, že po dobu tří let po vstupu úmluvy z roku 1988 v platnost


text:
se příslušnost v námořních věcech v případě Dánska, Řecka, Irska, Islandu, Norska, Finska a Švédska určuje v souladu s ustanoveními odstavců 1 až 7 tohoto článku, ledaže v jednom z těchto států vstoupí Mezinárodní úmluva o zadržení námořních lodí, podepsaná v Bruselu dne 10. května 1952, v platnost před ukončením tohoto období. Toto ustanovení je nyní překonáno, neboť tříleté období již uplynulo a uvedená úmluva z roku 1952 je ve většině dotčených států v platnosti (215).
 KAPITOLA VII
 VZTAH K DALŠÍM PRÁVNÍM AKTŮM
 177.
 Vztahy mezi Luganskou úmluvou a nařízením Brusel I a dále Bruselskou úmluvou a dohodou mezi Evropským společenstvím a Dánskem byly posouzeny již dříve (výše uvedené body 18-22). Vztahy k dalším právním aktům jsou předmětem následujícího rozboru.
 1. Smlouvy, které upravují stejné věci (články 65 a 66)
 178.
 Článek 65 reprodukuje s redakčními změnami, které úmluva v důsledku přezkoumání požaduje, příslušné ustanovení úmluvy z roku 1988 (článek 55) a potvrzuje tak zásadu, že úmluva mezi státy jí vázanými nahrazuje smlouvy uzavřené mezi dvěma nebo více z nich, které upravují stejné věci jako tato nová úmluva. Nejsou tím dotčeny odkazy na další smlouvy tohoto druhu v čl. 63 odst. 2, článku 66 a článku 67; poslední z těchto odkazů byl doplněn, jelikož v úmluvě z roku 1988 chybělo odpovídající ustanovení (216). Článek 65 se od předchozího znění liší rovněž tím, že neuvádí nahrazené smlouvy, nýbrž namísto toho odkazuje na přílohu VII.
 Pokud jde o odpovídající ustanovení úmluvy z roku 1988 (článek 56), zůstává článek 66 beze změny: uvádí, že nahrazené smlouvy se i nadále použijí ve věcech, na něž se Luganská úmluva nevztahuje.
 2. Smlouvy o zvláště vymezených věcech (článek 67)
 179.
 Někteří považovali ustanovení úmluvy z roku 1988 týkající se vztahů se smlouvami o zvláště vymezených věcech (článek 57) za nejasné a obtížně vyložitelné, a domnívali se proto, že v zájmu vyloučení nejistoty v souvislosti s jeho výkladem je třeba provést přezkum. Pracovní skupina ad hoc se však domnívala, že znění by nemělo být nijak významně pozměněno, jelikož došla k závěru, že vyjasnění uvedená ve zprávách týkajících se znění Bruselské úmluvy z roku 1978 a Luganské úmluvy z roku 1988 jsou dostačující k vyloučení většiny nejistot, které by mohly při použití tohoto ustanovení vzniknout. (Pro komentář viz Schlosserova zpráva, body 238-246 a Jenard-Möllerova zpráva, body 79-84).
 Zásada, že stávající a budoucí smlouvy o zvláště vymezených věcech mají přednost před Luganskou úmluvou, se nemění (odstavec 1), stejně jako možnost založit svou příslušnost na zvláštní smlouvě i tehdy, když má žalovaný bydliště na území jiného státu vázaného Luganskou úmluvou, který není smluvní stranou takové zvláštní smlouvy, ačkoli je třeba dodržet článek 26 (odstavec 2); ale je třeba poznamenat, že uvedená zásada se použije pouze v rozsahu stanoveném ve zvláštní smlouvě. Pravidlo, které upřednostňuje smlouvy o zvláště vymezených věcech, je výjimkou z obecného pravidla, že Luganská úmluva je nadřazena jiným smlouvám mezi státy v otázkách příslušnosti, a tuto výjimku je třeba vykládat rigorózně, takže použití Luganské úmluvy se vylučuje pouze v otázkách, které jsou výslovně upraveny ve zvláštní smlouvě (217).


text:
180.
 Článek 67 rovněž ukládá omezení v oblasti uzavírání budoucích smluv, které nebylo obsaženo v úmluvě z roku 1988: Luganská úmluva uzavírání takových smluv nebrání, ale nyní uvádí, že se tak děje, aniž jsou dotčeny závazky vyplývající z jiných dohod mezi některými smluvními stranami. Je třeba připomenout, že nařízení Brusel I (článek 71) uzavírání smluv o zvláště vymezených věcech nestanoví a odkazuje pouze na stávající smlouvy, které se mají i nadále uplatňovat. Toto ustanovení odpovídá skutečnosti, že je to Společenství, a nikoliv členské státy, kdo má pravomoc uzavírat smlouvy o příslušnosti a uznávání rozhodnutí, které by mohly zasahovat do nařízení Brusel I, což potvrdil Soudní dvůr ve svém posudku 1/03, kde došel k závěru, že v otázkách spadajících do oblasti působnosti tohoto nařízení je jeho pravomoc výlučná (218). Je proto třeba dojít k závěru, že členské státy Evropského společenství nemohou uzavírat další smlouvy o zvláště vymezených věcech, s výjimkou nepravděpodobného případu, že jsou mimo pravomoc Společenství, nebo pokud Společenství členské státy k jejich uzavření zmocní.
 181.
 Byla učiněna změna ve věci uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, která s touto otázkou do určité míry souvisí. Nebylo pozměněno pravidlo, že rozhodnutí vydaná ve státě vázaném Luganskou úmluvou v rámci výkonu příslušnosti stanovené ve smlouvě o zvláště vymezené věci mají být uznána a vykonána v souladu s hlavou III Luganské úmluvy (odstavec 3), ani důvody pro zamítnutí doplňující důvody uvedené v hlavě III, které umožňují zamítnutí, není-li dožádaný stát smluvní stranou zvláštní smlouvy a směřuje-li uznání nebo výkon proti osobě, která má v tomto státě bydliště (odstavec 4). V odstavci 4 je však nyní doplněn další důvod pro zamítnutí, a to, že strana má bydliště v členském státě Evropského společenství, je-li dožádaným státem členský stát Společenství a jedná-li se o zvláštní smlouvu, která by měla být uzavřena Společenstvím, což znamená, že uzavření této smlouvy není v pravomoci členských států, nýbrž samotného Společenství. Cílem tohoto pravidla je zabránit tomu, aby se v Evropském společenství uznávala a vykonávala rozhodnutí, pokud jsou založena na pravidlech pro příslušnost, jejichž obsah by měl být sjednán orgány Společenství.
 Tato změna například znamená, že pokud se švýcarský soud shledá příslušným na základě smlouvy o zvláště vymezené věci, bude jeho rozhodnutí uznáno ostatními státy vázanými Luganskou úmluvou na základě hlavy III. Pokud strana, vůči níž uznání nebo výkon směřuje, má bydliště v dožádaném státě, lze uznání zamítnout. Toto pravidlo se použije, nachází-li se dožádaný stát mimo Evropské společenství (například Norsko) nebo jedná-li se o členský stát (například Francie). Dožádaný stát, který je členským státem Společenství, však může rovněž odmítnout uznat a vykonat rozhodnutí vůči žalované straně, která má bydliště v jiném členském státě (například Itálii), pokud zvláštní smlouva, z níž vychází švýcarský soud při stanovení své příslušnosti, se týká otázky, která spadá do pravomoci Společenství. Rozhodnutí může být nicméně uznáno na základě vnitrostátních právních předpisů dožádaného státu.
 182.
 Ustanovení obsažené v odstavci 5, které uvádí, že stanoví-li smlouva o zvláště vymezené věci, jejímiž smluvními stranami jsou stát původu i dožádaný stát, podmínky uznání nebo výkonu rozhodnutí, použijí se tyto podmínky, a


text:
že Luganskou úmluvu lze použít pro řízení týkající se uznávaní a výkonu.
 Podle protokolu 3 se s právními předpisy Společenství, jimiž se řídí příslušnost ve věci uznávání a výkonu rozhodnutí ve zvláště vymezených věcech, zachází stejně jako se smlouvami o zvláště vymezených věcech (viz bod 206 níže).
 3. Smlouvy týkající se závazku neuznávat (článek 68)
 183.
 Článek 68 s některými redakčními změnami do značné míry přejímá odpovídající ustanovení úmluvy z roku 1988 (článek 59): uznává další použitelnost smluv, kterými se státy vázané Luganskou úmluvou zavázaly neuznávat rozhodnutí vydaná v jiných státech vázaných touto úmluvou proti žalovaným s trvalým bydlištěm nebo obvyklým pobytem ve třetím státě, pokud by v případě stanoveném v článku 4 takové rozhodnutí mohlo být vydáno pouze na základě příslušnosti určené podle čl. 3 odst. 2. Toto pravidlo bylo stanoveno v Bruselské úmluvě s cílem omezit v rámci Společenství účinky uznávání rozhodnutí vydaných na základě pravidel nadbytečné příslušnosti (219); následně bylo reprodukováno v Luganské úmluvě spolu s omezením možnosti uzavírat smlouvy tohoto druhu se zeměmi, které nejsou smluvní stranou úmluvy, které jsou podle odstavce 2 vyloučeny v určitých případech, kdy soud založil svou příslušnost na skutečnosti, že zde žalovaný má umístěn svůj majetek nebo zde byl majetek žalobcem zadržen (220).
 184.
 Oblast působnosti tohoto ustanovení je v nové úmluvě dále rozšířena. Ačkoli úmluva z roku 1988 uznávala použití stávajících a budoucích smluv tohoto typu a ponechávala tedy členským státům možnost uzavírat smlouvy nové, čl. 68 odst. 1 nové úmluvy činí obecný odkaz pouze na smlouvy před vstupem této úmluvy v platnost a umožňuje uzavírání budoucích smluv pouze za předpokladu, že nejsou v rozporu se závazky vyplývajícími z jiných smluv mezi některými smluvními stranami. Zde je třeba připomenout, že nařízení Brusel I (článek 72) možnost uzavírat budoucí smlouvy neuvádí a zmiňuje se pouze o smlouvách předcházejících vstupu tohoto nařízení v platnost, čímž nepřímo členským státům zakazuje nové smlouvy tohoto druhu uzavírat. Jak již bylo uvedeno v článku 67 (221), toto ustanovení odpovídá skutečnosti, že je to Společenství, a nikoliv členské státy, kdo má pravomoc uzavírat smlouvy o příslušnosti a uznávání rozhodnutí, které by mohly zasahovat do nařízení Brusel I, a že tuto pravomoc potvrdil Soudní dvůr ve svém posudku 1/03, kde došel k závěru, že v otázkách spadající do oblasti působnosti tohoto nařízení je tato pravomoc výlučná (222). Tedy pouze státy vázané úmluvou, které nejsou členskými státy Evropského společenství, jsou nyní podle článku 68 oprávněné uzavírat smlouvy obsahující závazky spojené s neuznáním, se státy, které nejsou úmluvou vázány.
 Pracovní skupina ad hoc na základě skutečnosti, že státy mohou v budoucnu i nadále uzavírat smlouvy o neuznávání, rozhodla, že nepřijme návrh, který by vypustil druhý odstavec článku 68 v zájmu uvedení tohoto článku do souladu s odpovídajícím ustanovením nařízení Brusel I (které očividně podobný odstavec neobsahuje, jelikož tento odstavec by se použil pouze v případě, že státy by měly možnost uzavírat budoucí smlouvy tohoto druhu), a že místo toho zachová omezení možnosti států, které tento odstavec již ukládá.
 KAPITOLA VIII
 ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
 1.
 Podpis, ratifikace a vstup v platnost (článek


text:
69)
 185.
 Tato úmluva je otevřena k podpisu Evropskému společenství, Dánsku a státům, které jsou v době podpisu členy Evropského sdružení volného obchodu. Jak již bylo uvedeno (bod 8), úmluvu podepsaly dne 30. října 2007 Evropské společenství, Švýcarsko, Norsko a Island a dne 5. prosince 2007 Dánsko. Úmluva podléhá ratifikaci a, stejně jako v případě úmluvy z roku 1988, depozitářem je Švýcarská spolková rada, která ji má uchovávat v archivu spolkové rady (článek 79). Má vstoupit v platnost prvním dnem šestého měsíce následujícího po dni, kdy Evropské společenství a jeden člen Evropského sdružení volného obchodu uloží své ratifikační listiny. Toto období je dvojnásobně dlouhé ve srovnání s obdobím, které bylo poskytnuto pro vstup úmluvy z roku 1988 v platnost, a bylo stanoveno s ohledem na čas nezbytný ke přizpůsobení vnitrostátních právních předpisů států vázaných úmluvou. Pro státy, které provedou ratifikaci nebo přistoupí později, vstupuje úmluva v platnost prvním dnem třetího měsíce po uložení ratifikační listiny nebo listiny o přistoupení.
 Pro smluvní strany, mezi nimiž vstupuje v platnost, nahrazuje nová úmluva dnem svého vstupu v platnost úmluvu z roku 1988. Článek 3 odst. 3 protokolu 2 stanoví výjimku, která, jak bude dále uvedeno (bod 201 níže), zachovává systém výměny informací o vnitrostátních rozhodnutích, jenž byl zřízen protokolem 2 úmluvy z roku 1988, do doby, než bude nahrazen novým systémem. Jakmile k tomu dojde, bude nahrazení úplné: Článek 69 odst. 6 uvádí, že jakýkoli odkaz na úmluvu z roku 1988 v jiných právních aktech se považuje za odkaz na novou úmluvu.
 186.
 Neevropská území členských států, na která se vztahovala Bruselská úmluva, byla v souladu s článkem 229 Smlouvy o ES vyloučena z územní působnosti nařízení Brusel I (článek 68 nařízení Brusel I); tato úmluva využila možnosti daný problém vyřešit. Článek 69 odst. 7 stanoví, že ve vztazích mezi členskými státy Evropského společenství a uvedenými územími nahrazuje tato nová úmluva Bruselskou úmluvu a protokol o jejím výkladu, a to dnem vstupu této úmluvy v platnost vůči těmto územím v souladu s čl. 73 odst. 2.
 2.
 Přistoupení (články 70-73)
 187.
 Úmluva pozměnila a zjednodušila postup pro přistoupení jiných států k úmluvě, který předtím stanovil „poskytnutí záruky“ ze strany smluvního státu a aktivní úlohu depozitáře při shromažďování informací nezbytných pro určení spolehlivosti státu, který si přeje přistoupit (223). Tento systém se neukázal jako příliš účinný, mimo jiné i proto, že mohl vést k zamítnutí žadatelského státu i v případě, že se za tento stát zaručil jeden ze smluvních států, a že mohl podněcovat ke konkurenci při poskytování záruky za žádající stát. Bylo rovněž uvedeno, že úloha depozitáře by měla být neutrální a že základem řízení o přistoupení by neměla být výzva k přistoupení vydaná depozitářem. Byl rovněž stanoven rozdílný postup, podle něhož se kladné prohlášení o přijetí žádosti vydá po náležitém posouzení soudního a procesního systému žádajícího státu.
 Úmluva rozlišuje mezi státy, které se stanou členy ESVO po podpisu úmluvy (čl. 70 odst. 1 písm. a)); členskými státy Evropského společenství jednajícími jménem určitých neevropských území, která jsou součástí jejich území nebo za jejichž


text:
vnější vztahy jsou odpovědné (čl. 70 odst. 1 písm. b)) (224); a jinými státy mimo rámec úmluvy, včetně neevropských států (čl. 70 odst. 1 písm. c)). Řízení o přistoupení se ve všech případech zahajuje na žádost zaslanou depozitáři, k níž se přiloží překlad do angličtiny a francouzštiny, aby náklady spojené s překladem nenesl depozitář, ale následný postup se liší: pro státy uvedené v písmenech a) a b) je upraven v článku 71; pro státy uvedené v písmeni c) je upraven v článku 72.
 Článek 71 stanoví, že žadatelský stát sdělí pouze informace požadované pro používání této úmluvy, které jsou uvedené v přílohách I až IV a v příloze VIII, a předloží prohlášení, která si může přát učinit v souladu s články I a III protokolu 1. Tyto informace se zašlou depozitáři a ostatním smluvním stranám. Jakmile k tomu dojde, může žadatelský stát uložit listinu o přistoupení.
 Článek 72 stanoví odlišný postup pro ostatní žadatelské státy uvedené v písmeni c). Kromě informací požadovaných pro uplatňování této úmluvy a prohlášení podle protokolu 1 musí jiné státy, které si přejí k úmluvě přistoupit, poskytnou depozitáři informace o svém soudním systému, o svém vnitrostátním právu týkajícím se občanského soudního řízení a výkonu rozhodnutí a o svém mezinárodním právu soukromém týkajícím se občanského soudního řízení. Depozitář tyto informace předá ostatním smluvním stranám, jejichž souhlas s přistoupením je nezbytný; smluvní strany vyvinou úsilí, aby svůj souhlas vyjádřily nejpozději do jednoho roku. Po obdržení souhlasu smluvních stran vyzve depozitář žadatelský stát, aby k úmluvě přistoupil a uložil svou listinu o přistoupení. Smluvním stranám je nicméně ponechána možnost podat proti přistoupení námitky, dokud přistoupení nevstoupí v platnost, k čemuž dojde prvního dne třetího měsíce následujícího po uložení listiny o přistoupení. Pokud tak učiní, vstoupí tato úmluva v platnost pouze mezi přistupujícím státem a smluvními stranami, které proti přistoupení nepodaly žádné námitky.
 188.
 Uvedený postup se použije nejen na jiné státy, nýbrž i na organizace pro regionální ekonomickou integraci s výjimkou Evropského společenství, které je již stranou úmluvy a pro jehož účast již úmluva učinila nezbytné opatření. Diplomatická konference v říjnu roku 2006 projednala otázku, zda by zvláštní zmínka o takových organizacích mohla být učiněna v čl. 70 odst. 1 písm. c) slovy „jakýkoli jiný stát“. Bylo zdůrazněno, že výslovná zmínka by takovým organizacím umožnila přistoupení, aniž by to vyžadovalo změnu úmluvy, a že možnost takových přistoupení skutečně existuje, neboť s těmito organizacemi již probíhají jednání v rámci Haagské konference o mezinárodním právu soukromém. Tato výhoda nicméně ztratila na významu vzhledem k pružnosti nové úmluvy, která usnadnila provádění změn nezbytných pro přistoupení těchto organizací na základě povahy každé z nich. Nakonec bylo dosaženo shody o tom, že v současnosti ani v brzké budoucnosti není zapotřebí učinit výslovnou zmínku o organizacích pro regionální ekonomickou integraci, ačkoli by mělo být zřejmé, že úmluva je přistoupení organizací tohoto druhu skutečně otevřena.
 189.
 V souvislosti s postupy pro přistoupení uvedenými v článcích 71 a 72 bylo rovněž projednáno, zda by bylo vhodné vložit do úmluvy „federální doložku“, aby se umožnilo přistoupení států, v


text:
nichž se na různých územních jednotkách uplatňují dva nebo více právních systémů, aniž by se musela měnit úmluva, aby se přihlédlo k požadavkům těchto států týkajícím se plnění závazků, které úmluva ukládá. Některé federální státy nemají centrální pravomoc k přijetí úmluvy jménem svých federálních jednotek, proto by za tímto účelem měla být některá pravidla upravena, a federální doložka by umožnila tak učinit beze změny úmluvy. Na druhé straně byly vyjádřeny pochyby, zda je taková doložka nezbytná, jelikož podle úmluvy je přistoupení předmětem zvláštního řízení umožňujícího posouzení případných námitek, jež je vzhledem ke struktuře federálního typu nezbytné. Od myšlenky federální doložky se nakonec upustilo a úmluva neuvádí státy, které uplatňují různé právní systémy na různých územních jednotkách. Možnost dohody o vhodných postupech pro přistoupení federálních států k úmluvě zůstává samozřejmě otevřena.
 3.
 Vypovězení nebo přezkoumání úmluvy a změna příloh (články 74-77)
 190.
 Článek 74 uvádí, že úmluva se uzavírá na dobu neurčitou a že ji lze kdykoli vypovědět s účinkem na konci kalendářního roku následujícího po uplynutí lhůty šesti měsíců ode dne, kdy depozitář obdrží oznámení o vypovězení.
 191.
 Článek 76 uvádí, že kterákoli smluvní strana může požádat o přezkoumání úmluvy. Postup přezkoumání stanoví svolaný Stálý výbor uvedený v článku 4 protokolu 2 (za tímto účelem viz bod 202 níže) složený ze zástupců smluvních stran, který provádí konzultace týkající se přezkoumání, po nichž může v případě potřeby následovat diplomatická konference s cílem přijmout změny úmluvy. Tento postup se použije na úmluvu a tři protokoly uvedené v článku 75, které jsou k ní přiloženy a které tvoří nedílnou část úmluvy.
 Je třeba zdůraznit, že návrh úmluvy předložený na diplomatické konferenci v roce 2006 obsahoval dva další protokoly: protokol 4 o právech k průmyslovému vlastnictví na úrovni Společenství, který zde byl projednán v souvislosti s čl. 22 odst. 4 (225), a protokol 5 o vztahu mezi Luganskou úmluvou a Haagskou úmluvou o dohodách o volbě soudu z roku 2005 (226). Tento návrh protokolu 5 obsahoval ustanovení umožňující soudům států vázaných úmluvou uplatnit pravidla obsažená v čl. 26 odst. 2 a 3 Haagské úmluvy (227), která vysvětlují, kdy Haagská úmluva nemá vliv na uplatňování dalších úmluv, a tedy i Luganské úmluvy. V souladu s návrhem protokolu by soud státu vázaného Luganskou úmluvou musel zastavit řízení podle článku 6 Haagské úmluvy, pokud by žalovaný napadl jeho příslušnost z důvodu existence ustanovení o volbě soudu ve prospěch soudu v jiném státě vázaném úmluvou, a musel by se prohlásit za nepříslušný, pokud by soud zvolený stranami přijal příslušnost v souladu s článkem 5 Haagské úmluvy. Diplomatická konference nakonec rozhodla, že tento protokol nezahrne z toho důvodu, že Haagská úmluva dosud nevstoupila v platnost, že úpravy navržené v protokolu by se dotýkaly systému litispendence v Luganské úmluvě, pokud by existovalo ustanovení o volbě soudu, a že ve většině případů se neočekává, že by mohlo dojít k rozporu při použití těchto dvou mezinárodních nástrojů, a že konkrétní pravidla týkající se koordinace tedy nejsou nezbytně nutná.
 192.
 Devět příloh úmluvy obsahuje rozdílné postupy, které byly mnohokrát v této důvodové zprávě


text:
uvedeny. Postup přezkoumání je zde zjednodušen: a s cílem umožnit změnu bez složitosti a formálních náležitostí pravidelného postupu přezkoumání, jsou různé podrobnosti ohledně používání úmluvy, jakož i formuláře pro osvědčení vyžadovaná v některých ustanoveních uvedeny spíše v přílohách než v samotné úmluvě, jak tomu bylo v případě úmluvy z roku 1988.
 Článek 77 uvádí dva různé postupy pro přezkoumání příloh v závislosti na jejich obsahu, se zjednodušením na dvou úrovních.
 První postup se týká příloh, které uvádějí informace o použití úmluvy, které mají státy vázané úmluvou poskytnout: pravidla pro určení příslušnosti ve smyslu čl. 3 odst. 2 a čl. 4 odst. 2 úmluvy (příloha I); soudy nebo příslušné orgány, u kterých se podává návrh podle článku 39 (příloha II); soudy, u kterých se podává opravný prostředek podle čl. 43 odst. 2 (příloha III); opravné prostředky podle článku 44 (příloha IV); a úmluvy, jež se podle článku 65 nahrazují (příloha VII). Tyto informace předají státy depozitáři v dostatečném předstihu před vstupem v platnost a později v případě změny, doplnění nebo zrušení. Depozitář po konzultaci se Stálým výborem v souladu s článkem 4 protokolu 2 přílohy přiměřeně upraví.
 Existují různé úpravy pro ostatní přílohy, které stanoví formuláře pro osvědčení o soudních rozhodnutích a soudních smírech podle článků 54 a 58 (příloha V); osvědčení o veřejných listinách podle čl. 57 odst. 4 (příloha VI); jazyky úmluvy, na něž se odkazuje v článku 79 (příloha VIII); a použití článku II protokolu 1 (příloha IX). Každá žádost o změnu je předložena Stálému výboru v souladu s článkem 4 protokolu 2 a je jím přijata přímo, aniž by bylo zapotřebí diplomatické konference smluvních stran.
 4.
 Oznámení ze strany depozitáře, jazyky úmluvy (články 78 a 79)
 193.
 Jsou zde ustanovení běžně užívaná v úmluvách a nevyžadující zvláštní komentář.
 KAPITOLA IX
 PROTOKOLY PŘIPOJENÉ K ÚMLUVĚ
 1.
 Protokol 1 o některých otázkách příslušnosti, postupu a výkonu rozhodnutí
 194.
 Tento protokol byl ve srovnání s příslušným protokolem úmluvy z roku 1988 značně zjednodušen, částečně díky související revizi Bruselské úmluvy, která vedla k nařízení Brusel I, v němž je odlišný přístup ke stejným situacím omezen na minimum, s ohledem na potřebu jednotnosti, která je příznačná pro právní předpisy Evropského společenství. Například zmizelo ustanovení o zvláštním zacházení v případě žalovaného s bydlištěm v Lucembursku, podle něhož se na takového žalovaného nevztahoval čl. 5 odst. 1 o smluvních závazcích a dohoda o soudní příslušnosti měla být v případě osoby s bydlištěm v Lucembursku platná pouze s výslovným a konkrétním souhlasem dané osoby. Toto zvláštní zacházení bylo ve skutečnosti zachováno v nařízení Brusel I (článek 63), ale pouze po dobu šesti let ode dne vstupu tohoto nařízení v platnost, takže se již nepoužívá.
 Protokol již neuvádí ustanovení týkající se sporů mezi velitelem a členem posádky námořního plavidla registrovaného v jednom z několika států (článek Vb předchozího protokolu), který nařízení Brusel I ponechalo v platnosti po dobu šesti let, ale pouze v případě Řecka (článek 64 nařízení Brusel I). Do samotné úmluvy byla vložena další ustanovení, a to buď se změnami nebo bez nich. Například


text:
ustanovení o příslušnosti Evropského patentového úřadu v článku Vd předchozího protokolu bylo se změnami vloženo do čl. 22 odst. 4 (viz bod 99 výše).
 195.
 Ustanovení, která byla v protokolu ponechána, již byla předmětem vyjádření v této důvodové zprávě na jiném místě: zejména článek I o doručování soudních a mimosoudních písemností byl projednán v souvislosti s článkem 26; článek II o žalobách o záruku nebo o jiných intervenčních žalobách byl projednán v souvislosti s čl. 6 odst. 2; a článek III o výhradách v souvislosti s čl. 34 odst. 2 nebo zeměmi, které přistupují k úmluvě, byl projednán v souvislosti s článkem 34 a článkem 41. Na uvedených místech by však měly být učiněny odkazy na komentář.
 Je pouze třeba doplnit, že článek IV protokolu výslovně stanoví, že prohlášení uvedená v tomto protokolu lze kdykoli odvolat oznámením depozitáři. Odvolání nabývá účinku prvním dnem třetího měsíce následujícího po oznámení. Toto ustanovení pouze uvádí nárok, který by smluvní strany měly mít v každém případě, a jeho cílem je upozornit na to, že je žádoucí taková prohlášení přezkoumávat a v případě, že již nejsou nadále nezbytně nutná, je odvolat, čímž se dosáhne větší jednotnosti pravidel stanovených v úmluvě.
 2.
 Protokol 2 o jednotném výkladu úmluvy a o Stálém výboru
 1. Obecně
 196.
 Protokol 2 se stejně jako v úmluvě z roku 1988 zabývá jednotným výkladem úmluvy a rovněž, jak jeho název naznačuje, Stálým výborem vytvořeným dřívějším protokolem. Pravidla týkající se výkladu a úlohy Stálého výboru však byla značně pozměněna. Cílem změn bylo ve značném rozsahu zohlednit skutečnost, že Evropské společenství se účastní úmluvy namísto svých členských států, a je proto vhodné přidělit širší úlohu Soudnímu dvoru a vytvořit co nejpružnější a nejrychlejší mechanismus přezkoumání úmluvy zaměřený na její přizpůsobení vývoji evropského práva.
 Tento přístup je již zřejmý z preambule, která se neomezuje pouze na zmínku o podstatné vazbě mezi úmluvou a právními akty uvedenými v článku 64 a o následné příslušnosti Soudního dvora pro vydávání rozhodnutí o výkladu těchto právních aktů, nýbrž má za to, že úmluva sama se stává součástí práva Společenství a že Soudní dvůr je tudíž příslušný pro vydávání rozhodnutí o výkladu samotné úmluvy, pokud jde o její používání soudy členských států. Preambule dále uvádí, že souběžná revize Luganské a Bruselské úmluvy vedla ke společnému revidovanému textu vycházejícímu z rozhodnutí Soudního dvora a vnitrostátních soudů a že toto znění bylo začleněno do nařízení Brusel I,které se pak stalo základem nové Luganské úmluvy, a uzavírá, že je žádoucí předcházet odchylným výkladům a docházet k co nejjednotnějšímu výkladu různých právních aktů; je to skutečně nezbytnou podmínkou pro soudní prostor společný pro členské státy Společenství a státy, které jsou smluvními stranami Luganské úmluvy.
 2. Povinnost přihlížet k precedentům (články 1 a 2)
 197.
 V souladu se zásadami stanovenými v preambuli článek 1 protokolu po soudech požaduje, aby věnovaly řádnou pozornost nejen rozhodnutím vydaným soudy v ostatních státech vázaných touto úmluvou, jak uvádí odpovídající ustanovení protokolu 2 úmluvy z roku 1988, ale i rozhodnutím Soudního dvora týkajícím se samotné úmluvy, úmluvy z roku 1988


text:
a nástrojů uvedených v čl. 64 odst. 1 této úmluvy, především nařízení Brusel I.
 Tato povinnost je odůvodněna skutečností, že ustanovení úmluvy a nařízení jsou shodná, a uplatní se v rozsahu, v jakém jsou zcela souběžná. Tam, kde se obě znění liší, přihlédnou soudy států vázaných úmluvou pouze k rozhodnutím vnitrostátních soudů, při nichž byla uplatněna úmluva.
 Pro soudy členských států Evropského společenství je tato povinnost podřízena povinnostem, které pro ně vyplývají ze Smlouvy o založení Evropského společenství a z Dohody mezi Dánským královstvím a Evropským společenstvím z roku 2005. Ačkoli úmluva je právním aktem, který je od nařízení Brusel I formálně oddělen a je na něm nezávislý, mohou soudy členských států ustanovení úmluvy předkládat Soudnímu dvoru za účelem rozhodnutí o předběžné otázce týkající se jejich výkladu podle článků 234 a 68 Smlouvy o ES, jelikož tato ustanovení jsou nedílnou součástí práva Společenství. Lze však rovněž požádat o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se výkladu nařízení Brusel I a předmětná ustanovení mohou být shodná s ustanoveními úmluvy; takže i v tomto případě bude mít výklad Soudního dvora nevyhnutelně dopady na vysvětlení ohledně významu a oblasti působnosti ustanovení úmluvy.
 Je-li Soudní dvůr požádán o poskytnutí výkladu, je jeho výklad v konkrétním případě závazný, což znamená, že dotyčný soud je při rozhodování sporu povinen jej nejen zohlednit, ale i použít. Povinnost uložená soudům členských států Společenství je tedy přísnější než povinnost uložená soudům států, které nejsou členy Společenství a které jsou stranou Luganské úmluvy, pro něž je závazná méně konkrétní povinnost „náležitě zohlednit“ zásady uvedené v příslušném rozhodnutí Soudního dvora.
 198.
 Je třeba mít na paměti, že záměrem protokolu je zabránit různým výkladům a dosáhnout co nejjednotnějšího vykladu úmluvy, nařízení Brusel I a ostatních právních aktů uvedených v článku 64. Jakmile je Soudní dvůr vyzván k poskytnutí výkladu, měl by tedy být schopen zohlednit stanoviska států, které nejsou členy Evropského společenství. Soudy států, které nejsou členy Společenství, nemohou pro tyto účely požadovat rozhodnutí o předběžné otázce a článek 2 protokolu tyto státy opravňuje předkládat podání nebo písemná vyjádření, pokud soud členského státu Evropského společenství požádá o rozhodnutí o předběžné otázce. Předložení tohoto druhu se řídí článkem 23 Protokolu o statutu Soudního dvora (228) a lze jej učinit nejen v souvislosti s úmluvou, nýbrž rovněž v souvislosti s právním aktem podle čl. 64 odst. 1, s ohledem na dopad, který by mohl mít jejich výklad na ustanovení úmluvy, která jsou zpravidla totožná.
 3. Výměna informací ohledně vnitrostátních rozhodnutí a rozhodnutí Společenství (článek 3)
 199.
 Mají-li soudy států vázaných úmluvou přihlížet k rozhodnutím Soudního dvora a vnitrostátních soudů, jak je po nich požadováno, musí existovat účinný systém informací ohledně rozhodnutí vydaných za použití této úmluvy, předchozí úmluvy z roku 1988, nařízení Brusel I a ostatních právních aktů uvedených v článku 64. Potřeba účinného mechanismu je obzvláště zřejmá v případě rozhodnutí vydaných vnitrostátními soudy, vzhledem ke značnému počtu států vázaných úmluvou, které mají rozdílné procesní systémy a používají různé jazyky, jejichž znalost se od všech vnitrostátních soudů nemůže očekávat.
 Protokol 2 úmluvy z roku 1988


text:
stanoví systém výměny informací založený zejména na tom, že každý smluvní stát předává ústřednímu subjektu, jímž by měl být, jak bylo rozhodnuto, vedoucí soudní kanceláře Soudního dvora, rozhodnutí vydaná v rámci Luganské a Bruselské úmluvy. Dále stanoví klasifikaci těchto rozhodnutí ústředním subjektem a předávání příslušných písemností ústředním subjektem příslušným vnitrostátním orgánům smluvních států a Evropské komisi. V zájmu výměny názorů na judikaturu, kterou ústřední subjekt státům předal, by bylo možné svolat Stálý výbor složený ze zástupců smluvních států (bude o něm pojednáno níže).
 V souladu s těmito ustanoveními byl Stálý výbor svoláván jednou ročně švýcarskou spolkovou vládou, která je depozitářem úmluvy z roku 1988. V prvních letech probíhala přímá výměna informací, ale počínaje pátým zasedáním konaným dne 18. září 1998 v Interlakenu výbor pracoval na základě zprávy o rozhodnutích za předchozí rok, kterou vypracovávali střídavě vybraní zástupci a která byla předmětem jednání s cílem vyzdvihnout jakékoli případné rozdíly ve výkladu vnitrostátních soudů a v zájmu předběžného vyřešení určit ty, které by se mohly v budoucnu znovu vyskytnout.
 200.
 Tento systém výměny informací je v článku 3 nového protokolu značně pozměněn. Evropská komise je pověřena zřízením nového systému na základě řady kritérií, která byla stanovena: tento systém má být přístupný veřejnosti a má obsahovat rozhodnutí vydaná soudy v poslední instanci a Soudním dvorem i jiná rozhodnutí zvláštního významu, která jsou konečná a byla vydána podle této nové úmluvy, podle Luganské úmluvy z roku 1988 a podle právních aktů uvedených v čl. 64 odst. 1 této úmluvy a na prvním místě nařízení Brusel I. Rozhodnutí mají být roztříděna a opatřena abstrakty. Na rozdíl od předchozího protokolu článek 3 nezmiňuje překlady, ale je zřejmé, že roztříděná rozhodnutí budou muset být alespoň zčásti přeložena, pokud ne do všech jazyků států vázaných úmluvou, tak alespoň do několika jazyků, aby se zpřístupnila běžným soudům, které je mají při uplatňování úmluvy zohlednit.
 Povinnost vytvořit informační systém přístupný veřejnosti je obzvláště důležitá a odchyluje se od předchozího systému, kdy se informace poskytovaly pouze státům a jejich zástupcům ve Stálém výboru, ačkoli v praxi vedoucí kanceláře Soudního dvora umožňoval přístup k informacím široké odborné veřejnosti (právníci, soudci, notáři, univerzitní lektoři aj.). Cílem nové úpravy je poskytnout strukturovanější přístup k rozhodnutím pro všechny, kdo na tom mají zájem, čímž by se judikatura vydaná v souvislosti s touto úmluvou mohla snadněji a ve větší míře využívat.
 Na státy vázané úmluvou se i nadále vztahuje povinnost předávat rozhodnutí Komisi. Vedoucí kanceláře Soudního dvora bude mít za úkol vybírat zvlášť zajímavé případy pro fungování úmluvy a předkládat je k posouzení schůzce odborníků v souladu s článkem 5 protokolu (viz níže).
 201.
 Dokud Komise nevytvoří nový systém, bude se používat předchozí systém svěřený Soudnímu dvoru. Ustanovení, podle něhož informace o rozhodnutí budou shromážděny depozitářem a předány státům prostřednictvím schůzky odborníků podle článku 5 protokolu, spíše než prostřednictvím Stálého výboru zástupců smluvních stran uvedeného v článku 3 předchozího protokolu, jemuž článek 4 nového protokolu svěřuje jiné úkoly, lze však použít okamžitě.
 4. Stálý výbor zástupců smluvních stran (článek 4)
 202.
 Protokol 2 úmluvy z roku


text:
1988 stanoví, že má být vytvořen Stálý výbor složený ze zástupců smluvních států, jehož zasedání se mohou jako pozorovatelé účastnit Evropská společenství (Komise, Rada a Soudní dvůr) a Evropské sdružení volného obchodu (ESVO). Úkolem výboru je posoudit vývoj judikatury, která je předmětem právě popsaného systému výměny informací, a vztahy mezi úmluvou a dalšími smlouvami o zvláště vymezených věcech a na základě posouzení zvážit, zda je vhodné zahájit přezkoumání úmluvy týkající se konkrétních témat a učinit v tomto směru doporučení.
 Článek 4 nového protokolu zachovává instituci Stálého výboru, ačkoli od té doby, co je omezen na smluvní strany, se počet jeho členů oproti původnímu subjektu snížil, jelikož členské státy Evropského společenství nyní nahradilo samotné Společenství. To znamená, že složení nového výboru není ideální pro výměnu informací a projednání vnitrostátních rozhodnutí, které bylo zahájeno v rámci úmluvy z roku 1988, a výbor byl pověřen jinými a důležitějšími úkoly v souvislosti s fungováním a přezkoumáváním úmluvy.
 203.
 Úkoly svěřené výboru se týkají provádění konzultací a přezkoumání. Výbor provádí konzultace týkající se vztahů mezi touto úmluvou a jinými mezinárodními právními akty, konzultace týkající se použití článku 67, včetně zamýšlených přistoupení k právním aktům o zvláště vymezených věcech a navrhovaných právních předpisů podle protokolu 3, a konzultace týkající se případného přezkoumání úmluvy podle článku 76 a změn příloh I až IV a přílohy VII podle článku 77 odst. 1. Výbor rovněž zvažuje přistoupení nových států, může se přistupujících států uvedených v čl. 70 odst. 1 písm. c) dotazovat na jejich soudní systémy a na provádění této úmluvy a může zvažovat případné změny úmluvy nezbytné pro její používání v přistupujících státech. Ve všech těchto oblastech je úkolem výboru projednávat aspekty související s fungováním úmluvy a případně připravit konferenci za účelem přezkoumání úmluvy.
 204.
 V souvislosti s přezkoumáním úmluvy překračují úkoly Stálého výboru rámec pouhých diskusí a přípravy rozhodnutí. O některých otázkách vyžadujících změnu úmluvy a jejích příloh rozhoduje sám výbor. Musí odsouhlasit nová platná jazyková znění podle čl. 73 odst. 3 a provést nezbytné změny přílohy VIII. Podle čl. 77 odst. 2 může rovněž provést změny příloh V a VI. Může být rovněž svolán k projednání odvolání prohlášení a výhrad učiněných smluvními stranami podle protokolu 1, rozhodnout o následcích takových odvolání a provést potřebné změny přílohy IX. Jedná se o důležité úkoly, které by podle úmluvy z roku 1988 vyžadovaly svolání diplomatické konference smluvních států za účelem změny úmluvy, ale které se nyní staly předmětem zjednodušeného postupu přezkoumání, který se usnadnil díky skutečnosti, že značné množství informací již není vloženo do samotné úmluvy, nýbrž do příloh.
 Postup se dále zjednodušil díky tomu, že výboru byla udělena pravomoc stanovit jednací řád týkající se jeho fungování a rozhodování, který uvádí možnost konzultovat a rozhodovat písemně, aniž by bylo třeba svolat schůzku smluvních stran. I přes toto ustanovení jednacího řádu má jakákoli smluvní strana samozřejmě možnost požádat o svolání schůze výboru.
 5. Schůzky odborníků (článek 5)
 205.
 Potřeba veřejné diskuse, která by proběhla ve všech státech vázaných úmluvou za účelem projednání vývoje judikatury související s úmluvou, kterou dříve zajišťoval