text:
zahrnuje jak samostatné sedadlo, tak část lavicového sedadla určenou k sezení jedné dospělé osoby;
 2.5 „skupinou sedadel“ se rozumí buď sedadlo lavicového typu, nebo sedadla, která jsou oddělená, avšak umístěná vedle sebe (tj. krajní přední ukotvení jednoho sedadla je v jedné rovině s krajním zadním ukotvením jiného sedadla nebo před ním a v jedné rovině s jeho krajním předním ukotvením nebo za ním) a která slouží k sezení jedné nebo několika dospělých osob;
 2.6 „lavicovým sedadlem“ se rozumí konstrukce včetně čalounění určená k sezení více než jedné dospělé osoby.
 3. ŽÁDOST O SCHVÁLENÍ
 3.1 Žádost o schválení typu vozidla nebo konstrukční části podle tohoto předpisu předkládá výrobce.
 3.2 K žádosti se přiloží informační dokument podle vzoru v příloze 1 nebo v příloze 2.
 Technické zkušebně provádějící zkoušky pro schválení typu musí být předloženy:
 3.3.1 pro schválení vozidla: vzorové vozidlo typu, který má být schválen;
 3.3.2 v případě vnitřních konstrukčních částí, jimž již bylo schválení typu uděleno: k žádosti o schválení typu vozidla se přiloží seznam čísel schválení typu a označení typu dotčených dílů podle výrobce;
 v případě vnitřních konstrukčních částí bez schválení typu EHK:
 3.3.3.1 vzorky konstrukčních částí užitých ve vzorových vozidlech typu, jenž má být schválen; počet vzorků je stanoven v přílohách 6 až 8;
 3.3.3.2 Kromě toho se technické zkušebně předá jeden vzorek pro případné pozdější referenční účely;
 3.3.3.3 U zařízení, jako jsou sedadla, záclony, přepážky apod., vzorky v počtu podle bodu 3.3.3.1 a jedno kompletní zařízení, jak je uvedeno výše;
 3.3.3.4 Na vzorcích musí být zřetelně a nesmazatelně uveden obchodní název nebo značka žadatele a označení typu.
 4. SCHVÁLENÍ
 4.1 Jestliže typ dodaný ke schválení podle tohoto předpisu splňuje požadavky příslušného bodu / příslušných bodů tohoto předpisu, schválení se udělí.
 4.2 Každému schválenému typu se přidělí číslo schválení. Jeho první dvě číslice (v současnosti 00, což odpovídá předpisu v původním znění) udávají sérii změn zahrnující nejnovější významné technické změny předpisu v době vydání schválení. Stejná smluvní strana nesmí přidělit stejné číslo jinému typu vozidla nebo konstrukční části definovaným v tomto předpisu.
 4.3 Oznámení o schválení nebo o rozšíření schválení typu podle tohoto předpisu se zašle smluvním stranám dohody uplatňujícím tento předpis, a to na příslušném formuláři podle vzorů v příloze 3, resp. 4 tohoto předpisu.
 Každé vozidlo odpovídající typu schválenému podle tohoto předpisu, balení každého materiálu (viz bod 4.4.2.3) odpovídajícího typu schválenému podle tohoto předpisu a každá odděleně dodávaná konstrukční část odpovídající typu schválenému podle tohoto předpisu se opatří mezinárodní značkou schválení, která musí být zřetelná a umístěná na dobře přístupném místě specifikovaném ve formuláři schválení a kterou tvoří:
 4.4.1 písmeno „E“ v kružnici, za nímž následuje rozlišovací číslo země, která schválení typu konstrukční části udělila (2);
 v blízkosti kružnice pak:
 4.4.2.1 značky označující směr, ve kterém byla stanovena rychlost hoření příslušné konstrukční části:
 ↔
 pro vodorovný směr (příloha 6),
 ↑
 pro svislý směr (příloha 8),
 ↓
 pro vodorovný i svislý smě
 (přílohy 6 a 8);
 4.4.2.2 značka v podobě kružnice s vepsaným velkým písmenem „V“ udávající, že konstrukční část byla schválena z hlediska jejích vlastností při


text:
tavení (příloha 7), a/nebo kružnice s vepsanými velkými písmeny „CD“ udávající, že konstrukční část byla schválena jako kompletní zařízení, tj. jako sedadlo, přepážka, police na zavazadla apod.
 4.4.2.3 Výrobní materiály není třeba jednotlivě označovat. Balení, v němž jsou dodávány, však musí být jasně označeno výše popsanou značkou schválení.
 4.4.2.4 Jsou-li značeny zvlášť, mohou mít rozměrné konstrukční části sestávající z více než jednoho kusu schváleného materiálu, např. sedadla, pouze jednu značku uvádějící číslo/čísla schválení použitého materiálu / použitých materiálů.
 4.4.3 Je-li typ shodný s typem schváleným podle jednoho nebo několika jiných předpisů připojených k dohodě v zemi, která udělila schválení podle tohoto předpisu, nemusí se značka předepsaná v bodě 4.4.1 opakovat. V takovém případě se předpis, podle něhož bylo uděleno schválení v zemi, která udělila schválení podle tohoto předpisu, musí umístit ve svislých sloupcích vpravo od značky předepsané v bodě 4.4.1.
 4.4.4 Značka schválení typu musí být jasně čitelná a nesmazatelná.
 4.4.5 U vozidla musí být značka schválení umístěna v blízkosti štítku s údaji o vozidle, který umísťuje výrobce, nebo na tomto štítku.
 4.4.6 Příloha 5 tohoto předpisu uvádí příklady uspořádání značek schválení.
 5. ČÁST I – SCHVÁLENÍ TYPU VOZIDLA S OHLEDEM NA VLASTNOSTI PŘI HOŘENÍ VNITŘNÍCH KONSTRUKČNÍCH ČÁSTÍ POUŽITÝCH V PROSTORU PRO CESTUJÍCÍ
 5.1 Definice
 Pro účely části I tohoto předpisu platí, že:
 5.1.1 „typem vozidla“ se rozumí vozidla, která se neliší v takových základních ohledech, jako je označení typu podle výrobce.
 5.2 Specifikace
 5.2.1 Vnitřní materiály v prostoru pro cestující používané ve vozidle, jehož typ má být schválen, musí splňovat požadavky uvedené v části II tohoto předpisu.
 5.2.2 Materiály a/nebo zařízení použité v prostoru pro cestující a/nebo v zařízeních schválených jako konstrukční části musí být instalovány tak, aby se minimalizovalo riziko vzniku a šíření plamenů.
 5.2.3 Tyto materiály a/nebo zařízení vnitřku vozidla mohou být instalovány pouze v souladu se zamýšleným účelem a se zkouškami, kterým byly podrobeny (viz body 6.2.1, 6.2.2 a 6.2.3), zejména z hlediska jejich vlastností při hoření a při tavení (ve vodorovném a svislém směru).
 5.2.4 Lepidlo použité k připevnění vnitřních materiálů k jejich nosné konstrukci pokud možno nesmí zhoršit vlastnosti materiálu při hoření.
 6. ČÁST II – SCHVÁLENÍ KONSTRUKČNÍ ČÁSTI S OHLEDEM NA JEJÍ VLASTNOSTI PŘI HOŘENÍ
 6.1 Definice
 Pro účely části II tohoto předpisu se použijí následující definice:
 „typem konstrukční části“ se rozumějí konstrukční části, které se neliší v takových podstatných ohledech, jako jsou:
 6.1.1.1 označení typu od výrobce;
 6.1.1.2 předpokládané použití (čalounění sedadel, obložení stropu apod.);
 6.1.1.3 základní materiál/materiály (např. vlna, plasty, pryž, směsi materiálů);
 6.1.1.4 počet vrstev u kompozitních materiálů a
 6.1.1.5 jiné vlastnosti, pokud mají znatelný vliv na vlastnosti předepsané tímto předpisem;
 6.1.2 „rychlostí hoření“ se rozumí poměr prohořelé délky měřené podle přílohy 6 a/nebo 8 tohoto předpisu k době potřebné k prohoření této délky. Vyjadřuje se v milimetrech za minutu;
 6.1.3 „kompozitním materiálem“ se rozumí materiál, který sestává z více vrstev stejných nebo různých materiálů spojených na jejich povrchu tmelením, lepením, plátováním, svařováním atd. Různé materiály, které jsou spojeny přerušovaně (například šitím, nýtováním, vysokofrekvenčním svařováním atd.), se nepovažují za kompozitní;

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
6.1.4 „exponovanou stranou“ se rozumí strana materiálu, která je po namontování materiálu do vozidla obrácena do prostoru pro cestující;
 6.1.5 „čalouněním“ se rozumí kombinace vnitřního polštářování a povrchového materiálu, které vytvářejí vypolštářování rámu sedadla;
 6.1.6 „obložením vnitřku“ se rozumějí materiály, které (společně) tvoří povrchovou úpravu a vnitřní vrstvu střechy, stěny nebo podlahy.
 6.2 Specifikace
 6.2.1 Následující materiály se podrobí zkoušce popsané v příloze 6 tohoto předpisu:
 a)
 materiál použitý / materiály použité pro čalounění sedadla a jeho příslušenství (včetně sedadla řidiče);
 b)
 materiál použitý / materiály použité pro vnitřní obložení střechy;
 c)
 materiál použitý / materiály použité pro vnitřní obložení bočních stěn a zadní stěny včetně přepážek;
 d)
 materiál/materiály s tepelnou a/nebo akustickou funkcí;
 e)
 materiál použitý / materiály použité pro vnitřní obložení podlahy;
 f)
 materiál použitý / materiály použité pro vnitřní obložení polic na zavazadla a topných a ventilačních potrubí;
 g)
 materiál použitý / materiály použité pro osvětlovací tělesa.
 Výsledek zkoušky se považuje za vyhovující, jestliže nejhorším výsledkem zkoušky je, že rychlost hoření ve vodorovném směru není větší než 100 mm/min nebo jestliže plamen před dosažením posledního bodu měření zhasne.
 6.2.2 Následující materiály se podrobí zkoušce popsané v příloze 7 tohoto předpisu:
 a)
 materiál použitý / materiály použité pro vnitřní obložení střechy;
 b)
 materiál použitý / materiály použité pro vnitřní obložení polic na zavazadla a topných a ventilačních potrubí umístěných ve střeše;
 c)
 materiál použitý / materiály použité pro osvětlovací tělesa umístěná v policích na zavazadla a/nebo ve střeše.
 Výsledek zkoušky se pokládá za vyhovující, jestliže se při nejhorším výsledku zkoušky nevytvoří žádná kapka, která zapálí vatu.
 6.2.3 Materiály použité pro záclony a rolety (a/nebo jiné zavěšené materiály) se podrobí zkoušce popsané v příloze 8.
 Výsledek zkoušky se pokládá za vyhovující, jestliže nejhorším výsledkem zkoušky je, že rychlost hoření ve svislém směru není větší než 100 mm/min.
 Zkouškám podle příloh 6 až 8 se nemusí podrobovat tyto materiály:
 6.2.4.1 díly vyrobené z kovu nebo skla;
 6.2.4.2 každé jednotlivé příslušenství sedadla s hmotností nekovových materiálů nižší než 200 g. Pokud celková hmotnost příslušenství překročí 400 g nekovového materiálu na jedno sedadlo, musí být zkoušen každý materiál;
 díly, u nichž povrch, resp. objem nepřekračuje:
 6.2.4.3.1 100 cm2 nebo 40 cm3 u prvků spojených s jednotlivým místem k sezení;
 6.2.4.3.2 300 cm2 nebo 120 cm3 na jednu řadu sedadel a nejvýše na jeden metr délky vnitřku prostoru pro cestující u těch prvků, které jsou rozmístěny ve vozidle a nejsou spojeny s jednotlivým místem k sezení;
 6.2.4.4 elektrické kabely;
 6.2.4.5 prvky, z nichž není možné vyjmout vzorek předepsaných rozměrů vymezených v bodě 3.1 přílohy 6, bodě 3 přílohy 7 a bodě 3.1 přílohy 8.
 7. ZMĚNA TYPU A ROZŠÍŘENÍ SCHVÁLENÍ
 Každá změna typu vozidla nebo typu konstrukční části v souvislosti s tímto předpisem musí být oznámena správnímu orgánu, který typ vozidla nebo konstrukční části schválil. Tento orgán potom může buď:
 7.1.1 usoudit, že provedené změny pravděpodobně nebudou mít znatelný nepříznivý vliv a že vozidla nebo konstrukční části v každém případě stále vyhovují příslušným požadavkům, nebo
 7.1.2 požadovat od technické zkušebny odpovědné za provedení


text:
příslušných zkoušek další zkušební protokol.
 7.2 Potvrzení nebo odmítnutí schválení s uvedením příslušných změn se postupem podle bodu 4.3 výše zašle smluvním stranám dohody, které používají tento předpis.
 7.3 Příslušný orgán, který vydává rozšíření schválení, přidělí každému formuláři oznámení takového rozšíření pořadové číslo a uvědomí o tom ostatní smluvní strany dohody z roku 1958, které používají tento předpis, prostřednictvím formuláře oznámení podle vzoru v příloze 3 nebo 4 tohoto předpisu.
 8. SHODNOST VÝROBY
 Postupy pro zajištěni shodnosti výroby musí odpovídat postupům stanoveným v dohodě, dodatku 2 (E/ECE/324-E/ECE/TRANS/505/Rev.2), přičemž musí být splněny následující požadavky:
 8.1 Vozidla / konstrukční části schválené podle tohoto předpisu musí být vyráběny tak, aby odpovídaly schválenému typu tím, že budou splňovat požadavky příslušné části / příslušných částí tohoto předpisu.
 8.2 Orgán, který udělil schválení typu, může kdykoli ověřit postupy pro kontrolu shodnosti používané v kterémkoli výrobním zařízení. Obvyklá četnost provádění takových ověření je jednou za dva roky.
 9. POSTIHY ZA NESHODNOST VÝROBY
 9.1 V případě, že nejsou splněny výše uvedené požadavky, lze schválení z hlediska typu vozidla / konstrukční části udělené podle tohoto předpisu odejmout.
 9.2 Jestliže některá strana dohody používající tento předpis odejme schválení, které dříve udělila, musí o tom neprodleně uvědomit ostatní strany dohody používající tento předpis, prostřednictvím formuláře oznámení podle vzoru v příloze 3 nebo 4 tohoto předpisu.
 10. DEFINITIVNÍ UKONČENÍ VÝROBY
 Jestliže držitel schválení zcela ukončí výrobu typu vozidla schváleného podle tohoto předpisu, musí o tom informovat orgán, který schválení udělil. Ihned po obdržení příslušného sdělení o tom uvedený orgán podá zprávu ostatním stranám dohody z roku 1958, které používají tento předpis, prostřednictvím formuláře oznámení podle vzoru v příloze 3 nebo 4 tohoto předpisu.
 11. NÁZVY A ADRESY SPRÁVNÍCH ORGÁNŮ A TECHNICKÝCH ZKUŠEBEN ODPOVĚDNÝCH ZA PROVÁDĚNÍ SCHVALOVACÍCH ZKOUŠEK
 Smluvní strany dohody z roku 1958, které uplatňují tento předpis, sdělí sekretariátu Organizace spojených národů názvy a adresy technických zkušeben odpovědných za provádění schvalovacích zkoušek, jakož i názvy a adresy správních orgánů, které schválení udělují a jimž se zasílají formuláře potvrzující udělení nebo rozšíření nebo odmítnutí nebo odejmutí schválení vydané v jiných zemích.
 (1) Podle definice v úplném znění usnesení o konstrukci vozidel (R.E.3), příloze 7 (dokument TRANS/WP.29/78/Rev.1/Amend.2).
 (2) 1 pro Německo, 2 pro Francii, 3 pro Itálii, 4 pro Nizozemsko, 5 pro Švédsko, 6 pro Belgii, 7 pro Maďarsko, 8 pro Českou republiku, 9 pro Španělsko, 10 pro Srbsko a Černou Horu, 11 pro Spojené království, 12 pro Rakousko, 13 pro Lucembursko, 14 pro Švýcarsko, 15 (neobsazeno), 16 pro Norsko, 17 pro Finsko, 18 pro Dánsko, 19 pro Rumunsko, 20 pro Polsko, 21 pro Portugalsko, 22 pro Ruskou federaci, 23 pro Řecko, 24 pro Irsko, 25 pro Chorvatsko, 26 pro Slovinsko, 27 pro Slovensko, 28 pro Bělorusko, 29 pro Estonsko, 30 (neobsazeno), 31 pro Bosnu a Hercegovinu, 32 pro Lotyšsko, 33 (neobsazeno), 34 pro Bulharsko, 35 (neobsazeno), 36 pro Litvu, 37 pro Turecko, 38 (neobsazeno), 39 pro Ázerbájdžán, 40 pro bývalou jugoslávskou republiku Makedonii, 41 (neobsazeno), 42 pro Evropské společenství (schválení udělují členské státy za použití svého příslušného symbolu EHK), 43 pro Japonsko, 44


text:
(neobsazeno), 45 pro Austrálii, 46 pro Ukrajinu, 47 pro Jihoafrickou republiku, 48 pro Nový Zéland, 49 pro Kypr, 50 pro Maltu a 51 pro Korejskou republiku. Dalším zemím se přidělí po sobě následující čísla chronologicky v pořadí, v jakém ratifikují Dohodu o přijetí jednotných technických pravidel pro kolová vozidla, zařízení a části, které se mohou montovat a/nebo užívat na kolových vozidlech, a o podmínkách pro vzájemné uznávání schválení typu udělených na základě těchto pravidel, nebo v pořadí, v jakém k uvedené dohodě přistoupí. Takto přidělená čísla sdělí generální tajemník Organizace spojených národů smluvním stranám dohody.
 PŘÍLOHA 1
 INFORMAČNÍ DOKUMENT
 (podle bodu 3.2 tohoto předpisu, týkající se EHK schvalování typu vozidel z hlediska vlastností vnitřních konstrukčních částí používaných v prostoru pro cestující při hoření)
 Mají-li systémy, konstrukční části nebo samostatné technické celky elektronické ovládání, musí být dodány informace o jeho vlastnostech.
 1. OBECNĚ
 1.1 Značka (obchodní název výrobce): ...
 1.2 Typ a obecný obchodní popis / obecné obchodní popisy: ...
 1.3 Způsob označení typu, je-li na vozidle vyznačen: ...
 1.4 Umístění tohoto označení: ...
 1.5 Kategorie vozidla (1): ...
 1.6 Název a adresa výrobce: ...
 1.7 Adresa/adresy montážního závodu / montážních závodů: ...
 2. OBECNÉ KONSTRUKČNÍ VLASTNOSTI VOZIDLA
 2.1 Fotografie a/nebo výkresy vzorového vozidla:
 3. KAROSERIE
 Vnitřní výbava
 Sedadla
 3.1.1 Počet: ...
 Vlastnosti materiálů použitých ve vnitřní konstrukci vozidla při hoření
 Materiál užitý / materiály užité k obložení stropu
 3.2.1.1 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 Materiál užitý / materiály užité na zadní stěně a na bočních stěnách
 3.2.2.1 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 Materiál užitý / materiály užité pro podlahu
 3.2.3.1 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 Materiál užitý / materiály užité pro čalounění sedadel
 3.2.4.1 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 Materiál užitý / materiály užité pro potrubí topení a ventilace
 3.2.5.1 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 Materiál užitý / materiály užité na police pro zavazadla
 3.2.6.1 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 Materiál užitý / materiály užité k jiným účelům
 3.2.7.1 Předpokládané účely: ...
 3.2.7.2 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 Konstrukční části schválené jako kompletní zařízení (sedadla, přepážky, police pro zavazadla atd.)
 3.2.8.1 Číslo/čísla schválení typu konstrukční části: ...
 (1) Podle definice v úplném znění usnesení o konstrukci vozidel (R.E.3), příloze 7 (dokument TRANS/WP.29/78/Rev.1/Amend.2).
 PŘÍLOHA 2
 INFORMAČNÍ DOKUMENT
 (podle bodu 3.2 předpisu, týkající se EHK schvalování typu konstrukčních částí z hlediska vlastností při hoření)
 Mají-li systémy, konstrukční části nebo samostatné technické celky elektronické ovládání, musí být dodány informace o jeho vlastnostech.
 1. OBECNĚ
 1.1 Značka (obchodní název výrobce): ...
 1.2 Typ a obecný obchodní popis / obecné obchodní popisy: ...
 1.3 Název a adresa výrobce: ...
 1.4 U konstrukčních částí a samostatných technických celků umístění a způsob připevnění značky EHS schválení typu: ...
 1.5 Adresa/adresy montážního závodu / montážních závodů: ...
 2. VNITŘNÍ MATERIÁLY
 2.1 Materiál užitý / materiály užité pro: ...
 2.2 Základní materiál/materiály – označení: .../... ...
 2.3 Kompozitní/homogenní (1) materiál, počet vrstev (1): ...
 2.4 Druh krycí vrstvy (1): ...
 2.5 Maximální/minimální tloušťka ... mm
 2.6 Číslo schválení typu, je-li k dispozici:


text:
...
 (1) Nehodící se škrtněte.
 PŘÍLOHA 3
 OZNÁMENÍ
 (Maximální formát: A4 (210 × 297 mm))
 (1)
 vydal:
 název správního orgánu:
 ...
 ...
 ...
 o (2):
 UDĚLENÍ SCHVÁLENÍ
 ROZŠÍŘENÍ SCHVÁLENÍ
 ZAMÍTNUTÍ SCHVÁLENÍ
 ODEJMUTÍ SCHVÁLENÍ
 DEFINITIVNÍM UKONČENÍ VÝROBY
 typu vozidla podle předpisu č. 118
 Schválení č. ... Rozšíření č. ...
 Důvod rozšíření: ...
 ČÁST I
 OBECNÉ ÚDAJE
 1.1 Značka (obchodní název výrobce): ...
 1.2 Typ: ...
 Způsob označení typu, je-li na vozidle / konstrukční části / samostatném technickém celku (2) vyznačen (3): ...
 1.3.1 Umístění tohoto označení: ...
 1.4 Kategorie vozidla (4): ...
 1.5 Název a adresa výrobce: ...
 1.6 Umístění značky EHK schválení: ...
 1.7 Adresa/adresy montážního závodu / montážních závodů: ...
 ČÁST II
 1. Případné doplňující informace: ...
 2. Technická zkušebna odpovědná za provedení zkoušek: ...
 3. Datum protokolu o provedení zkoušky: ...
 4. Číslo protokolu o provedení zkoušky: ...
 5. Případné poznámky: ...
 6. Místo: ...
 7. Datum: ...
 8. Podpis: ...
 9. Přiložen je se seznam dokumentace uložené u schvalovacího orgánu, kterou lze obdržet na požádání.
 (1) Rozlišovací číslo země, která schválení udělila/rozšířila (viz ustanovení o schválení v tomto předpisu).
 (2) Nehodící se škrtněte (v některých případech připadá v úvahu více možností a není třeba nic vypustit).
 (3) Pokud způsob označení typu obsahuje znaky, které nejsou důležité pro popis typů vozidla, konstrukční části nebo samostatného technického celku, kterých se týká tento informační dokument, nahradí se tyto znaky v dokumentaci znakem „?“ (např. ABC??123??).
 (4) Podle definice v příloze 7 úplného usnesení o konstrukci vozidel (R.E.3) (dokument TRANS/WP.29/78/Rev.1/Amend.2, ve znění pozdějších předpisů).
 PŘÍLOHA 4
 OZNÁMENÍ
 (Maximální formát: A4 (210 × 297 mm))
 (1)
 vydal:
 název správního orgánu:
 ...
 ...
 ...
 o (2):
 UDĚLENÍ SCHVÁLENÍ
 ROZŠÍŘENÍ SCHVÁLENÍ
 ZAMÍTNUTÍ SCHVÁLENÍ
 ODEJMUTÍ SCHVÁLENÍ
 DEFINITIVNÍM UKONČENÍ VÝROBY
 typu konstrukční části podle předpisu č. 118
 Schválení č. ... Rozšíření č. ...
 Důvod rozšíření: ...
 ČÁST I
 OBECNÉ ÚDAJE
 1.1 Značka (obchodní název výrobce): ...
 1.2 Typ: ...
 Způsob označení typu, je-li je na zařízení vyznačen (3): ...
 1.3.1 Umístění tohoto označení: ...
 1.4 Název a adresa výrobce: ...
 1.5 Umístění značky EHK schválení: ...
 1.6 Adresa/adresy montážního závodu (montážních závodů): ...
 ČÁST II
 1. Případné doplňující informace: ...
 2. Technická zkušebna odpovědná za provedení zkoušek: ...
 3. Datum protokolu o provedení zkoušky: ...
 4. Číslo protokolu o provedení zkoušky: ...
 5. Případné poznámky: ...
 6. Místo: ...
 7. Datum: ...
 8. Podpis: ...
 9. Přiložen je se seznam dokumentace uložené u schvalovacího orgánu, kterou lze obdržet na požádání.
 (1) Rozlišovací číslo země, která schválení udělila/rozšířila/zamítla/odňala (viz ustanovení o schválení v tomto předpisu).
 (2) Nehodící se škrtněte (v některých případech připadá v úvahu více možností a není třeba nic vypustit).
 (3) Pokud způsob označení typu obsahuje znaky, které nejsou důležité pro popis typů vozidla, konstrukční části nebo samostatného technického celku, kterých se týká tento informační dokument, nahradí se tyto znaky v dokumentaci znakem„?“ (např. ABC??123??).
 PŘÍLOHA 5
 USPOŘÁDÁNÍ ZNAČEK SCHVÁLENÍ
 Příklad 1
 (viz část I tohoto předpisu)
 Výše uvedená značka schválení, jíž je vozidlo opatřeno, udává, že daný typ byl schválen v Nizozemsku (E4), podle


text:
části I předpisu č. 118, pod číslem schválení 001234. První dvě číslice (00) čísla schválení typu udávají, že schválení bylo uděleno v souladu s požadavky předpisu č. 118 v jeho původním znění.
 Příklad 2
 (viz část II tohoto předpisu)
 Výše uvedená značka schválení, jíž je konstrukční část opatřena, udává, že daný typ byl schválen v Nizozemsku (E4), podle části II předpisu č. 118, pod číslem schválení 001234. První dvě číslice (00) čísla schválení typu udávají, že schválení bylo uděleno v souladu s požadavky předpisu č. 118 v jeho původním znění.
 Doplňková značka udává, že tento typ konstrukční části byl schválen z hlediska rychlosti hoření ve vodorovném a svislém směru.
 Značky a/nebo označují schválení podle přílohy 7 a/nebo schválení kompletního zařízení, např. sedadla, přepážky apod. Doplňkové značky se použijí pouze v oprávněných případech.
 PŘÍLOHA 6
 Zkouška ke stanovení rychlosti hoření materiálů ve vodorovném směru
 1. Odběr vzorků a postup zkoušky
 1.1 U izotropních materiálů se zkouška provede na pěti vzorcích, a u anizotropních materiálů na deseti vzorcích (na pěti vzorcích v každém směru).
 1.2 Vzorky se odeberou ze zkoušeného materiálu. U materiálů s různou rychlostí hoření v různých směrech musí být zkouška provedena pro každý směr. Vzorky se odeberou a umístí do zkušebního zařízení tak, aby byla měřena nejvyšší rychlost hoření. Dodává-li se materiál v určitých šířkách, odřízne se alespoň 500 mm dlouhý kus v celé šířce. Z něj se odeberou vzorky ve vzdálenosti alespoň 100 mm od okraje a stejně vzdálené jeden od druhého. Pokud to dovolí tvar výrobku, odeberou se vzorky z hotových výrobků stejným způsobem. Je-li tloušťka výrobku větší než 13 mm, zmenší se mechanicky na 13 mm, a to na straně, která není přivrácena k prostoru pro cestující. Není-li to možné, provede se zkouška po dohodě s příslušnou technickou zkušebnou na materiálu v původní tloušťce a tato skutečnost se uvede v protokolu o provedení zkoušky.
 Kompozitní materiály (viz bod 6.1.3) se zkouší, jako kdyby byly homogenní. U materiálů s vrstvami různého složení, které nejsou kompozitními materiály, se všechny vrstvy materiálu až do hloubky 13 mm od povrchu přivráceného k prostoru pro cestující zkoušejí samostatně.
 1.3 Vzorek se upne vodorovně do držáku tvaru U a vystaví se ve spalovací komoře po dobu 15 sekund působení stanoveného plamene, přičemž plamen působí na volný okraj vzorku. Zkouškou se zjistí, zda a kdy plamen zhasne, nebo jakou dobu plamen potřebuje k překonání měřené vzdálenosti.
 2. Zařízení
 Spalovací komora (viz obrázek 1), pokud možno z nerezavějící oceli, která má rozměry uvedené na obrázku 2. Na přední stěně komory je plamenovzdorné pozorovací okénko, které může zaujímat celou přední stěnu a které může být konstruováno jako přístupový panel.
 Na dně komory jsou větrací otvory a větrací štěrbina je i po celém obvodu horní části. Spalovací komora stojí na čtyřech patkách o výšce 10 mm.
 Komora může mít na jednom konci otvor pro vsunutí držáku se vzorkem; na protějším konci je otvor pro plynové potrubí. Roztavený materiál se zachycuje v jímce (viz obrázek 3), která je umístěna na dně komory mezi větracími otvory, aniž by


text:
je kdekoli zakrývala.
 Obrázek 1
 Příklad spalovací komory s držákem vzorku a odkapávací jímkou
 Obrázek 2
 Příklad spalovací komory
 (rozměry v milimetrech)
 Obrázek 3
 Typická odkapávací jímka
 (rozměry v milimetrech)
 Držák vzorků sestávající ze dvou kovových desek tvaru U nebo rámů z korozivzdorného materiálu. Rozměry jsou uvedeny na obrázku 4.
 Spodní deska je opatřena kolíky s odpovídajícími otvory v horní desce, aby bylo zajištěno pevné uchycení vzorku. Kolíky zároveň slouží jako body měření na začátku a na konci dráhy hoření.
 Spodní část rámu tvaru U se vyztuží sítí žáruvzdorných drátů o průměru 0,25 mm procházejících celou spodní částí rámu v rozestupech 25 mm (viz obrázek 5).
 Plocha spodní strany vzorků musí být 178 mm nad deskou, která tvoří dno. Vzdálenost předního okraje držáku vzorku od okraje komory je 22 mm; vzdálenost podélných stran držáku vzorku od stěn komory je 50 mm (všechny uvedené rozměry jsou vnitřní); (viz obrázky 1 a 2).
 Obrázek 4
 Příklad držáku vzorků
 (rozměry v milimetrech)
 Obrázek 5
 Příklad konstrukce sekce spodní desky rámu tvaru U pro podpěrnou síť drátů
 (rozměry v milimetrech)
 2.3 Plynový hořák
 Zdroj zážehu tvoří Bunsenův hořák s vnitřním průměrem 9,5 ± 0,5 mm. Je umístěn ve zkušební komoře tak, aby střed jeho trysky byl 19 mm pod středem spodního okraje volného konce vzorku (viz obrázek 2).
 2.4 Zkušební plyn
 Plyn, který napájí hořák, musí mít výhřevnost přibližně 38 MJ/m3 (např. zemní plyn).
 2.5 Kovový hřeben alespoň 110 mm dlouhý, se sedmi až osmi hladce zaoblenými zuby na každých 25 mm délky.
 2.6 Stopky s přesností 0,5 s.
 2.7 Digestoř: Spalovací komora může být umístěna v digestoři za předpokladu, že vnitřní objem digestoře je alespoň 20krát, avšak nejvýše 110krát větší než objem spalovací komory, a za předpokladu, že žádný z rozměrů digestoře (výška, šířka ani délka) není větší než 2,5násobek některého ze zbývajících dvou rozměrů. Před zkouškou se změří rychlost vzduchu v digestoři ve svislém směru, a to 100 mm před a za konečným umístěním spalovací komory. Musí být mezi 0,10 a 0,30 m/s, aby obsluha nebyla obtěžována spalinami. Je možné použít digestoř s přirozeným větráním a vhodnou rychlostí vzduchu.
 3. Vzorky
 3.1 Tvar a rozměry
 Tvar a rozměry vzorků jsou uvedeny na obrázku 6. Tloušťka vzorku odpovídá tloušťce zkoušeného výrobku. Nesmí být větší než 13 mm. Je-li to možné, odebere se vzorek, který má v celé délce stejný průřez.
 Obrázek 6
 Vzorek
 (rozměry v milimetrech)
 3.1.2 Pokud tvar a rozměry výrobku nedovolují odebrat vzorek uvedených rozměrů, musí být dodrženy tyto minimální rozměry:
 a)
 vzorky o šířce 3 až 60 mm musí mít délku 356 mm; v tomto případě se materiál zkouší v celé šířce výrobku;
 b)
 vzorky o šířce 60 až 100 mm musí mít délku alespoň 138 mm; v tomto případě odpovídá potenciální dráha hoření délce vzorku a měření začíná v prvním bodě měření.
 3.2 Kondicionování
 Vzorky se stabilizují po dobu alespoň 24 hodin, avšak nejvýše sedm dnů při teplotě 23 °C ± 2 °C a relativní vlhkosti 50 ± 5 % a udržují se při těchto podmínkách až do doby


text:
bezprostředně před zkouškou.
 4. Postup zkoušky
 4.1 Vzorky s vlasovými nebo chomáčovitými povrchy se umístí na rovnou plochu a dvakrát přejedou hřebenem (viz bod 2.5) proti vlasu.
 4.2 Vzorek se vloží do držáku vzorku (viz bod 2.2) exponovanou stranou směrem dolů k plameni.
 4.3 Plamen plynového hořáku se při uzavřeném přívodu vzduchu nastaví na výšku 38 mm pomocí značky na komoře. Před začátkem první zkoušky se plamen nechá hořet alespoň jednu minutu, aby se stabilizoval.
 4.4 Držák vzorku se vsune do spalovací komory tak, aby byl konec vzorku vystaven plameni, a po 15 sekundách se uzavře přívod plynu.
 4.5 Měření doby hoření začíná v okamžiku, kdy pata plamene prochází prvním bodem měření. Šíření plamene se sleduje na straně, která hoří rychleji (horní nebo spodní strana).
 4.6 Měření doby hoření končí v okamžiku, kdy plamen dospěje do posledního bodu měření nebo kdy plamen zhasne, aniž by tohoto bodu dosáhl. Jestliže plamen nedosáhne posledního bodu měření, změří se prohořelá délka k bodu, kde plamen zhasl. Prohořelou délkou se rozumí porušená část vzorku, která byla zničena hořením na povrchu nebo uvnitř.
 4.7 Pokud se vzorek nevznítí nebo pokud přestane hořet po zhasnutí hořáku nebo pokud plamen zhasne před dosažením prvního bodu měření, a není tedy naměřena žádná doba hoření, uvede se do protokolu o zkoušce, že rychlost hoření je 0 mm/min.
 4.8 Při provádění série zkoušek nebo při opakování zkoušek je nutné zajistit, aby spalovací komora a držák vzorku měly před zahájením každé další zkoušky teplotu nejvýše 30 °C.
 5. Výpočet
 Rychlost hoření B (1) v milimetrech za minutu se vypočte podle vzorce:
 B = 60 s/t
 Kde
 s
 =
 prohořelá délka v milimetrech;
 t
 =
 doba prohoření délky s v sekundách.
 (1) Rychlost hoření (B) se u každého vzorku vypočte pouze v případě, že plamen dosáhne posledního bodu měření nebo konce vzorku.
 PŘÍLOHA 7
 Zkouška ke stanovení vlastností materiálů při tavení
 1. Odběr vzorků a postup zkoušky
 1.1 Zkouška se provede na čtyřech vzorcích na obou stranách (nejsou-li strany shodné).
 1.2 Vzorek se ve vodorovné poloze vystaví působení elektrického radiátoru. Pod vzorek se umístí jímka k zachycování vzniklých kapek. Do jímky se vloží kousek vaty, aby se zjistilo, zda kapky hoří.
 2. Zařízení
 Zařízení tvoří (viz obrázek 1):
 a)
 elektrický radiátor;
 b)
 nosič vzorku s mřížkou;
 c)
 jímka (pro zachycení vzniklých kapek);
 d)
 stojan (pro zařízení).
 2.1 Zdrojem žáru je elektrický radiátor s užitečným výkonem 500 W. Povrch, který vydává žár, musí být tvořen průhlednou deskou z křemene o průměru 100 ± 5 mm.
 Žár vyzařovaný zařízením, měřený na povrchu rovnoběžném s povrchem radiátoru ve vzdálenosti 30 mm, musí být 3 W/cm2.
 2.2 Kalibrace
 Ke kalibraci radiátoru se použije měřič tepelného toku (radiometr) Gardonova (foliového) typu s konstrukčním rozsahem do 10 W/cm2. Záření, případně v malé míře též proudění, působí na plochý, kruhový terč, který má průměr nejvýše 10 mm a trvanlivou matně černou povrchovou úpravu.
 Terč je umístěn ve vodou chlazeném tělese, jehož přední strana je plochá, kruhová, o průměru přibližně 25 mm, z vysoce leštěného kovu a odpovídá rovině terče.


text:
Než záření dosáhne terče, nesmí procházet žádným oknem.
 Přístroj musí být robustní, jeho instalace a použití musí být jednoduché a musí být odolný vůči průvanu a se stabilní kalibrací. Musí mít přesnost ± 3 % a reprodukovatelnost v rozmezí 0,5 %.
 Kalibrace měřiče tepelného toku se musí zkontrolovat při každé nové kalibraci radiátoru srovnáním s přístrojem, který slouží jako referenční norma a používá se výhradně pro tento účel.
 Nástroj sloužící jako referenční norma musí být v ročních intervalech plně kalibrován v souladu s příslušnou vnitrostátní normou.
 2.2.1 Kontrola kalibrace
 Intenzita záření produkovaného zdrojem energie, která při počáteční kalibraci měla hodnotu 3 W/cm2, musí být často kontrolována (nejméně po každých 50 hodinách provozu) a zařízení musí být znovu kalibrováno, pokud se při této kontrole zjistí odchylka vyšší než 0,06 W/cm2.
 2.2.2 Postup kalibrace
 Zařízení se umístí do prostředí, které je v zásadě bez vzdušného proudění (ne více než 0,2 m/s).
 Měřič tepelného toku se do zařízení vloží v poloze vzorku tak, aby terč měřiče tepelného toku byl ve středu plochy radiátoru.
 Zapne se přívod elektrického proudu a určí se příkon kontrolního zařízení nutný k dosažení intenzity záření o hodnotě 3 W/cm2 ve středu plochy radiátoru. Napájecí jednotka se nastaví tak, aby bylo dosaženo hodnoty 3 W/cm2, a poté se po dobu pěti minut nastavení nemění, aby byla zajištěna rovnováha.
 2.3 Nosič vzorku má formu kovového prstence (viz obrázek 1). Na něj se umístí mřížka z drátů z nerezové oceli o těchto rozměrech:
 a)
 vnitřní průměr: 118 mm;
 b)
 velikost otvorů: 2,10 mm2;
 c)
 průměr ocelového drátu: 0,70 mm.
 2.4 Jímka je tvořena válcem o vnitřním průměru 118 mm a hloubce 12 mm. Jímka se naplní vatou.
 2.5 Předměty vymezené v bodech 2.1, 2.3 a 2.4 jsou upevněny na svislém sloupu.
 Radiátor se umístí na horní část sloupu tak, aby plocha vyzařující teplo, byla ve vodorovné poloze a aby záření směřovalo dolů.
 Sloup musí být opatřen pákou/pedálem za účelem pomalého zdvižení nosiče radiátoru. Rovněž by měl být vybaven zařízením pro případné zachycení radiátoru, aby bylo možné vrátit radiátor zpět do normální polohy.
 Osy radiátoru, nosiče vzorku a jímky musí být v normální poloze rovnoběžné.
 3. Vzorky
 Zkoušené vzorky musí mít tyto rozměry: 70 mm × 70 mm. Pokud to tvar výrobku umožňuje, odeberou se vzorky z hotových výrobků vždy stejným způsobem. Je-li tloušťka výrobku větší než 13 mm, zmenší se mechanicky na 13 mm, a to na straně, která není přivrácena k prostoru pro cestující. Není-li to možné, provede se zkouška po dohodě s příslušnou technickou zkušebnou na materiálu v původní šířce a tato skutečnost se uvede v protokolu o provedení zkoušky.
 Kompozitní materiály (viz bod 6.1.3 tohoto předpisu) se zkouší, jako kdyby byly homogenní.
 U materiálů s vrstvami rozdílného složení, které nejsou kompozitními materiály, se všechny vrstvy materiálu až do hloubky 13 mm od povrchu přivráceného k prostoru pro cestující zkoušejí samostatně.
 Celková hmotnost zkoušeného vzorku musí být nejméně 2 g. Je-li hmotnost jednoho vzorku nižší, přidá se dostatečný počet vzorků.
 Pokud se obě strany materiálu liší, musí se zkoušet obě,


text:
což znamená, že se zkouší osm vzorků. Vzorky a vata se stabilizují po dobu alespoň 24 hodin při teplotě 23 °C ± 2 °C a relativní vlhkosti 50 ± 5 % a udržují se při těchto podmínkách až do doby bezprostředně před zkouškou.
 4. Postup zkoušky
 Vzorek se položí na nosič, který se umístí do takové polohy, aby vzdálenost mezi povrchem radiátoru a horní stranou vzorku byla 30 mm.
 Pod mřížku nosiče se ve vzdálenosti 300 mm umístí jímka s vatou.
 Radiátor se odsune stranou tak, aby nemohl zářit na vzorek, a zapne se. Když dosáhne plné kapacity záření, umístí se nad vzorek a začne se měřit čas.
 Pokud se materiál taví, či deformuje, upraví se výška radiátoru tak, aby vzdálenost byla 30 mm.
 Pokud se materiál vznítí, radiátor se po třech sekundách odstaví. Poté, co plamen zhasne, se radiátor vrátí do původní polohy a celý postup se během prvních pěti minut zkoušky opakuje tak často, jak je třeba.
 Po pěti minutách zkoušky:
 i)
 pokud vzorek zhasl (ať už se během prvních pěti minut zkoušky vznítil, či ne), ponechá se radiátor v původní poloze, i pokud se vzorek znovu vznítí,
 ii)
 pokud materiál hoří, je třeba před vrácením radiátoru do původní polohy počkat, až zhasne.
 V obou případech se musí ve zkoušce pokračovat dalších pět minut.
 5. Výsledky
 Pozorování se zaznamená do protokolu o provedení zkoušky. Např.:
 i)
 zda roztavený materiál odkapává, ať už hoří, či ne,
 ii)
 zda se vznítila vata v jímce.
 Obrázek 1
 (rozměry v milimetrech)
 PŘÍLOHA 8
 Zkouška ke stanovení rychlosti hoření materiálů ve svislém směru
 1. ODBĚR VZORKŮ A POSTUP ZKOUŠKY
 1.1 U izotropních materiálů se zkouška provede na třech vzorcích, a u anizotropních materiálů na šesti vzorcích.
 1.2 Zkouška spočívá v tom, že se vzorky ve svislé poloze vystaví působení plamene a určí se rychlost šíření plamene zkoušeným materiálem.
 2. ZAŘÍZENÍ
 Zařízení tvoří:
 a)
 držák vzorku;
 b)
 hořák;
 c)
 systém ventilace k odvádění plynu a spalin;
 d)
 šablona;
 e)
 značkovací vlákna z vláken bílé mercerované vaty s maximální délkovou hustotou 50 tex.
 2.1 Držák vzorku tvoří obdélníkový rám vysoký 560 mm a dvě pevně spojené rovnoběžné tyče vzdálené od sebe 150 mm, na nichž jsou upevněny kolíky nesoucí zkoušený vzorek umístěný v rovině ve vzdálenosti alespoň 20 mm od rámu. Kolíky nesoucí vzorek mají průměr nejvýše 2 mm a délku alespoň 27 mm. Umístění kolíků na rovnoběžných tyčích znázorňuje obrázek 1. Rám je upevněn na vhodném držáku tak, aby tyče během zkoušky byly ve svislé poloze. (Aby bylo možné umístit vzorek, který kolíky nesou, v rovině mimo rám, mohou se vedle kolíků upevnit rozpěry o průměru 2mm).
 2.2 Hořák je znázorněn na obrázku 3.
 Plynem přiváděným do hořáku může být buď obchodní propan nebo obchodní butan.
 Hořák se umístí před vzorek, avšak níže, než je vzorek, tak, aby se nacházel v rovině procházející svislou střednicí vzorku a kolmé k jeho přední straně (viz obrázek 2), přičemž podélná osa směřuje nahoru ke spodnímu okraji vzorku v úhlu 30 °C s jeho svislicí. Vzdálenost mezi vrškem


text:
hořáku a spodním okrajem vzorku musí být 20 mm.
 2.3 Zkušební zařízení může být umístěno v digestoři za předpokladu, že vnitřní objem digestoře je alespoň 20 krát, avšak nejvýše 110 krát větší než objem zkušebního zařízení, a za předpokladu, že žádný z rozměrů digestoře (výška, šířka ani délka) není větší než 2,5 násobek některého ze zbývajících dvou rozměrů. Před zkouškou se změří rychlost vzduchu v digestoři ve svislém směru, a to 100 mm před a za konečným umístěním zkušebního zařízení. Musí být mezi 0,10 a 0,30 m/s, aby obsluha nebyla obtěžována spalinami. Je možné použít digestoř s přirozeným větráním a vhodnou rychlostí vzduchu.
 2.4 Použije se plochá tuhá šablona zhotovená z vhodného materiálu, jejíž rozměry odpovídají rozměrům vzorku. Do šablony se vyvrtají otvory o průměru přibližně 2 mm umístěné tak, aby vzdálenosti mezi středy otvorů odpovídaly vzdálenostem mezi kolíky na rámu (viz obrázek 1). Všechny otvory musí být stejně vzdálené od svislé střednice šablony.
 3. VZORKY
 3.1 Rozměry vzorků: 560 × 170 mm
 3.2 Vzorky se stabilizují po dobu alespoň 24 hodin při teplotě 23 °C ± 2 °C a relativní vlhkosti 50 ± 5 % a udržují se při těchto podmínkách až do doby bezprostředně před zkouškou.
 4. POSTUP ZKOUŠKY
 4.1 Zkouška se provede při teplotě mezi 10 °C a 30 °C a relativní vlhkosti mezi 15 a 80 %.
 4.2 Hořák se předehřívá po dobu 2 minut. Plamen se nastaví na výšku 40 ± 2 mm měřenou jako vzdálenost konce trubice hořáku a špičky žluté části plamene, přičemž hořák je ve svislé poloze a plamen je pozorován ve slabém světle.
 4.3 Vzorek se umístí na kolíky zkušebního rámu, přičemž je nutné zajistit, aby kolíky procházely body vyznačenými šablonou a aby vzdálenost vzorku od rámu byla alespoň 20 mm. Rám se upevní na držák tak, aby byl vzorek ve svislé poloze.
 4.4 Před vzorek se vodorovně připevní značkovací nitě v místech podle obrázku 1. V každém místě se z nitě vytvoří smyčka tak, aby obě její části od sebe byly vzdáleny 1 mm a od roviny přední strany vzorku 5 mm.
 Každá smyčka se připevní ke vhodnému časoměrnému zařízení. Nit musí být dostatečně napnuta, aby její poloha vůči vzorku zůstala zachována;
 4.5 Vzorek se vystaví působení plamene po dobu 5 minut. Má se za to, že došlo ke vznícení, pokud vzorek hoří ještě 5 sekund po odstavení zapalovacího plamene. Nedojde-li ke vznícení, působí se plamenem po dobu 15 sekund na další kondicionovaný vzorek.
 4.6 Pokud některý výsledek u některého souboru tří vzorků překročí minimální výsledek o 50 %, zkouška se pro stejný směr hoření nebo stejnou stranu provede ještě na dalším souboru tří vzorků. Pokud jeden nebo dva vzorky v některém souboru tří vzorků nedohoří k horní značkovací niti, zkouška se pro stejný směr hoření nebo stejnou stranu provede ještě na dalším souboru tří vzorků.
 4.7 Měří se následující doby, v sekundách:
 a)
 doba od začátku působení zapalovacího plamene do přetržení první značkovací nitě (t1);
 b)
 doba od začátku působení zapalovacího plamene do přetržení druhé značkovací nitě (t2);
 c)


text:
doba od začátku působení zapalovacího plamene do přetržení třetí značkovací nitě (t3).
 5. VÝSLEDKY
 Pozorování se zapíše do protokolu o provedení zkoušky, a to včetně:
 i)
 dob trvání spalování: t1, t2 a t3 v sekundách a
 ii)
 odpovídajících drah hoření: d1, d2 a d3 v mm.
 Rychlost hoření V1 a případně rychlosti V2 a V3 se vypočtou (pro každý vzorek, pokud plamen dosáhne alespoň první značkovací nitě) takto:
 Vi = 60 di/ti (mm/min)
 Počítá se nejvyšší z rychlostí V1, V2 a V3.
 Obrázek 1
 Držák vzorku
 (rozměry v milimetrech)
 Obrázek 2
 Umístění hořáku
 Obrázek 3
 Plynový hořák
 (rozměry v milimetrech)


text:
 Důležité právní upozornění
 |
 22004A1202(01)
 Dohoda mezi Evropským společenstvím a vládou Republiky Kazachstán, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím uhlí a oceli a vládou Republiky Kazachstán o obchodu s některými výrobky z oceli
 Úřední věstník L 357 , 02/12/2004 S. 0023 - 0029 Úřední věstník L 153 , 07/06/2006 S. 0216 - 0222
 Dohodamezi Evropským společenstvím a vládou Republiky Kazachstán, kterou se mění Dohoda mezi Evropským společenstvím uhlí a oceli a vládou Republiky Kazachstán o obchodu s některými výrobky z oceliEVROPSKÉ SPOLEČENSTVÍna jedné straně aVLÁDA REPUBLIKY KAZACHSTÁNna straně druhé,jakožto strany této dohody,vzhledem k těmto důvodům:ROZHODLY SE uzavřít tuto dohodu a k tomuto účelu jmenovaly svými zplnomocněnými zástupci:EVROPSKÉ SPOLEČENSTVÍ:VLÁDA REPUBLIKY KAZACHSTÁN:KTEŘÍ SE DOHODLI TAKTO:Článek 11.1. Množstevní limity na rok 2004 uvedené v příloze II dohody se zvyšují v souladu s přílohou I této dohody.1.2. Strany se dohodly, že vývoz výrobků, které jsou zařazeny do přílohy I dohody a byly odeslány z Republiky Kazachstán do České republiky, Estonska, na Kypr, do Lotyšska, Litvy, Maďarska, na Maltu, do Polska, Slovinska a na Slovensko před dnem 1. května 2004, nebudou odečteny od množstevních limitů stanovených v příloze II dohody.1.3. Pro účely použití odstavce 1.2 se má za to, že k takovému odeslání došlo v den nakládky na vyvážející dopravní prostředek, jak je doloženo v nákladním listu nebo jiných přepravních dokladech.Článek 22.1. V protokolu A článku 13 dohody se odstavec 2 nahrazuje zněním uvedeným v příloze II této dohody.2.2. Seznam příslušných vnitrostátních orgánů připojený k protokolu A dohody se nahrazuje přílohou III této dohody.Článek 3Tato dohoda vstupuje v platnost dnem podpisu.Článek 4Tato dohoda je sepsána ve dvou vyhotoveních v jazyce anglickém, českém, dánském, estonském, finském, francouzském, italském, litevském, lotyšském, maďarském, maltském, německém, nizozemském, polském, portugalském, řeckém, slovenském, slovinském, španělském, švédském, kazašském a ruském, přičemž všechna znění mají stejnou platnost.Hecho en Bruselas, el diez de noviembre del dos mil cuatro.V Bruselu dne desátého listopadu dva tisíce čtyři.Udfærdiget i Bruxelles den tiende november to tusind og fire.Geschehen zu Brüssel am zehnten November zweitausendundvier.Kahe tuhande neljanda aasta novembrikuu kümnendal päeval Brüsselis.Έγινε στις Βρυξέλλες, στις δέκα Νοεμβρίου δύο χιλιάδες τέσσερα.Done at Brussels on the tenth day of November in the year two thousand and four.Fait à Bruxelles, le dix novembre deux mille quatre.Fatto a Bruxelles, addì dieci novembre duemilaquattro.Briselē, divi tūkstoši ceturtā gada desmitajā novembrī.Priimta du tūkstančiai ketvirtų metų lapkričio dešimtą dieną Briuselyje.Kelt Brüsszelben, a kétezer-negyedik év november havának tizedik napján.Magħmul fi Brussel fl-għaxar jum ta' Novembru tas-sena elfejn u erbgħa.Gedaan te Brussel, de tiende november tweeduizendvier.Sporządzono w Brukseli, dnia dziesiątego listopada roku dwutysięcznego czwartego.Feito em Bruxelas, em dez de Novembro de dois mil e quatro.V Bruseli desiateho novembra dvetisícštyri.V Bruslju, desetega novembra leta dva tisoč štiri.Tehty Brysselissä kymmenentenä päivänä marraskuuta vuonna kaksituhattaneljä.Som skedde i Bryssel den tionde november tjugohundrafyra.+++++ TIFF ++++++++++ TIFF +++++Por la Comunidad EuropeaZa Evropské společenstvíFor Det Europæiske FællesskabFür die Europäische GemeinschaftEuroopa Ühenduse nimelΓια την Ευρωπαϊκή ΚοινότηταFor the European CommunityPour la Communauté européennePer la Comunità europeaEiropas Kopienas vārdāEuropos bendrijos varduaz Európai Közösség részérőlGħall-Komunità EwropeaVoor de Europese GemeenschapW imieniu Wspólnoty EuropejskiejPela Comunidade EuropeiaZa Európske spoločenstvoza


text: Evropsko skupnostEuroopan yhteisön puolestaFōr Europeiska gemenskapen+++++ TIFF ++++++++++ TIFF ++++++++++ TIFF +++++Por el Gobierno de la República de KazajstánZa vládu Republiky KazachstánFor regeringen for Republikken KasakhstanIm Namen der Regierung der Republik KasachstanKasahstani Vabariigi valitsuse nimelΓια την κυβέρνηση της Δημοκρατίας του ΚαζακστάνFor the Government of the Republic of KazakhstanPour le gouvernement de la République du KazakhstanPer il governo della Repubblica di KazakistanKazahstānas Republikas valdības vārdāKazachstano Respublikos Vyriausybės varduA Kazah Köztársaság Kormánya részérőlGħall-Gvern tar-Repubblika tal-KazakastanVoor de regering van de Republiek KazachstanW imieniu rządu Republiki KazachstanuPelo Governo da República do CazaquistãoZa vládu Kazašskej republikyZa Vlado Republike KazahstanKazakstanin tasavallan hallituksen puolestaFōr Republiken Kazakstans regering+++++ TIFF ++++++++++ TIFF ++++++++++ TIFF +++++--------------------------------------------------PŘÍLOHA I(v tunách) |Výrobky | 2004 |SA. (Ploché výrobky)SA1. (Svitky) | 5228 |SA1a. (Svitky určené k dalšímu válcování) | 500 |SA2. (Tlustý plech) | 852 |SA3. (Ostatní ploché výrobky) | 21582 |--------------------------------------------------PŘÍLOHA IIV protokolu A článku 13 se odstavec 2 nahrazuje tímto:"2. Na každém dokumentu je uvedeno standardizované pořadové číslo, tištěné nebo ne, podle něhož může být daný dokument identifikován. Číslo se skládá z následujících prvků:- dvou písmen označujících zemi vývozu: KZ = Kazachstán,- dvou písmen označujících členský stát, v němž se má uskutečnit celní odbavení:BE = BelgieCZ = Česká republikaDK = DánskoDE = NěmeckoEE = EstonskoEL = ŘeckoES = ŠpanělskoFR = FrancieIE = IrskoIT = ItálieCY = KyprLV = LotyšskoLT = LitvaLU = LucemburskoHU = MaďarskoMT = MaltaNL = NizozemskoAT = RakouskoPL = PolskoPT = PortugalskoSI = SlovinskoSK = SlovenskoFI = FinskoSE = ŠvédskoGB = Spojené Království,- jednomístného čísla označujícího rok, které odpovídá poslednímu číslu v letopočtu daného roku, např. "4" pro rok 2004,- dvoumístného čísla od 01 do 99 označujícího konkrétní dotyčný vydávající úřad v zemi vývozu,- pětimístného čísla od 00001 do 99999 přiděleného členskému státu, v němž se má uskutečnit celní odbavení."--------------------------------------------------PŘÍLOHA IIILISTA DE LAS AUTORIDADES NACIONALES COMPETENTESSEZNAM PŘÍSLUŠNÝCH VNITROSTÁTNÍCH ORGÁNŮLISTE OVER KOMPETENTE NATIONALE MYNDIGHEDERLISTE DER ZUSTÄNDIGEN BEHÖRDEN DER MITGLIEDSTAATENPÄDEVATE RIIKLIKE ASUTUSTE NIMEKIRIΔΙΕΥΘΥΝΣΕΙΣ ΤΩΝ ΑΡΧΩΝ ΕΚΔΟΣΗΣ ΑΔΕΙΩΝ ΤΩΝ ΚΡΑΤΩΝ ΜΕΛΩΝLIST OF THE COMPETENT NATIONAL AUTHORITIESLISTE DES AUTORITÉS NATIONALES COMPÉTENTESELENCO DELLE AUTORITÀ NAZIONALI COMPETENTIVALSTU KOMPETENTO IESTĀŽU SARAKSTSATSAKINGŲ NACIONALINIŲ INSTITUCIJŲ SĄRAŠASAZ ILLETÉKES NEMZETI HATÓSÁGOK LISTÁJALISTA TA' L-AWTORITAJIET KOMPETENTI NAZZJONALILIJST VAN BEVOEGDE NATIONALE INSTANTIESLISTA WŁAŚCIWYCH ORGANÓW KRAJOWYCHLISTA DAS AUTORIDADES NACIONAIS COMPETENTESZOZNAM PRÍSLUŠNÝCH ŠTÁTNYCH ORGÁNOVSEZNAM PRISTOJNIH NACIONALNIH ORGANOVLUETTELO TOIMIVALTAISISTA KANSALLISISTA VIRANOMAISISTAFÖRTECKNING ÖVER BEHÖRIGA NATIONELLA MYNDIGHETERBELGIQUE/BELGIËService public fédéral économie, PME, classes moyennes et énergieAdministration du potentiel économiquepolitiques d'accès aux marchés, services LicencesRue Général Leman 60B-1040 BruxellesTélécopieur (32-2) 230 83 22Federale Overheidsdienst Economie, KMO, Middenstand & EnergieBestuur Economisch PotentieelMarkttoegangsbeleid, Dienst VergunningenGeneraal Lemanstraat 60B-1040 BrusselFax (32-2) 230 83 22ČESKÁ REPUBLIKAMinisterstvo průmyslu a obchoduLicenční správaNa Františku 32CZ-110 15 Praha 1Fax: +420-22421 21 33DANMARKErhvervs- og BoligstyrelsenØkonomi- og ErhvervsministerietVejlsøvej 29DK-8600 SilkeborgFax (45) 35 46 64 01DEUTSCHLANDBundesamt für Wirtschaft und Ausfuhrkontrolle (BAFA)Frankfurter Straße 29—35D-65760 Eschborn 1Fax (49-61) 969 42 26EESTIMajandus- ja KommunikatsiooniministeeriumHarju 11EE-15072 TallinnFaks: +372-6313 660ΕΛΛΑΔΑΥπουργείο Οικονομίας και ΟικονομικώνΔιεύθυνση Διεθνών Οικονομικών ΡοώνΚορνάρου 1GR-105 63 ΑθήναΦαξ: (30-210) 32 86 094ESPAÑAMinisterio de EconomíaSecretaría General de Comercio ExteriorSubdirección General de Productos IndustrialesPaseo de la Castellana 162E-28046 MadridFax (34) 913 49 38 31FRANCESETICE8, rue de la Tour-des-DamesF-75436 Paris Cedex 09Télécopieur (33-1) 55 07 46 69IRELANDDepartment of Enterprise,


text: Trade and EmploymentImport/Export Licensing, Block CEarlsfort CentreHatch StreetDublin 2IrelandFax: (353-1) 631 25 62ITALIAMinistero delle Attività produttiveDirezione generale per la politica commerciale e per la gestione del regime degli scambiViale America 341I-00144 RomaFax (39-06) 59 93 22 35/59 93 26 36ΚΥΠΡΟΣΥπουργείο Εμπορίου, Βιομηχανίας και Τουρισμού Υπηρεσία ΕμπορίουΜονάδα Έκδοσης Αδειών Εισαγωγής/ΕξαγωγήςΟδός Ανδρέα Αραούζου αρ. 6CY-1421 ΛευκωσίαΦαξ: (357-22) 37 51 20LATVIJALatvijas Republikas Ekonomikas ministrijaBrīvības iela 55LV-1519 RīgaFakss: + 371-728 08 82LIETUVALietuvos Respublikos ūkio ministerijaPrekybos departamentasGedimino pr. 38/2LT-01104 VilniusFaksas (370-5) 26 23 974LUXEMBOURGMinistère des affaires étrangèresOffice des licencesBP 113L-2011 LuxembourgTélécopieur (352) 46 61 38MAGYARORSZÁGMagyar Kereskedelmi Engedélyezési HivatalMargit krt. 85.H-1024 BudapestFax: (36-1) 336 73 02MALTADiviżjoni għall-KummerċServizzi KummerċjaliLascarisMT-Valletta CMR02Fax: + 356 2569 0299NEDERLANDBelastingdienst/Douane centrale dienst voor in- en uitvoerPostbus 30003Engelse Kamp 29700 RD GroningenNederlandFax (31-50) 523 23 41ÖSTERREICHBundesministerium für Wirtschaft und ArbeitAußenwirtschaftsadministrationAbteilung C2/2Stubenring 1A-1011 WienFax: + 43-1-711 00/83 86POLSKAMinisterstwo Gospodarki, Pracy i Polityki Społecznejpl. Trzech Krzyży 3/5PL-00-507 WarszawaFax: (48-22) 693 40 21/693 40 22PORTUGALMinistério das FinançasDirecção-Geral das Alfândegas e dos Impostos Especiais sobre o ConsumoRua Terreiro do TrigoEdifício da Alfândega de LisboaP-1140-060 LisboaFax: (351-21) 88142 61SLOVENIJAMinistrstvo za gospodarstvoPodročje za ekonomske odnose s tujinoKotnikova 5SI-1000 LjubljanaFaks: + 386-1-478 36 11SLOVENSKÁ REPUBLIKAMinisterstvo hospodárstva SROdbor licenciíMierová 19SK-827 15 Bratislava 212Fax: + 421-2-43 42 39 19SUOMI/FINLANDTullihallitusPL 512FI-00101 HelsinkiFaksi (358) 20 492 28 52TullstyrelsenPB 512FI-00101 HelsingforsFax (358) 20 492 28 52SVERIGEKommerskollegiumBox 6803S-113 86 StockholmFax (46-8) 30 67 59UNITED KINGDOMDepartment of Trade and IndustryImport Licensing BranchQueensway House — West PrecinctBillingham TS23 2NFUnited KingdomFax: (44-1642) 36 42 69--------------------------------------------------


text:
 19.10.2013
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 279/73
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EU-MONAKO č. 1/2013 ZŘÍZENÉHO DOHODOU MEZI EVROPSKÝM SPOLEČENSTVÍM A MONACKÝM KNÍŽECTVÍM O POUŽÍVÁNÍ NĚKTERÝCH AKTŮ SPOLEČENSTVÍ NA ÚZEMÍ MONACKÉHO KNÍŽECTVÍ
 ze dne 12. července 2013,
 kterým se mění příloha dohody
 (2013/513/EU)
 SMÍŠENÝ VÝBOR,
 s ohledem na Dohodu mezi Evropským společenstvím a Monackým knížectvím o používání některých aktů Společenství na území Monackého knížectví (1), podepsanou v Bruselu dne 4. prosince 2003 (dále jen „dohoda“), a zejména na čl. 1 odst. 1 uvedené dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Unie od vstupu v platnost dohody dne 1. května 2004 přijala řadu aktů, které spadají do její působnosti, a některé akty uvedené v příloze byly zrušeny. Aby tudíž bylo možné přílohu aktualizovat a zahrnout do ní nové akty a vypustit z ní akty zrušené, je zapotřebí rozhodnutí smíšeného výboru.
 (2)
 Je třeba připomenout, že akty, které Evropská komise přijala při uplatňování aktů uvedených v příloze dohody, jsou použitelné na území Monaka, aniž by k tomu bylo zapotřebí rozhodnutí smíšeného výboru, jak je stanoveno v čl. 1 odst. 2 dohody,
 PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 Zněné obsažené v příloze Dohody mezi Evropským společenstvím a Monackým knížectvím o používání některých aktů Společenství na území Monackého knížectví se nahrazuje zněním obsaženým v příloze tohoto rozhodnutí.
 Článek 2
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.
 V Monaku dne 12. července 2013.
 Za smíšený výbor
 předseda
 Stéphane VALÉRI
 (1) Úř. věst. L 332, 19.12.2003, s. 42.
 PŘÍLOHA
 „PŘÍLOHA
 I. LÉČIVÉ PŘÍPRAVKY
 UVÁDĚNÉ AKTY
 1.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, ve znění:
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2012/26/EU ze dne 25. října 2012, kterou se mění směrnice 2001/83/ES, pokud jde o farmakovigilanci (Úř. věst. L 299, 27.10.2012, s. 1),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/62/EU ze dne 8. června 2011, kterou se mění směrnice 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, pokud jde o zabránění vstupu padělaných léčivých přípravků do legálního dodavatelského řetězce (Úř. věst. L 174, 1.7.2011, s. 74),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2010/84/EU ze dne 15. prosince 2010, kterou se mění směrnice 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, pokud jde o farmakovigilanci (Úř. věst. L 348, 31.12.2010, s. 74),
 —
 směrnice Komise 2009/120/ES ze dne 14. září 2009, kterou se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, pokud jde o léčivé přípravky pro moderní terapii (Úř. věst. L 242, 15.9.2009, s. 3),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/53/ES ze dne 18. června 2009, kterou se mění směrnice 2001/82/ES a směrnice 2001/83/ES, pokud jde o změny registrací léčivých přípravků (Úř. věst. L 168, 30.6.2009, s. 33),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/29/ES ze dne 11. března 2008, kterou se mění směrnice 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, pokud jde o prováděcí pravomoci svěřené Komisi (Úř. věst. L 81, 20.3.2008, s. 51),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1394/2007


text:
ze dne 13. listopadu 2007 o léčivých přípravcích pro moderní terapii a o změně směrnice 2001/83/ES a nařízení (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 324, 10.12.2007, s. 121),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1901/2006 ze dne 12. prosince 2006 o léčivých přípravcích pro pediatrické použití a o změně nařízení (EHS) č. 1768/92, směrnice 2001/20/ES, směrnice 2001/83/ES a nařízení (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 378, 27.12.2006, s. 1),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/27/ES ze dne 31. března 2004, kterou se mění směrnice 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků (Úř. věst. L 136, 30.4.2004, s. 34),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/24/ES ze dne 31. března 2004, kterou se mění směrnice 2001/83/ES o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků, pokud jde o tradiční rostlinné léčivé přípravky (Úř. věst. L 136, 30.4.2004, s. 85),
 —
 směrnice Komise 2003/63/ES ze dne 25. června 2003, kterou se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/83/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se humánních léčivých přípravků (Úř. věst. L 159, 27.6.2003, s. 46), a
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/98/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví standardy jakosti a bezpečnosti pro odběr, vyšetření, zpracování, skladování a distribuci lidské krve a krevních složek a kterou se mění směrnice 2001/83/ES (Úř. věst. L 33, 8.2.2003, s. 30).
 2.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 ze dne 31. března 2004, kterým se stanoví postupy Společenství pro registraci humánních a veterinárních léčivých přípravků a dozor nad nimi a kterým se zřizuje Evropská agentura pro léčivé přípravky, ve znění:
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1027/2012 ze dne 25. října 2012, pokud jde o farmakovigilanci (Úř. věst. L 316, 14.11.2012, s. 38),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1235/2010 ze dne 15. prosince 2010, kterým se mění, pokud jde o farmakovigilanci humánních léčivých přípravků, nařízení (ES) č. 726/2004, kterým se stanoví postupy Společenství pro registraci humánních a veterinárních léčivých přípravků a dozor nad nimi a kterým se zřizuje Evropská agentura pro léčivé přípravky, a nařízení (ES) č. 1394/2007 o léčivých přípravcích pro moderní terapii (Úř. věst. L 348, 31.12.2010, s. 1),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 470/2009 ze dne 6. května 2009, kterým se stanoví postupy Společenství pro stanovení limitů reziduí farmakologicky účinných látek v potravinách živočišného původu, kterým se zrušuje nařízení Rady (EHS) č. 2377/90 a kterým se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/82/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 152, 16.6.2009, s. 11),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 219/2009 ze dne 11. března 2009 o přizpůsobení některých aktů přijatých postupem podle článku 251 Smlouvy regulativnímu postupu s kontrolou podle rozhodnutí Rady 1999/468/ES (Přizpůsobení regulativnímu postupu s kontrolou – Část druhá) (Úř. věst. L 87, 31.3.2009, s. 109),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1394/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o léčivých přípravcích pro moderní terapii a o změně směrnice 2001/83/ES a nařízení


text:
(ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 324, 10.12.2007, s. 121) a
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1901/2006 ze dne 12. prosince 2006 o léčivých přípravcích pro pediatrické použití a o změně nařízení (EHS) č. 1768/92, směrnice 2001/20/ES, směrnice 2001/83/ES a nařízení (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 378, 27.12.2006, s. 1).
 3.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/82/ES ze dne 6. listopadu 2001 o kodexu Společenství týkajícím se veterinárních léčivých přípravků, ve znění:
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 596/2009 ze dne 18. června 2009 o přizpůsobení některých aktů přijatých postupem podle článku 251 Smlouvy regulativnímu postupu s kontrolou podle rozhodnutí Rady 1999/468/ES – Přizpůsobení regulativnímu postupu s kontrolou – Část čtvrtá (Úř. věst. L 188, 18.7.2009, s. 14),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/53/ES ze dne 18. června 2009, kterou se mění směrnice 2001/82/ES a směrnice 2001/83/ES, pokud jde o změny registrací léčivých přípravků (Úř. věst L 168, 30.6.2009, s. 33),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 470/2009 ze dne 6. května 2009, kterým se stanoví postupy Společenství pro stanovení limitů reziduí farmakologicky účinných látek v potravinách živočišného původu, kterým se zrušuje nařízení Rady (EHS) č. 2377/90 a kterým se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/82/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 152, 16.6.2009, s. 11).
 —
 směrnice Komise 2009/9/ES ze dne 10. února 2009, kterou se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/82/ES o kodexu Společenství týkajícím se veterinárních léčivých přípravků (Úř. věst. L 44, 14.2.2009, s. 10), a
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/28/ES ze dne 31. března 2004, kterou se mění směrnice 2001/82/ES o kodexu Společenství týkajícím se veterinárních léčivých přípravků (Úř. věst. L 136, 30.4.2004, s. 58).
 4.
 Nařízení Rady (ES) č. 297/95 ze dne 10. února 1995 o poplatcích, které se platí Evropské agentuře pro hodnocení léčivých přípravků, ve znění:
 —
 nařízení Rady (ES) č. 2743/98 ze dne 14. prosince 1998 (Úř. věst. L 345, 19.12.1998, s. 3),
 —
 nařízení Komise (ES) č. 494/2003 ze dne 18. března 2003 (Úř. věst. L 73, 19.3.2003, s. 6),
 —
 nařízení Rady (ES) č. 1905/2005 ze dne 14. listopadu 2005 (Úř. věst. L 304, 23.11.2005, s. 1),
 —
 nařízení Komise (ES) č. 312/2008 ze dne 3. dubna 2008 (Úř. věst. L 93, 4.4.2008, s. 8),
 —
 nařízení Komise (ES) č. 249/2009 ze dne 23. března 2009 (Úř. věst. L 79, 25.3.2009, s. 34),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 261/2010 ze dne 25. března 2010 (Úř. věst. L 80, 26.3.2010, s. 36),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 301/2011 ze dne 28. března 2011 (Úř. věst. L 81, 29.3.2011, s. 5),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 273/2012 ze dne 27. března 2012 (Úř. věst. L 90, 28.3.2012, s. 11) a
 —
 nařízení Komise (EU) č. 220/2013 ze dne 13. března 2013 (Úř. věst. L 70, 14.3.2013, s. 1).
 5.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 470/2009 ze dne 6. května 2009, kterým se stanoví postupy Společenství pro stanovení limitů reziduí farmakologicky účinných


text:
látek v potravinách živočišného původu, kterým se zrušuje nařízení Rady (EHS) č. 2377/90 a kterým se mění směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/82/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 152, 16.6.2009, s. 11).
 6.
 Nařízení Komise (ES) č. 668/2009 ze dne 24. července 2009, kterým se provádí nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1394/2007, pokud jde o hodnocení a certifikaci údajů o jakosti a neklinických údajů týkajících se léčivých přípravků pro moderní terapii vyvíjených mikropodniky a malými a středními podniky (Úř. věst. L 194, 25.7.2009, s. 7).
 7.
 Nařízení Komise (EU) č. 37/2010 ze dne 22. prosince 2009 o farmakologicky účinných látkách a jejich klasifikaci podle maximálních limitů reziduí v potravinách živočišného původu
 —
 nařízení Komise (EU) č. 758/2010 ze dne 24. srpna 2010 (Úř. věst. L 223, 25.8.2010, s. 37),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 759/2010 ze dne 24. srpna 2010 (Úř. věst. L 223, 25.8.2010, s. 39),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 761/2010 ze dne 25. srpna 2010 (Úř. věst. L 224, 26.8.2010, s. 1),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 890/2010 ze dne 8. října 2010 (Úř. věst. L 266, 9.10.2010, s. 1),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 914/2010 ze dne 12. října 2010 (Úř. věst. L 269, 13.10.2010, s. 5),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 362/2011 ze dne 13. dubna 2011 (Úř. věst. L 100, 14.4.2011, s. 26),
 —
 nařízení Komise (EU) č. 363/2011 ze dne 13. dubna 2011 (Úř. věst. L 100, 14.4.2011, s. 28),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 84/2012 ze dne 1. února 2012 (Úř. věst. L 30, 2.2.2012, s. 1),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 85/2012 ze dne 1. února 2012 (Úř. věst. L 30, 2.2.2012, s. 4),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 86/2012 ze dne 1. února 2012 (Úř. věst. L 30, 2.2.2012, s. 6),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 107/2012 ze dne 8. února 2012 (Úř. věst. L 36, 9.2.2012, s. 25),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 122/2012 ze dne 13. února 2012 (Úř. věst. L 40, 14.2.2012, s. 2),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 123/2012 ze dne 13. února 2012 (Úř. věst. L 40, 14.2.2012, s. 4),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 201/2012 ze dne 8. března 2012 (Úř. věst. L 71, 9.3.2012, s. 37),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 202/2012 ze dne 8. března 2012 (Úř. věst. L 71, 9.3.2012, s. 40),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 221/2012 ze dne 14. března 2012 (Úř. věst. L 75, 15.3.2012, s. 7),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 222/2012 ze dne 14. března 2012 (Úř. věst. L 75, 15.3.2012, s. 10),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 436/2012 ze dne 23. května 2012 (Úř. věst. L 134, 24.5.2012, s. 10),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 466/2012 ze dne 1. června 2012 (Úř. věst. L 143, 2.6.2012, s. 2),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 1161/2012 ze dne 7. prosince 2012 (Úř. věst. L 336, 8.12.2012, s. 14),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 1186/2012


text:
ze dne 11. prosince 2012 (Úř. věst. L 338, 12.12.2012, s. 20),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 1191/2012 ze dne 12. prosince 2012 (Úř. věst. L 340, 13.12.2012, s. 35),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 59/2013 ze dne 23. ledna 2013 (Úř. věst. L 21, 24.1.2013, s. 21),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 115/2013 ze dne 8. února 2013 (Úř. věst. L 38, 9.2.2013, s. 11),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 116/2013 ze dne 8. února 2013 (Úř. věst. L 38, 9.2.2013, s. 14),
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 394/2013 ze dne 29. dubna 2013 (Úř. věst. L 118, 30.4.2013, s. 17) a
 —
 prováděcího nařízení Komise (EU) č. 406/2013 ze dne 2. května 2013 (Úř. věst. L 121, 3.5.2013, s. 42).
 8.
 Nařízení Komise (EU) č. 488/2012 ze dne 8. června 2012, kterým se mění nařízení (ES) č. 658/2007 o pokutách za nesplnění některých povinností v souvislosti s registracemi udělenými podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 150, 9.6.2012, s. 68).
 9.
 Nařízení Komise (ES) č. 1234/2008 ze dne 24. listopadu 2008 o posuzování změn registrací humánních a veterinárních léčivých přípravků, ve znění: nařízení Komise (EU) č. 712/2012 ze dne 3. srpna 2012, kterým se mění nařízení (ES) č. 1234/2008 o posuzování změn registrací humánních a veterinárních léčivých přípravků (Úř. věst. L 209, 4.8.2012, s. 4).
 10.
 Prováděcí nařízení Komise (EU) č. 198/2013 ze dne 7. března 2013 o výběru symbolu za účelem identifikace humánních léčivých přípravků, které musí být dále sledovány (Úř. věst. L 65, 8.3.2013, s. 17).
 11.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 ze dne 6. května 2009 o dodatkových ochranných osvědčeních pro léčivé přípravky (Úř. věst. L 152, 16.6.2009, s. 1).
 12.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/35/ES ze dne 23. dubna 2009 o barvivech, která mohou být přidávána do léčivých přípravků (Úř. věst. L 109, 30.4.2009, s. 10).
 13.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1394/2007 ze dne 13. listopadu 2007 o léčivých přípravcích pro moderní terapii a o změně směrnice 2001/83/ES a nařízení (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 324, 10.12.2007, s. 121), ve znění: nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 1235/2010 ze dne 15. prosince 2010 (Úř. věst. L 348, 31.10.2010, s. 1).
 14.
 Nařízení Komise (ES) č. 658/2007 ze dne 14. června 2007 o pokutách za nesplnění některých povinností v souvislosti s registracemi udělenými podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 155, 15.6.2007, s. 10).
 15.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1901/2006 ze dne 12. prosince 2006 o léčivých přípravcích pro pediatrické použití a o změně nařízení (EHS) č. 1768/92, směrnice 2001/20/ES, směrnice 2001/83/ES a nařízení (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 378, 27.12.2006, s. 1), ve znění:
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009 ze dne 6. května 2009 (Úř. věst. L 152, 16.6.2009, s. 1) a
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1902/2006 ze dne 20. prosince 2006 (Úř. věst. L 378, 27.12.2006, s.


text:
20).
 16.
 Nařízení Komise (ES) č. 507/2006 ze dne 29. března 2006 o podmínečné registraci pro humánní léčivé přípravky spadající do oblasti působnosti nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 (Úř. věst. L 92, 30.3.2006, s. 6).
 17.
 Nařízení Komise (ES) č. 2049/2005 ze dne 15. prosince 2005, kterým se podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 726/2004 stanoví pravidla pro platby poplatků ve prospěch Evropské agentury pro léčivé přípravky ze strany mikropodniků, malých a středních podniků a pro poskytování správní pomoci ze strany agentury těmto podnikům (Úř. věst. L 329, 16.12.2005, s. 4).
 18.
 Směrnice Komise 2005/28/ES ze dne 8. dubna 2005, kterou se stanoví zásady a podrobné pokyny pro správnou klinickou praxi týkající se hodnocených humánních léčivých přípravků a také požadavky na povolení výroby či dovozu takových přípravků (Úř. věst. L 91, 9.4.2005, s. 13).
 19.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/10/ES ze dne 11. února 2004 o harmonizaci právních a správních předpisů týkajících se používání zásad správné laboratorní praxe a ověřování jejich používání při zkouškách chemických látek (Úř. věst. L 50, 20.2.2004, s. 44), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 219/2009 ze dne 11. března 2009 (Úř. věst. L 87, 31.3.2009, s. 109).
 20.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/9/ES ze dne 11. února 2004 o inspekci a ověřování správné laboratorní praxe (SLP) (Úř. věst. L 50, 20.2.2004, s. 28), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 219/2009 ze dne 11. března 2009 (Úř. věst. L 87, 31.3.2009, s. 109).
 21.
 Směrnice Komise 2003/94/ES ze dne 8. října 2003, kterou se stanoví zásady a pokyny pro správnou výrobní praxi pro humánní léčivé přípravky a hodnocené humánní léčivé přípravky (Úř. věst. L 262, 14.10.2003, s. 22).
 22.
 Nařízení Rady (ES) č. 953/2003 ze dne 26. května 2003 k zamezení přesměrování obchodu s některými klíčovými léky do Evropské unie (Úř. věst. L 135, 3.6.2003, s. 5), ve znění:
 —
 nařízení Komise (ES) č. 1876/2004 ze dne 28. října 2004 (Úř. věst. L 326, 29.10.2004, s. 22) a
 —
 nařízení Komise (ES) č. 1662/2005 ze dne 11. října 2005 (Úř. věst. L 267, 12.10.2005, s. 19).
 23.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 141/2000 ze dne 16. prosince 1999 o léčivých přípravcích pro vzácná onemocnění (Úř. věst. L 18, 22.1.2000, s. 1), ve znění nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 596/2009 ze dne 18. června 2009 (Úř. věst. L 267, 18.7.2009, s. 14).
 24.
 Směrnice Komise 91/412/EHS ze dne 23. července 1991, kterou se stanoví zásady a pokyny pro správnou výrobní praxi veterinárních léčivých přípravků (Úř. věst. L 228, 17.8.1991, s. 70).
 25.
 Směrnice Rady 89/105/EHS ze dne 21. prosince 1988 o průhlednosti opatření upravujících tvorbu cen u humánních léčivých přípravků a jejich začlenění do oblasti působnosti vnitrostátních systémů zdravotního pojištění (Úř. věst. L 40, 11.2.1989, s. 8).
 26.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/20/ES ze dne 4. dubna 2001 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se uplatňování správné klinické praxe při provádění klinických hodnocení humánních léčivých přípravků


text:
(Úř. věst. L 121, 1.5.2001, s. 34), ve znění:
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1901/2006 ze dne 12. prosince 2006 (Úř. věst. L 378, 27.12.2006, s. 1) a
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 596/2009 ze dne 18. června 2009 (Úř. věst. L 188, 18.7.2009, s. 14).
 27.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/98/ES ze dne 27. ledna 2003, kterou se stanoví standardy jakosti a bezpečnosti pro odběr, vyšetření, zpracování, skladování a distribuci lidské krve a krevních složek a kterou se mění směrnice 2001/83/ES (Úř. věst. L 33, 8.2.2003, s. 30) (pouze v případě, pokud jde o odběr a vyšetření krve a krevních složek používaných jako výchozí suroviny pro výrobu léčivých přípravků).
 28.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/23/ES ze dne 31. března 2004 o stanovení jakostních a bezpečnostních norem pro darování, odběr, vyšetřování, zpracování, konzervaci, skladování a distribuci lidských tkání a buněk (Úř. věst. L 102, 7.4.2004, s. 48) (pouzev případě, pokud jde o odběr, darování, kódování a vyšetřování tkání a buněk a rovněž o kódování jejich darování a balení, používaných jako výchozí suroviny pro léčivé přípravky pro moderní terapii, jak je uvedeno v nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1394/2007).
 II. KOSMETICKÉ PŘÍPRAVKY
 UVÁDĚNÉ AKTY
 1.
 Směrnice Rady 76/768/EHS ze dne 27. července 1976 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se kosmetických prostředků (Úř. věst. L 262, 27.9.1976, s. 169), ve znění:
 —
 směrnice Rady 79/661/EHS ze dne 24. července 1979 (Úř. věst. L 192, 31.7.1979, s. 35),
 —
 směrnice Komise 82/147/EHS ze dne 11. února 1982 (Úř. věst. L 63, 6.3.1982, s. 26),
 —
 směrnice Rady 82/368/EHS ze dne 17. května 1982 (Úř. věst. L 167, 15.6.1982, s. 1),
 —
 směrnice Komise 83/191/EHS ze dne 30. března 1983 (Úř. věst. L 109, 26.4.1983, s. 25),
 —
 směrnice Komise 83/341/EHS ze dne 29. června 1983 (Úř. věst. L 188, 13.7.1983, s. 15),
 —
 směrnice Komise 83/496/EHS ze dne 22. září 1983 (Úř. věst. L 275, 8.10.1983, s. 20),
 —
 směrnice Rady 83/574/EHS ze dne 26. října 1983 (Úř. věst. L 332, 28.11.1983, s. 38),
 —
 směrnice Komise 84/415/EHS ze dne 18. července 1984 (Úř. věst. L 228, 25.8.1984, s. 31),
 —
 směrnice Komise 85/391/EHS ze dne 16. července 1985 (Úř. věst. L 224, 22.8.1985, s. 40),
 —
 směrnice Komise 86/179/EHS ze dne 28. února 1986 (Úř. věst. L 138, 24.5.1986, s. 40),
 —
 směrnice Komise 86/199/EHS ze dne 26. března 1986 (Úř. věst. L 149, 3.6.1986, s. 38),
 —
 směrnice Komise 87/137/EHS ze dne 2. února 1987 (Úř. věst. L 56, 26.2.1987, s. 20),
 —
 směrnice Komise 88/233/EHS ze dne 2. března 1988 (Úř. věst. L 105, 26.4.1988, s. 11),
 —
 směrnice Rady 88/667/EHS ze dne 21. prosince 1988 (Úř. věst. L 382, 31.12.1988, s. 46),
 —
 směrnice Komise 89/174/EHS ze dne 21. února 1989 (Úř. věst. L 64, 8.3.1989, s. 10),
 —
 směrnice Rady 89/679/EHS ze dne 21. prosince 1989 (Úř. věst. L 398, 30.12.1989, s. 25),
 —
 směrnice Komise 90/121/EHS ze dne 20. února 1990 (Úř. věst. L 71,


text:
17.3.1990, s. 40),
 —
 směrnice Komise 91/184/EHS ze dne 12. března 1991 (Úř. věst. L 91, 12.4.1991, s. 59),
 —
 směrnice Komise 92/8/EHS ze dne 18. února 1992 (Úř. věst. L 70, 17.3.1992, s. 23),
 —
 směrnice Komise 92/86/EHS ze dne 21. října 1992 (Úř. věst. L 325, 11.11.1992, s. 18),
 —
 směrnice Rady 93/35/EHS ze dne 14. června 1993 (Úř. věst. L 151, 23.6.1993, s. 32),
 —
 směrnice Komise 93/47/EHS ze dne 22. června 1993 (Úř. věst. L 203, 13.8.1993, s. 24),
 —
 směrnice Komise 94/32/ES ze dne 29. června 1994 (Úř. věst. L 181, 15.7.1994, s. 31),
 —
 směrnice Komise 95/34/ES ze dne 10. července 1995 (Úř. věst. L 167, 18.7.1995, s. 19),
 —
 směrnice Komise 96/41/ES ze dne 25. června 1996 (Úř. věst. L 198, 8.8.1996, s. 36),
 —
 směrnice Komise 97/1/ES ze dne 10. ledna 1997 (Úř. věst. L 16, 18.1.1997, s. 85),
 —
 směrnice Komise 97/18/ES ze dne 17. dubna 1997 (Úř. věst. L 114, 1.5.1997, s. 43),
 —
 směrnice Komise 97/45/ES ze dne 14. července 1997 (Úř. věst. L 196, 24.7.1997, s. 77),
 —
 směrnice Komise 98/16/ES ze dne 5. března 1998 (Úř. věst. L 77, 14.3.1998, s. 44),
 —
 směrnice Komise 98/62/ES ze dne 3. září 1998 (Úř. věst. L 253, 15.9.1998, s. 20),
 —
 směrnice Komise 2000/6/ES ze dne 29. února 2000 (Úř. věst. L 56, 1.3.2000, s. 42),
 —
 směrnice Komise 2000/11/ES ze dne 10. března 2000 (Úř. věst. L 65, 14.3.2000, s. 22),
 —
 směrnice Komise 2000/41/ES ze dne 19. června 2000 (Úř. věst. L 145, 20.6.2000, s. 25),
 —
 směrnice Komise 2002/34/ES ze dne 15. dubna 2002 (Úř. věst. L 102, 18.4.2002, s. 19),
 —
 směrnice Komise 2003/1/ES ze dne 6. ledna 2003 (Úř. věst. L 5, 10.1.2003, s. 14),
 —
 směrnice Komise 2003/16/ES ze dne 19. února 2003 (Úř. věst. L 46, 20.2.2003, s. 24),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/15/ES ze dne 27. února 2003 (Úř. věst. L 66, 11.3.2003, s. 26),
 —
 směrnice Komise 2003/80/ES ze dne 5. září 2003 (Úř. věst. L 224, 6.9.2003, s. 27),
 —
 směrnice Komise 2003/83/ES ze dne 24. září 2003 (Úř. věst. L 238, 25.9.2003, s. 23),
 —
 směrnice Komise 2004/87/ES ze dne 7. září 2004 (Úř. věst. L 287, 8.9.2004, s. 4),
 —
 směrnice Komise 2004/88/ES ze dne 7. září 2004 (Úř. věst. L 287, 8.9.2004, s. 5),
 —
 směrnice Komise 2004/94/ES ze dne 15. září 2004 (Úř. věst. L 294, 17.9.2004, s. 28),
 —
 směrnice Komise 2004/93/ES ze dne 21. září 2004 (Úř. věst. L 300, 25.9.2004, s. 13),
 —
 směrnice Komise 2005/9/ES ze dne 28. ledna 2005 (Úř. věst. L 27, 29.1.2005, s. 46),
 —
 směrnice Komise 2005/42/ES ze dne 20. června 2005 (Úř. věst. L 158, 21.6.2005, s. 17),
 —
 směrnice Komise 2005/52/ES ze dne 9. září 2005 (Úř. věst. L 234, 10.9.2005, s. 9),
 —
 směrnice Komise 2005/80/ES ze dne 21. listopadu 2005 (Úř. věst. L 303, 22.11.2005, s. 32),
 —
 směrnice Komise 2006/65/ES ze dne 19. července 2006 (Úř. věst. L 198, 20.7.2006,


text:
s. 11),
 —
 směrnice Komise 2006/78/ES ze dne 29. září 2006 (Úř. věst. L 271, 30.9.2006, s. 56),
 —
 směrnice Komise 2007/1/ES ze dne 29. ledna 2007 (Úř. věst. L 25, 1.2.2007, s. 9),
 —
 směrnice Komise 2007/17/ES ze dne 22. března 2007 (Úř. věst. L 82, 23.3.2007, s. 27),
 —
 směrnice Komise 2007/22/ES ze dne 17. dubna 2007 (Úř. věst. L 101, 18.4.2007, s. 11),
 —
 směrnice Komise 2007/53/ES ze dne 29. srpna 2007 (Úř. věst. L 226, 30.8.2007, s. 19),
 —
 směrnice Komise 2007/54/ES ze dne 29. srpna 2007 (Úř. věst. L 226, 30.8.2007, s. 21),
 —
 směrnice Komise 2007/67/ES ze dne 22. listopadu 2007 (Úř. věst. L 305, 23.11.2007, s. 22),
 —
 směrnice Komise 2008/14/ES ze dne 15. února 2008 (Úř. věst. L 42, 16.2.2008, s. 43),
 —
 směrnice Komise 2008/42/ES ze dne 3. dubna 2008 (Úř. věst. L 93, 4.4.2008, s. 13),
 —
 směrnice Komise 2008/88/ES ze dne 23. září 2008 (Úř. věst. L 256, 24.9.2008, s. 12),
 —
 směrnice Komise 2008/123/ES ze dne 18. prosince 2008 (Úř. věst. L 340, 19.12.2008, s. 71),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/112/ES ze dne 16. prosince 2008 (Úř. věst. L 345, 23.12.2008, s. 68),
 —
 směrnice Komise 2009/6/ES ze dne 4. února 2009 (Úř. věst. L 36, 5.2.2009, s. 15),
 —
 směrnice Komise 2009/36/ES ze dne 16. dubna 2009 (Úř. věst. L 98, 17.4.2009, s. 31),
 —
 směrnice Komise 2009/129/ES ze dne 9. října 2009 (Úř. věst. L 267, 10.10.2009, s. 18),
 —
 směrnice Komise 2009/130/ES ze dne 12. října 2009 (Úř. věst. L 268, 13.10.2009, s. 5),
 —
 směrnice Komise 2009/134/ES ze dne 28. října 2009 (Úř. věst. L 282, 29.10.2009, s. 15),
 —
 směrnice Komise 2009/159/EU ze dne 16. prosince 2009 (Úř. věst. L 336, 18.12.2009, s. 29),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1223/2009 ze dne 30. listopadu 2009 (Úř. věst. L 342, 22.12.2009, s. 59),
 —
 směrnice Komise 2009/164/EU ze dne 22. prosince 2009 (Úř. věst. L 344, 23.12.2009, s. 41),
 —
 směrnice Komise 2010/3/EU ze dne 1. února 2010 (Úř. věst. L 29, 2.2.2010, s. 5),
 —
 směrnice Komise 2010/4/EU ze dne 8. února 2010 (Úř. věst. L 36, 9.2.2010, s. 21),
 —
 směrnice Komise 2011/59/EU ze dne 13. května 2011 (Úř. věst. L 125, 14.5.2011, s. 17),
 —
 směrnice Rady 2011/84/EU ze dne 20. září 2011 (Úř. věst. L 283, 29.10.2011, s. 36) a
 —
 prováděcí směrnice Komise 2012/21/EU ze dne 2. srpna 2012 (Úř. věst. L 208, 3.8.2012, s. 8).
 Směrnice 76/768/EHS bude zrušena s účinkem od 11. července 2013 a nahrazena nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1223/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o kosmetických přípravcích (Úř. věst. L 342, 22.12.2009, s. 59).
 2.
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1223/2009 ze dne 30. listopadu 2009 o kosmetických přípravcích (Úř. věst. L 342, 22.12.2009, s. 59), ve znění:
 —
 nařízení Komise (EU) č. 344/2013 ze dne 4. dubna 2013, kterým se mění přílohy II, III, V a VI nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č.


text:
1223/2009 o kosmetických přípravcích (Úř. věst. L 114, 25.4.2013, s. 1), a
 —
 nařízení Komise (EU) č. 483/2013 ze dne 24. května 2013, kterým se mění příloha III nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1223/2009 o kosmetických přípravcích (Úř. věst. L 139, 25.5.2013, s. 8).
 3.
 Směrnice Komise 80/1335/EHS ze dne 22. prosince 1980 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se metod analýzy nezbytných pro kontrolu složení kosmetických prostředků (Úř. věst. L 383, 31.12.1980, s. 27), ve znění: směrnice Komise 87/143/EHS ze dne 10. února 1987 (Úř. věst. L 57, 27.2.1987, s. 56).
 4.
 Směrnice Komise 82/434/EHS ze dne 14. května 1982 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se metod analýzy nezbytných pro kontrolu složení kosmetických prostředků (Úř. věst. L 185, 30.6.1982, s. 1), ve znění: směrnice Komise 90/207/EHS ze dne 4. dubna 1990 (Úř. věst. L 108, 28.4.1990, s. 92).
 5.
 Směrnice Komise 83/514/EHS ze dne 27 září 1983 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se metod analýzy nezbytných pro kontrolu složení kosmetických prostředků (Úř. věst. L 291, 24.10.1983, s. 9).
 6.
 Směrnice Komise 85/490/EHS ze dne 11. října 1985 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se metod analýzy nezbytných pro kontrolu složení kosmetických prostředků (Úř. věst. L 295, 7.11.1985, s. 30).
 7.
 Směrnice Komise 93/73/EHS ze dne 9. září 1993 o metodách analýzy nezbytných pro kontrolu složení kosmetických prostředků (Úř. věst. L 231, 14.9.1993, s. 34).
 8.
 Směrnice Komise 95/17/ES ze dne 19. června 1995, kterou se stanoví prováděcí pravidla ke směrnici Rady 76/768/EHS, pokud jde o nezařazení jedné nebo více složek do seznamu používaného pro označování kosmetických prostředků (Úř. věst. L 140, 23.6.1995, s. 26), ve znění:
 —
 směrnice Komise 2006/81/ES ze dne 23. října 2006 (Úř. věst. L 362, 20.12.2006, s. 92) a
 —
 Aktu o podmínkách přistoupení České republiky, Estonské republiky, Kyperské republiky, Lotyšské republiky, Litevské republiky, Maďarské republiky, Republiky Malta, Polské republiky, Republiky Slovinsko a Slovenské republiky a opravy Smluv, na nichž se Evropská unie zakládá (Úř. věst. L 236, 23.9.2003, s. 33).
 Směrnice Komise 95/17/ES Tato směrnice bude zrušena s účinkem od 11. července 2013.
 9.
 Směrnice Komise 95/32/ES ze dne 7. července 1995 o metodách analýzy nezbytných pro kontrolu složení kosmetických prostředků (Úř. věst. L 178, 28.7.1995, s. 20).
 10.
 Směrnice Komise 96/45/ES ze dne 2. července 1996 o metodách analýzy nezbytných pro kontrolu složení kosmetických prostředků (Úř. věst. L 213, 22.8.1996, s. 8).
 11.
 Rozhodnutí Komise 96/335/ES ze dne 8. května 1996, kterým se stanoví soupis a společná nomenklatura přísad používaných v kosmetických prostředcích (Úř. věst. L 132, 1.6.1996, s. 1), ve znění rozhodnutí Komise 2006/257/ES (Úř. věst. L 97, 5.4.2006, s. 1).
 III. ZDRAVOTNICKÉ PROSTŘEDKY
 UVÁDĚNÉ AKTY
 1.
 Směrnice Rady 90/385/EHS ze dne 20. června 1990 o sbližování právních předpisů členských států týkajících se aktivních implantabilních zdravotnických prostředků (Úř. věst. L 189, 20.7.1990, s. 17), ve znění:
 —
 směrnice Rady 93/42/EHS ze dne 14. června 1993 (Úř. věst. L 169, 12.7.1993, s. 1),
 —
 směrnice Rady 93/68/EHS ze dne 22. července 1993 (Úř. věst. L


text:
220, 30.8.1993, s. 1),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1882/2003 ze dne 29. září 2003 (Úř. věst. L 284, 31.10.2003, s. 1) a
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/47/ES ze dne 5. září 2007 (Úř. věst. L 247, 21.9.2007, s. 21).
 2.
 Směrnice Rady 93/42/EHS ze dne 14. června 1993 o zdravotnických prostředcích (Úř. věst. L 169, 12.7.1993, s. 1), ve znění:
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/79/ES ze dne 27. října 1998 o diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro (Úř. věst. L 331, 7.12.1998, s. 1),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2000/70/ES ze dne 16. listopadu 2000, kterou se mění směrnice Rady 93/42/EHS s ohledem na zdravotnické prostředky obsahující stabilní deriváty lidské krve nebo lidské plazmy (Úř. věst. L 313, 13.12.2000, s. 22),
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2001/104/ES ze dne 7. prosince 2001, kterou se mění směrnice Rady 93/42/EHS o zdravotnických prostředcích (Úř. věst. L 6, 10.1.2002, s. 50),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1882/2003 ze dne 29. září 2003 (Úř. věst. L 284, 31.10.2003, s. 1) a
 —
 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2007/47/ES ze dne 5. září 2007 (Úř. věst. L 247, 21.9.2007, s. 21).
 3.
 Směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/79/ES ze dne 27. října 1998 o diagnostických zdravotnických prostředcích in vitro (Úř. věst. L 331, 7.12.1998, s. 1), ve znění:
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1882/2003 ze dne 29. září 2003 (Úř. věst. L 284, 31.10.2003, s. 1),
 —
 nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 596/2009 ze dne 18. června 2009 (Úř. věst. L 188, 18.7.2009, s. 14) a
 —
 směrnice Komise 2011/100/EU ze dne 20. prosince 2011 (Úř. věst. L 341, 22.12.2011, s. 50).
 4.
 Rozhodnutí Komise 2002/364/ES ze dne 7. května 2002 o společných technických specifikacích pro diagnostické zdravotnické prostředky in vitro (Úř. věst. L 131, 16.5.2002, s. 17), ve znění:
 —
 rozhodnutí Komise 2009/108/ES ze dne 3. února 2009 (Úř. věst. L 39, 10.2.2009, s. 34),
 —
 rozhodnutí Komise (ES) 2009/886/ES ze dne 27. listopadu 2009 (Úř. věst. L 318, 4.12.2009, s. 25) a
 —
 rozhodnutí Komise 2011/869/EU ze dne 20. prosince 2011 (Úř. věst. L 341, 22.12.2011, s. 63).
 5.
 Směrnice Komise 2003/12/ES ze dne 3. února 2003 o změně klasifikace prsních implantátů v rámci směrnice 93/42/EHS o zdravotnických prostředcích (Úř. věst. L 28, 4.2.2003, s. 43).
 6.
 Směrnice Komise 2003/32/ES ze dne 23. dubna 2003, kterou se zavádějí podrobné specifikace, pokud jde o požadavky stanovené ve směrnici Rady 93/42/EHS, pokud jde o zdravotnické prostředky vyrobené s použitím tkání zvířecího původu (Úř. věst. L 105, 26.4.2003, s. 18).
 7.
 Směrnice Komise 2005/50/ES ze dne 11. srpna 2005 o nové klasifikaci endoprotéz kyčelního, kolenního a ramenního kloubu v rámci směrnice Rady 93/42/EHS o zdravotnických prostředcích (Úř. věst. L 210, 12.8.2005, s. 41).
 8.
 Rozhodnutí Komise 2010/227/EU ze dne 19. dubna 2010 o Evropské databance zdravotnických prostředků (Eudamed) (Úř. věst. L 102, 23.4.2010, s. 45).
 9.
 Nařízení Komise (EU) č. 207/2012 ze dne 9. března 2012 o elektronických návodech


text:
 31.7.2010
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 200/28
 Pouze původní znění EHK OSN má podle mezinárodního veřejného práva právní účinek. Je nutné si ověřit status a datum vstupu tohoto předpisu v platnost v nejnovější verzi dokumentu EHK/OSN o statusu TRANS/WP.29/343, který je k dispozici na internetové adrese:
 http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html
 Předpis Evropské hospodářské komise Organizace spojených národů (EHK/OSN) č. 71 – Jednotná ustanovení týkající se schválení zemědělských traktorů z hlediska pole výhledu řidiče
 Datum vstupu v platnost: 1. srpen 1987
 OBSAH
 PŘEDPIS
 1.
 Oblast působnosti
 2.
 Definice
 3.
 Žádost o schválení
 4.
 Schválení
 5.
 Specifikace
 6.
 Změny typu traktoru a rozšíření schválení
 7.
 Shodnost výroby
 8.
 Postihy při neshodnosti výroby
 9.
 Ukončení výroby
 10.
 Názvy a adresy technických zkušeben a správních orgánů odpovědných za provádění schvalovacích zkoušek
 PŘÍLOHY
 Příloha 1 –
 Sdělení o udělení, rozšíření, odmítnutí či odebrání schválení typu nebo o ukončení výroby typu traktoru z hlediska pole výhledu řidiče podle předpisu č. 71
 Příloha 2 –
 Uspořádání značek schválení
 1. OBLAST PŮSOBNOSTI
 1.1
 Tento předpis se vztahuje na pole výhledu řidičů zemědělských traktorů směrem dopředu v rozsahu 180°.
 2. DEFINICE
 2.1
 Pro účely tohoto předpisu se „zemědělským traktorem“ rozumí jakékoliv motorové vozidlo, ať již kolové nebo pásové, které má minimálně dvě nápravy, jehož funkce závisí zejména na jeho tažné síle a které je vyrobeno pro účely tažení, tlačení, nesení nebo uvedení do pohybu určitého zařízení, strojů nebo přívěsů určených k používání v zemědělství nebo v lesním hospodářství. Takový traktor může být upraven k přepravě nákladu a obsluhujícího personálu;
 2.2
 „schválením traktoru“ se rozumí schválení typu traktoru z hlediska pole výhledu vymezeného v bodě 2.4;
 2.3
 „typem traktoru“ se rozumí skupina traktorů, které se navzájem neliší v následujících hlavních aspektech:
 2.3.1
 vnější a vnitřní tvary a uspořádání v prostoru vymezeném v bodě 1.1, které mohou ovlivnit výhled;
 2.3.2
 tvar a velikost předního skla a bočních skel umístěných v prostoru vymezeném v bodě 1.1;
 2.4
 „polem výhledu“ se rozumí souhrn směrů, kterými se řidič může dívat směrem dopředu a do strany;
 2.5
 „referenčním bodem“ se rozumí bod umístěný v rovině rovnoběžně se střední podélnou rovinou traktoru, procházející středem sedadla, v poloze 700 mm svisle nad průsečnicí této roviny a povrchu sedadla a vzdálený 270 mm směrem k pánevní opěře od svislé roviny, dotýkající se přední hrany povrchu sedadla a kolmo ke střední podélné rovině traktoru (viz obrázek 1); takto vymezený referenční bod se vztahuje na prázdné sedadlo nastavené na střední polohu předepsanou výrobcem traktoru;
 2.6
 „půlkruhem výhledu“ se rozumí půlkruh opsaný poloměrem 12 m z bodu, který je umístěný ve vodorovné rovině vozovky svisle pod referenčním bodem tak, že oblouk – ve směru jízdy traktoru – se nachází před traktorem a že průměr, ohraničující půlkruh, je v pravém úhlu k podélné ose traktoru (viz obrázek 2).
 2.7
 „zakrytím výhledu“ se rozumí kruhové výseky půlkruhu výhledu, které nelze vidět v důsledku konstrukčních prvků, jako jsou např. sloupky střech, vstupy vzduchu, výfukové komíny, rámy předního skla a ochranný rám;
 2.8
 „polem výhledu“ se rozumí část pole výhledu vymezeného:
 2.8.1
 směrem nahoru vodorovnou rovinou