text:
30 minut. Během této fáze nabíječka dodává maximální proud podle doporučení výrobce.
 5.1.5.10. Bezprostředně před koncem zkoušky se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.1.5.11. Zkouška se ukončí v čase t′1 + 30 minut od začátku počátečního odběru vzorků podle bodu 5.1.5.8 výše. Zaznamenává se uplynulá doba. Měří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro zkoušku nabíjení s poruchou nabíječky a které se použijí při výpočtu podle bodu 6 této přílohy.
 5.2. Zkouška založená na konstrukčních částech
 5.2.1. Příprava systému REESS
 Musí se zkontrolovat stárnutí systému REESS, které prokáže, že systém REESS absolvoval nejméně 5 standardních cyklů (jak je uvedeno v dodatku přílohy 8).
 5.2.2. Vybití systému REESS
 Systém REESS se vybíjí při 70 ± 5 procentech svého jmenovitého výkonu.
 Vybíjení se ukončí, jakmile se dosáhne minimálního stavu nabití specifikovaného výrobcem.
 5.2.3. Odstavení
 Do 15 minut od ukončení vybíjení systému REESS podle bodu 5.2.2 a ještě před začátkem zkoušky emisí vodíku se systém REESS musí stabilizovat při teplotě 293 ± 2 K po dobu nejméně 12 hodin a nejdéle 36 hodin.
 5.2.4. Zkouška emisí vodíku při běžném nabíjení
 5.2.4.1. Před ukončením stabilizace systému REESS se musí měřicí komora několik minut provětrávat, dokud se nedosáhne stabilního pozadí vodíku. Směšovací ventilátor (ventilátory) v komoře se v této době uvede v činnost.
 5.2.4.2. Bezprostředně před zkouškou se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.2.4.3. Po ukončení stabilizace se systém REESS přesune do měřicí komory.
 5.2.4.4. Systém REESS se nabíjí běžným postupem uvedeným níže v bodě 5.2.4.7.
 5.2.4.5. Komora se uzavře a plynotěsně utěsní do dvou minut od elektrického spuštění postupu běžného nabíjení.
 5.2.4.6. Pro účely zkoušky emisí vodíku se za počátek běžného nabíjení považuje okamžik utěsnění komory. Změří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi pro zkoušku běžného nabíjení.
 Tyto hodnoty se použijí pro výpočet emisí vodíku (bod 6 této přílohy). Teplota prostředí T v komoře nesmí být v průběhu běžného nabíjení nižší než 291 K a vyšší než 295 K.
 5.2.4.7. Postup běžného nabíjení
 Běžné nabíjení se provádí vhodnou nabíječkou a skládá se z těchto kroků:
 a)
 nabíjení konstantním proudem po dobu t1;
 b)
 přebíjení konstantním proudem po dobu t2. Přebíjecí proud je určen výrobcem a odpovídá proudu používanému při vyrovnávacím nabíjení.
 Kritériem pro ukončení nabíjení systému REESS je automatické přerušení nabíjení nabíječkou po uplynutí doby nabíjení t1 + t2. Tato doba nabíjení je omezena na t1 + 5 h, a to i v případě, že vhodné přístroje jednoznačně signalizují, že systém REESS ještě není plně nabit.
 5.2.4.8. Bezprostředně před koncem zkoušky se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.2.4.9. Odběr vzorku emisí se ukončí v čase t1 + t2 nebo t1 + 5 h po začátku počátečního odběru podle bodu 5.2.4.6 výše. Zaznamenají se různé uplynulé časy. Měří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro zkoušku běžného nabíjení a které


text:
se použijí při výpočtu podle bodu 6 této přílohy.
 5.2.5. Zkouška emisí vodíku s nabíječkou vykazující poruchu
 5.2.5.1. Zkušební postup se zahájí ve lhůtě sedmi dnů po dokončení zkoušky podle bodu 5.2.4, začíná vybitím systému REESS vozidla v souladu s bodem 5.2.2.
 5.2.5.2. Kroky postupu podle bodu 5.2.3 výše se musí opakovat.
 5.2.5.3. Před ukončením stabilizace se musí měřicí komora několik minut provětrávat, dokud není dosaženo stabilního pozadí vodíku. Směšovací ventilátor (ventilátory) v komoře se v této době uvede v činnost.
 5.2.5.4. Bezprostředně před zkouškou se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.2.5.5. Po ukončení stabilizace se systém REESS přesune do měřicí komory.
 5.2.5.6. Systém REESS se nabíjí postupem nabíjení s poruchou nabíječky uvedeným níže v bodě 5.2.5.9.
 5.2.5.7. Komora se uzavře a plynotěsně utěsní do dvou minut od elektrického spuštění postupu nabíjení s poruchou nabíječky.
 5.2.5.8. Pro účely zkoušky emisí vodíku se za počátek nabíjení s poruchou nabíječky považuje okamžik, kdy je komora utěsněna. Změří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi pro zkoušku nabíjení s poruchou nabíječky.
 Tyto hodnoty se použijí pro výpočet emisí vodíku (bod 6 této přílohy). Teplota prostředí T v komoře nesmí být při nabíjení s poruchou nabíječky nižší než 291 K a vyšší než 295 K.
 5.2.5.9. Postup nabíjení s poruchou nabíječky
 Nabíjení s poruchou nabíječky se provádí vhodnou nabíječkou a skládá se z těchto kroků:
 a)
 nabíjení konstantním proudem po dobu t1;
 b)
 nabíjení maximálním proudem podle doporučení výrobce po dobu 30 minut. Během této fáze nabíječka dodává maximální proud podle doporučení výrobce.
 5.2.5.10. Bezprostředně před koncem zkoušky se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.2.5.11. Zkouška se ukončí v čase t′1 + 30 minut od začátku počátečního odběru vzorků podle bodu 5.2.5.8 výše. Zaznamenává se uplynulá doba. Měří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro zkoušku nabíjení s poruchou nabíječky a které se použijí při výpočtu podle bodu 6 níže.
 6. VÝPOČET
 Na základě zkoušek emisí vodíku popsaných v bodě 5 výše lze vypočítat emise vodíku při běžném nabíjení a při nabíjení s poruchou nabíječky. Emise vodíku z každé z těchto fází se vypočtou z počáteční a konečné koncentrace vodíku, teploty a tlaku v komoře a z čistého objemu komory.
 Použije se vzorec:
 kde:
 MH2
 =
 hmotnost vodíku, v gramech
 CH2
 =
 měřená koncentrace vodíku v komoře, v ppm objemových
 V
 =
 čistý objem komory v m3, korigovaný o objem vozidla s otevřenými okny a otevřeným zavazadlovým prostorem. Není-li objem vozidla znám, odečte se objem 1,42 m3.
 Vout
 =
 kompenzační objem při teplotě a tlaku v průběhu zkoušky, v m3
 T
 =
 teplota prostředí v komoře, v K
 P
 =
 absolutní tlak v komoře, v kPa
 k
 =
 2,42
 kde:
 i je počáteční hodnota,
 f je konečná hodnota.
 6.1. Výsledky zkoušky
 Hmotnosti emise vodíku systému REESS jsou:
 MN
 =
 hmotnost emisí vodíku při běžném nabíjení, v gramech
 MD
 =
 hmotnost emisí vodíku při nabíjení s

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
poruchou nabíječky, v gramech
 Dodatek 1
 Kalibrace přístrojů pro zkoušení emisí vodíku
 1. ČETNOST KALIBRACE A METODY
 Všechny přístroje se musí kalibrovat před prvním použitím a potom tak často, jak je třeba, v každém případě v měsíci před zkouškou pro schválení typu. V tomto dodatku jsou popsány metody kalibrace, které se použijí.
 2. KALIBRACE KOMORY
 2.1. Počáteční stanovení vnitřního objemu komory
 2.1.1. Před prvním použitím komory se vnitřní objem komory stanoví následujícím způsobem: Pečlivě se změří vnitřní rozměry komory a zohlední se veškeré nepravidelnosti, jako jsou vyztužovací opěry. Z těchto měření se stanoví vnitřní objem komory.
 Komora musí být v době, kdy je v ní udržována teplota prostředí 293 K, zablokována na definovaném objemu. Tento jmenovitý objem musí být opakovatelný s přesností ± 0,5 % uváděné hodnoty.
 2.1.2. Čistý vnitřní objem se určí odečtením 1,42 m3 od vnitřního objemu komory. Místo hodnoty 1,42 m3 lze případně použít objem zkušebního vozidla s otevřeným zavazadlovým prostorem a okny.
 2.1.3. Těsnost komory se ověří podle bodu 2.3 této přílohy. Pokud hmotnost vodíku nesouhlasí s napuštěnou hmotností o více než ± 2 %, vyžaduje se náprava.
 2.2. Stanovení emisí pozadí v komoře
 Tímto postupem se potvrdí, že komora neobsahuje žádné materiály, které emitují významná množství vodíku. To se ověří při uvedení komory do provozu, dále po jakékoliv činnosti v komoře, která může ovlivnit emise pozadí, a to alespoň jednou za rok.
 2.2.1. Komora s proměnlivým objemem může být provozována jak v provedení s blokovaným objemem, tak v provedení s neblokovaným objemem, jak je popsáno výše v bodě 2.1.1. Teplota prostředí musí být po níže uvedenou dobu čtyř hodin udržována na hodnotě 293 K ± 2 K.
 2.2.2. Komora může být utěsněna a směšovací ventilátor může být v provozu po dobu 12 hodin před tím, než začne čtyřhodinový časový úsek pro stanovení pozadí emisí vodíku v komoře.
 2.2.3. Analyzátor (je-li třeba) se zkalibruje, potom se nastaví na nulu a seřídí se jeho měřicí rozsah.
 2.2.4. Komora se provětrává, dokud se nedocílí ustálené hodnoty vodíku, a pokud již směšovací ventilátor nepracuje, musí se zapnout.
 2.2.5. Komora se utěsní a změří se koncentrace pozadí vodíku, teplota a barometrický tlak. Tak se získají počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi, které se použijí při výpočtu pozadí komory.
 2.2.6. Komora se ponechá bez zásahů se zapnutým směšovacím ventilátorem po dobu čtyř hodin.
 2.2.7. Na konci této doby se stejným analyzátorem změří koncentrace vodíku v komoře. Změří se i teplota a barometrický tlak. To jsou konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf.
 2.2.8. Změna hmotnosti vodíku v komoře během zkoušky se vypočte podle bodu 2.4 této přílohy. Tato změna nesmí překročit hodnotu 0,5 g.
 2.3. Kalibrace a zkouška zadržování vodíku v komoře
 Kalibrace a zkouška zadržování vodíku v komoře ověřuje objem vypočtený podle bodu 2.1 a slouží též k měření případných úniků. Únik netěsnostmi komory se musí určit při jejím uvedení do provozu, po jakékoli operaci v komoře, která by mohla ovlivnit její těsnost, a následně nejméně jednou za měsíc. Pokud bylo šest po sobě následujících měsíčních zkoušek zadržování vodíku úspěšně provedeno


text:
bez jakékoliv opravy, může být únik netěsnostmi komory určován čtvrtletně tak dlouho, dokud nebude nutná žádná oprava.
 2.3.1. Komora se provětrává, dokud se nedocílí ustálené koncentrace vodíku. Směšovací ventilátor se zapne, pokud již není v činnosti. Analyzátor vodíku se nastaví na nulu, případně se znovu kalibruje a seřídí se jeho rozsah.
 2.3.2. Komora se zablokuje v poloze jmenovité hodnoty objemu.
 2.3.3. Systém regulace teploty prostředí se zapne (pokud již nepracuje) a nastaví na počáteční teplotu 293 K.
 2.3.4. Jakmile se teplota v komoře stabilizuje na 293 K ± 2 K, komora se utěsní a změří se koncentrace pozadí, teplota a barometrický tlak. Tak se získají počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi, které se použijí při kalibraci komory.
 2.3.5. Komora se odblokuje ze jmenovité hodnoty objemu.
 2.3.6. Do komory se vpustí asi 100 g vodíku. Hmotnost vodíku se změří s přesností ± 2 % měřené hodnoty.
 2.3.7. Obsah komory se po dobu pěti minut nechá promísit a pak se změří koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak. Tak se získají konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro kalibraci komory a zároveň počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi pro zkoušku zadržování vodíku.
 2.3.8. Na základě hodnot podle bodů 2.3.4 a 2.3.7 a vzorce v bodě 2.4 se vypočte hmotnost vodíku v komoře. Výsledek se nesmí lišit o více než ± 2 % od hmotnosti vodíku naměřené podle výše uvedeného bodu 2.3.6.
 2.3.9. Obsah komory se musí nechat promísit po dobu nejméně 10 hodin. Po uplynutí této doby se změří a zaznamená konečná koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak. Tak se získají konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro zkoušku zadržování vodíku.
 2.3.10. Pomocí vzorce v bodě 2.4 níže se z hodnot změřených podle bodů 2.3.7 a 2.3.9 výše vypočte hmotnost vodíku. Tato hmotnost se nesmí lišit o více než 5 % od hmotnosti vodíku zjištěné podle bodu 2.3.8.
 2.4. Výpočet
 Ke stanovení pozadí vodíku v komoře a míry úniku se použije výpočet změny čisté hmotnosti vodíku v komoře. Pro výpočet změny hmotnosti se použije následující vzorec a počáteční a konečné hodnoty koncentrací vodíku, teploty a barometrického tlaku.
 kde:
 MH2
 =
 hmotnost vodíku, v gramech
 CH2
 =
 měřená koncentrace vodíku v komoře, v ppm objemových
 V
 =
 objem kabiny v metrech krychlových (m3) změřený podle bodu 2.1.1.
 Vout
 =
 kompenzační objem při teplotě a tlaku v průběhu zkoušky, v m3
 T
 =
 teplota prostředí v komoře, v K
 P
 =
 absolutní tlak v komoře, v kPa
 k
 =
 2,42
 kde:
 i je počáteční hodnota,
 f je konečná hodnota.
 3. KALIBRACE ANALYZÁTORU VODÍKU
 Analyzátor se kalibruje vodíkem se vzduchem a čištěným syntetickým vzduchem. Viz bod 4.8.2 přílohy 7.
 Každý z obvykle používaných pracovních rozsahů se zkalibruje následujícím postupem:
 3.1.
 Sestrojí se kalibrační křivka z nejméně pěti kalibračních bodů rozložených co nejrovnoměrněji v pracovním rozsahu. Jmenovitá koncentrace kalibračního plynu s nejvyšší koncentrací má být alespoň 80 % plné stupnice.
 3.2.
 Metodou nejmenších čtverců se vypočte kalibrační křivka. Pokud je výsledný stupeň polynomu vyšší než tři, musí být počet kalibračních bodů rovný nejméně tomuto stupni polynomu zvýšenému


text:
o dvě.
 3.3.
 Kalibrační křivka se nesmí lišit o více než 2 % od jmenovité hodnoty každého kalibračního plynu.
 3.4.
 Pomocí koeficientů polynomu odvozeného podle bodu 3.2 se sestaví tabulka, ve které je uvedena závislost hodnot naměřených na analyzátoru a skutečných koncentrací. Tabulka nesmí mít kroky větší než 1 % plného rozsahu stupnice. Tabulka se sestaví pro každý kalibrovaný rozsah analyzátoru.
 Tabulka musí obsahovat i další důležité údaje, jako jsou:
 a)
 datum kalibrace;
 b)
 případně údaje potenciometru pro měřicí rozsah a nulu;
 c)
 jmenovitá stupnice;
 d)
 referenční údaje o každém použitém kalibračním plynu;
 e)
 skutečné a naměřené hodnoty každého použitého kalibračního plynu společně s rozdíly v procentech;
 f)
 kalibrační tlak analyzátoru.
 3.5.
 Lze použít i alternativní metody (např. počítač, elektronicky řízené přepínání rozsahů), pokud se technické zkušebně prokáže, že tyto metody zajišťují odpovídající přesnost.
 Dodatek 2
 Základní vlastnosti rodiny vozidel
 1. Parametry definující rodinu vozidel ve vztahu k emisím vodíku
 Rodina může být definována základními konstrukčními parametry, které musí být společné pro vozidla v téže rodině. V některých případech se parametry mohou navzájem ovlivňovat. Zohledněny musí být i tyto vlivy, aby se zajistilo, že do rodiny jsou zahrnuta pouze vozidla s podobnými vlastnostmi emisí vodíku.
 2. Za tímto účelem se z hlediska emisí vodíku pokládají za stejné takové typy vozidel, jejichž níže popsané parametry jsou shodné.
 Systém REESS:
 a)
 obchodní název nebo značka systému REESS;
 b)
 označení všech typů elektrochemických článků;
 c)
 počet článků systému REESS;
 d)
 počet subsystémů systému REESS;
 e)
 jmenovité napětí systému REESS (V);
 f)
 energie systému REESS (kWh);
 g)
 poměr plynové kombinace (v procentech):
 h)
 typ (typy) odvětrání systému REESS (subsystému(ů) REESS);
 i)
 typ případného systému chlazení.
 Palubní nabíječka:
 a)
 značka a typ jednotlivých částí nabíječky;
 b)
 jmenovitý výstupní výkon (kW);
 c)
 maximální nabíjecí napětí (V);
 d)
 maximální nabíjecí proud (A);
 e)
 značka a typ případné řídicí jednotky;
 f)
 pracovní schéma, ovladače a bezpečnost;
 g)
 charakteristiky nabíjecích dob.
 PŘÍLOHA 8
 ZKUŠEBNÍ POSTUPY PRO DOBÍJECÍ SYSTÉM PRO UCHOVÁVÁNÍ ENERGIE (REESS)
 Dodatek
 POSTUP PRO PROVÁDĚNÍ STANDARDNÍHO CYKLU
 Standardní cyklus začne standardním vybíjením, po němž následuje standardní nabíjení.
 Standardní vybíjení:
 Rychlost vybíjení:
 Postup vybíjení, včetně kritérií pro jeho ukončení, stanoví výrobce. Není-li postup stanoven, musí se jednat o vybíjení proudem 1C.
 Mez vybití (koncové napětí):
 specifikuje výrobce
 Pauza po vybití:
 minimálně 30 minut
 Standardní nabíjení:
 Postup nabíjení, včetně kritérií pro jeho ukončení, stanoví výrobce. Není-li postup stanoven, musí se jednat o nabíjení proudem C/3.
 PŘÍLOHA 8 A
 VIBRAČNÍ ZKOUŠKA
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit bezpečnost systému REESS ve vibračním prostředí, jemuž bude REESS pravděpodobně při běžném provozu vozidla vystaven.
 2. MONTÁŽ
 2.1. Tato zkouška se provede buď s úplným systémem REESS, nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Pokud se výrobce rozhodne pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek. Není-li elektronická řídicí jednotka systému REESS zabudována v opláštění článků, není nutné elektronickou řídicí jednotku do zkoušeného zařízení montovat, jestliže o to výrobce požádá.
 2.2.


text:
Zkoušené zařízení se dobře upevní ke stolci vibračního stroje takovým způsobem, aby se vibrace přenášely přímo na zkoušené zařízení.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky
 Pro zkoušené zařízení platí následující podmínky:
 a)
 zkouška se provede při okolní teplotě 20 ± 10 °C;
 b)
 na začátku zkoušky se stav nabití upraví na hodnotu ležící v horních 50 procentech běžného provozního stavu nabití zkoušeného zařízení;
 c)
 na začátku zkoušky musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která mají vliv na funkci (funkce) zkoušeného zařízení, která je (které jsou) relevantní pro výsledek zkoušky.
 3.2. Zkušební postupy
 Zkoušená zařízení se vystaví vibracím se sinusovým průběhem vlny a logaritmickým přelaďováním v průběhu 15 minut mezi 7 Hz a 50 Hz a znovu 7 Hz. Tento cyklus se opakuje 12krát po celkovou dobu 3 hodin ve svislém směru montážního nasměrování systému REESS podle specifikace výrobce.
 Vztah mezi frekvencí a zrychlením musí odpovídat tabulce:
 Frekvence a zrychlení
 Frekvence (Hz)
 Zrychlení (m/s2)
 7–18
 10
 18–30
 postupně snižované z 10 na 2
 30–50
 2
 Na žádost výrobce se smí použít vyšší míra zrychlení i vyšší maximální frekvence.
 Jako náhradu za hodnoty vztahu mezi frekvencí a zrychlením v tabulce lze na žádost výrobce použít profil vibrační zkoušky stanovený výrobcem vozidla, ověřený pro použití ve vozidle a odsouhlasený technickou zkušebnou. Schválení systému REESS zkoušeného podle této podmínky je omezeno na schválení zvláštního typu vozidla.
 Nebrání-li tomu stav zkoušeného zařízení, provede se po vibracích standardní cyklus popsaný v dodatku přílohy 8.
 Zkouška končí pozorováním při okolní teplotě zkušebního prostředí po dobu 1 h.
 PŘÍLOHA 8B
 TEPELNÝ ŠOK A CYKLICKÁ ZKOUŠKA
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit odolnost systému REESS vůči náhlým změnám teploty. Systém REESS se musí podrobit určenému počtu teplotních cyklů, přičemž se začíná při okolní teplotě a následně se pokračuje cyklem při vysoké a nízké teplotě. Simuluje se tak rychlá změna teploty okolního prostředí, které bude systém REESS pravděpodobně během svého provozu vystaven.
 2. MONTÁŽ
 Tato zkouška se provede buď s úplným systémem REESS, nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Pokud se výrobce rozhodne pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek. Není-li elektronická řídicí jednotka systému REESS zabudována v opláštění článků, není nutné elektronickou řídicí jednotku do zkoušeného zařízení montovat, jestliže o to výrobce požádá.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky
 Na začátku zkoušky platí pro zkoušené zařízení tyto podmínky:
 a)
 stav nabití se upraví na hodnotu ležící v horních 50 procentech běžného provozního stavu nabití;
 b)
 musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která by mohla ovlivnit fungování zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky.
 3.2. Zkušební postup
 Zkoušené zařízení se nejméně šest hodin uchovává při zkušební teplotě rovné 60 ± 2 °C nebo vyšší, požaduje-li to výrobce, následně se po dobu nejméně šesti hodin uchovává při zkušební teplotě – 40 ± 2 °C nebo nižší, požaduje-li to výrobce. Maximální doba mezi extrémy zkušební teploty je 30 minut. Tento postup se opakuje, dokud se


text:
nedokončí nejméně 5 úplných cyklů, a následně se zkoušené zařízení uchovává po dobu 24 hodin při okolní teplotě 20 ± 10 °C.
 Nebrání-li tomu stav zkoušeného zařízení, provede se po 24hodinovém uskladnění standardní cyklus popsaný v dodatku přílohy 8.
 Zkouška končí pozorováním při okolní teplotě zkušebního prostředí po dobu 1 h.
 PŘÍLOHA 8C
 MECHANICKÉ RÁZY
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit bezpečnost systému REESS při setrvačném zatížení, k němuž může dojít při nehodě vozidla.
 2. MONTÁŽ
 2.1. Tato zkouška se provede buď s úplným systémem REESS, nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Rozhodne-li se výrobce pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, že výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek. Není-li elektronická řídicí jednotka systému REESS zabudována v opláštění článků, není nutné elektronickou řídicí jednotku do zkoušeného zařízení montovat, jestliže o to výrobce požádá.
 2.2. Zkoušené zařízení se musí přimontovat k upínacímu přípravku pouze pomocí k tomu určených úchytek dodaných za účelem upevnění systému REESS nebo jeho subsystému k vozidlu.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky a požadavky
 Pro zkoušku platí tyto podmínky:
 a)
 zkouška se provede při okolní teplotě 20 ± 10 °C;
 b)
 na začátku zkoušky se stav nabití upraví na hodnotu ležící v horních 50 procentech běžného provozního stavu nabití;
 c)
 na začátku zkoušky musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která mají vliv na funkci zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky.
 3.2. Zkušební postup
 Zkoušené zařízení se vystaví zpomalení nebo zrychlení, podle toho, co žadatel zvolí, v souladu s rozmezími pro zrychlení, která jsou uvedena v tabulkách 1 až 3. Technická zkušebna po konzultaci s výrobcem rozhodne, zda se zkoušky musí provést v kladném nebo záporném směru nebo v obou směrech.
 Pro každý předepsaný zkušební impuls lze použít samostatné zkoušené zařízení.
 Zkušební impulsy musí být v rozmezí minimální a maximální hodnoty podle tabulek 1 až 3. Doporučí-li to výrobce, lze zkoušené zařízení vystavit vyšší úrovni šoku a/nebo delší době trvání podle maximální hodnoty v tabulkách 1 až 3.
 Obecný popis zkušebních impulsů
 Tabulka 1 pro vozidla M1 a N1:
 Bod
 Čas (ms)
 Zrychlení (g)
 Podélné
 Příčné
 A
 20
 0
 0
 B
 50
 20
 8
 C
 65
 20
 8
 D
 100
 0
 0
 E
 0
 10
 4,5
 F
 50
 28
 15
 G
 80
 28
 15
 H
 120
 0
 0
 Tabulka 2 pro vozidla M2 a N2:
 Bod
 Čas (ms)
 Zrychlení (g)
 Podélné
 Příčné
 A
 20
 0
 0
 B
 50
 10
 5
 C
 65
 10
 5
 D
 100
 0
 0
 E
 0
 5
 2,5
 F
 50
 17
 10
 G
 80
 17
 10
 H
 120
 0
 0
 Tabulka 3 pro vozidla M3 a N3:
 Bod
 Čas (ms)
 Zrychlení (g)
 Podélné
 Příčné
 A
 20
 0
 0
 B
 50
 6,6
 5
 C
 65
 6,6
 5
 D
 100
 0
 0
 E
 0
 4
 2,5
 F
 50
 12
 10
 G
 80
 12
 10
 H
 120
 0
 0
 Zkouška končí pozorováním při okolní teplotě zkušebního prostředí po dobu 1 h.
 PŘÍLOHA 8D
 MECHANICKÁ NEPORUŠENOST


text:
1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit bezpečnost systému REESS při styčném zatížení, k němuž může dojít při nehodě vozidla.
 2. MONTÁŽ
 2.1. Tato zkouška se provede buď s úplným systémem REESS, nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Rozhodne-li se výrobce pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, že výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek. Není-li elektronická řídicí jednotka systému REESS zabudována v opláštění článků, není nutné elektronickou řídicí jednotku do zkoušeného zařízení montovat, jestliže o to výrobce požádá.
 2.2. Zkoušené zařízení se přimontuje k upínacímu přípravku v souladu s doporučením výrobce.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky
 Pro zkoušku platí tyto podmínky a požadavky:
 a)
 zkouška se provede při okolní teplotě 20 ± 10 °C;
 b)
 na začátku zkoušky se stav nabití upraví na hodnotu ležící v horních 50 procentech běžného provozního stavu nabití;
 c)
 na začátku zkoušky musí být funkční veškerá vnitřní i vnější ochranná zařízení, která by mohla mít vliv na funkci zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky.
 3.2. Zkouška tlakem
 3.2.1. Tlaková síla
 Zkoušené zařízení se drtí mezi podložkou a nárazovou deskou podle obrázku silou nejméně 100 kN, avšak nepřesahující 105 kN, není-li stanoveno jinak podle bodu 6.4.2 tohoto předpisu, s dobou nástupu kratší než 3 minuty a dobou trvání nejméně 100 ms, avšak nejvýše 10 sekund.
 Na žádost výrobce lze použít větší tlakovou sílu, delší dobu nástupu, delší dobu trvání, nebo jejich kombinace.
 O použití síly rozhodne výrobce spolu s technickou zkušebnou s přihlédnutím ke směru pohybu systému REESS vzhledem k jeho montáži ve vozidle. Síla se použije vodorovně a kolmo ke směru pohybu systému REESS.
 Zkouška končí pozorováním při okolní teplotě zkušebního prostředí po dobu 1 h.
 PŘÍLOHA 8E
 OHNIVZDORNOST
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit odolnost systému REESS vůči ohni působícímu vně vozidla, např. z důvodu úniku paliva (z vozidla samotného nebo z jiného vozidla v jeho blízkosti). Řidič a cestující by v takové situaci měli mít dostatek času k opuštění vozidla.
 2. MONTÁŽ
 2.1. Tato zkouška se provede buď s úplným systémem REESS, nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Rozhodne-li se výrobce pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, že výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek. Není-li elektronická řídicí jednotka systému REESS zabudována v opláštění článků, není nutné elektronickou řídicí jednotku do zkoušeného zařízení montovat, jestliže o to výrobce požádá. Pokud jsou příslušné subsystémy REESS ve vozidle rozmístěny, může být zkouška provedena s každým relevantním subsystémem REESS.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky
 Pro zkoušku platí tyto požadavky a podmínky:
 a)
 zkouška se provede při teplotě minimálně 0 °C;
 b)
 na začátku zkoušky se stav nabití upraví na hodnotu ležící v horních 50 procentech běžného provozního stavu nabití;
 c)
 na začátku zkoušky musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která mají vliv na funkci zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky.


text:
3.2. Zkušební postup
 Zkouška na vozidle nebo zkouška založená na konstrukčních částech se provádí podle uvážení výrobce:
 3.2.1. Zkouška na vozidle
 Zkoušené zařízení se upevní ke zkušebnímu přípravku, který co nejvěrněji simuluje podmínky skutečné montáže; k tomuto účelu nelze použít hořlavý materiál, s výjimkou materiálu, který je součástí systému REESS. Metoda s upevněním zkoušeného zařízení do přípravku musí odpovídat příslušným technickým požadavkům na jeho instalaci do vozidla. V případě systému REESS konstruovaného pro specifické použití ve vozidle je třeba vzít v potaz ty konstrukční části vozidla, které mají vliv na šíření ohně.
 3.2.2. Zkouška založená na konstrukčních částech
 Zkoušené zařízení se umístí na zdrsněnou tabuli umístěnou nad pánví a nasměruje se podle konstrukčního záměru výrobce.
 Tabule musí být tvořena ocelovými pruty o průměru 6–10 mm uloženými 4–6 cm od sebe. V případě potřeby mohou být ocelové pruty vyztuženy plochými ocelovými díly.
 3.3. Plamen, kterému se zkoušené zařízení vystaví, musí vznikat hořením komerčního paliva pro zážehové motory (dále jen „palivo“) na k tomu určené pánvi. Množství paliva musí postačovat k tomu, aby oheň při volném hoření vydržel hořet po celou dobu zkušebního postupu.
 Při vystavení ohni musí plameny pokrývat celou plochu pánve. Rozměry pánve musí být zvoleny tak, aby byl zajištěn přístup plamene k bokům zkoušeného zařízení. Pánev musí proto v půdorysu přesahovat okraje zkoušeného zařízení alespoň o 20 cm, avšak ne více než o 50 cm. Boční stěny pánve nesmějí převyšovat hladinu paliva na počátku zkoušky více než o 8 cm.
 3.4. Pánev naplněná palivem se umístí pod zkoušené zařízení takovým způsobem, aby vzdálenost mezi hladinou paliva v pánvi a spodním okrajem zkoušeného zařízení odpovídala konstrukční výšce zkoušeného zařízení nad povrchem vozovky při nenaloženém vozidle, je-li použit výše uvedený bod 3.2.1, nebo přibližně 50 cm, je-li použit bod 3.2.2. Buď pánev, nebo zkušební přípravek, nebo oba tyto díly musí být volně pohyblivé.
 3.5. Během fáze C zkoušky musí být pánev překryta clonou. Clona se umístí 3 cm ± 1 cm nad hladinu paliva změřenou před vznícením paliva. Clona musí být vyrobena z ohnivzdorného materiálu, jak je předepsáno v dodatku přílohy 8E. Mezi cihlami nesmí být žádná mezera a cihly musí být nad pánví uchyceny tak, aby otvory v cihlách nebyly zakryty. Délka a šířka rámu clony musí být o 2 až 4 cm menší než vnitřní rozměry pánve tak, aby mezi rámem a stěnou pánve byla mezera 1 až 2 cm umožňující odvětrání. Před zkouškou musí mít clona alespoň teplotu okolí. Ohnivzdorné cihly lze zvlhčit, aby bylo možné podmínky zkoušky opakovat.
 3.6. Jestliže se zkoušky provádějí ve venkovním prostoru, musí být zajištěna dostatečná ochrana proti větru a rychlost větru na úrovni hladiny paliva v pánvi nesmí překročit 2,5 km/h.
 3.7. Má-li palivo teplotu alespoň 20 °C, musí zkouška obsahovat tři fáze B–D. V opačném případě musí zkouška obsahovat čtyři fáze A–D.
 3.7.1. Fáze A: Předehřátí (obrázek 1)
 Palivo na pánvi musí být zapáleno ve vzdálenosti nejméně 3 metry od zkoušeného zařízení. Po 60 vteřinách předehřátí se pánev umístí pod zkoušené zařízení. Je-li pánev příliš velká, než aby ji bylo možné


text:
přesouvat bez rizika rozlití kapalných látek atd., lze místo toho nad pánví přesouvat zkoušené zařízení a zkušební lavici.
 Obrázek 1
 Fáze A: Předehřátí
 3.7.2. Fáze B: Přímé působení plamene (obrázek 2)
 Zkoušené zařízení se po dobu 70 sekund vystaví přímému působení plamene z volně hořícího paliva.
 Obrázek 2
 Fáze B: přímé působení plamene
 3.7.3. Fáze C: nepřímé působení plamene (obrázek 3)
 Jakmile je fáze B dokončena, musí být mezi hořící pánev a zkoušené zařízení umístěna clona. Zkoušené zařízení pak musí být vystaveno po dobu dalších 60 sekund působení redukovaného plamene.
 Podle uvážení výrobce lze namísto provedení fáze C zkoušky pokračovat pod dobu dalších 60 sekund ve fázi B.
 Toto je však přípustné pouze tehdy, lze-li ke spokojenosti technické zkušebny prokázat, že to nepovede ke snížení náročnosti zkoušky.
 Obrázek 3
 Fáze C: nepřímé působení plamene
 3.7.4. Fáze D: ukončení zkoušky (obrázek 4)
 Hořící pánev zakrytá clonou se přemístí zpět do polohy popsané ve fázi A. Neprovede se hašení zkoušeného zařízení. Po odstranění pánve se zkoušené zařízení ponechá, dokud teplota jeho povrchu neklesne na úroveň teploty okolního prostředí, nebo dokud neklesala nejméně po dobu 3 hodin.
 Obrázek 4
 Fáze D: Konec zkoušky
 Dodatek
 Rozměry a technické údaje ohnivzdorných cihel
 Ohnivzdornost
 :
 (Seger-Kegel) SK 30
 Obsah Al2O3
 :
 30–33 procent
 Otevřená pórovitost (Po)
 :
 20–22 procent objemových
 Hustota
 :
 1 900–2 000 kg/m3
 Účinná děrovaná plocha
 :
 44,18 procent
 PŘÍLOHA 8F
 VNĚJŠÍ OCHRANA PROTI ZKRATU
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit výkonové parametry ochrany proti zkratu. Tato funkce musí při svém použití přerušit nebo omezit zkratový proud, aby ochránila systém REESS před dalšími souvisejícími závažnými haváriemi způsobenými zkratovým proudem.
 2. MONTÁŽ
 Tato zkouška se provede buď s úplným systémem REESS, nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Rozhodne-li se výrobce pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, že výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek. Není-li elektronická řídicí jednotka systému REESS zabudována v opláštění článků, není nutné elektronickou řídicí jednotku do zkoušeného zařízení montovat, jestliže o to výrobce požádá.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky
 Pro zkoušku platí tyto podmínky:
 a)
 zkouška se provede při teplotě okolního prostředí 20 ± 10 °C nebo při teplotě vyšší, požaduje-li to výrobce;
 b)
 na začátku zkoušky se stav nabití upraví na hodnotu ležící v horních 50 procentech běžného provozního stavu nabití;
 c)
 na začátku zkoušky musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která by mohla mít vliv na funkci zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky.
 3.2. Zkrat
 Na začátku zkoušky musí být všechny příslušné hlavní stykače pro nabíjení a vybíjení uzavřeny, aby byly v módu umožňujícím aktivní jízdu, i v módu, který umožňuje nabíjení z externího zdroje. Nelze-li toto zajistit v rámci jediné zkoušky, provedou se dvě nebo více zkoušek.
 Kladná a záporná svorka zkoušeného zařízení se navzájem propojí, aby došlo ke zkratu. Spojení použité pro tento účel musí mít odpor maximálně 5 mΩ.
 Podmínky zkratu musí trvat tak dlouho, dokud se nepotvrdí schopnost ochranné funkce systému


text:
REESS přerušit nebo omezit zkratový proud, nebo alespoň po dobu jedné hodiny poté, co se teplota změřená na plášti zkoušeného zařízení ustálila tak, že se teplotní gradient během jedné hodiny liší o méně než 4 °C.
 3.3. Standardní cyklus období pozorování
 Nebrání-li tomu stav zkoušeného zařízení, provede se bezprostředně po skončení zkratu standardní cyklus popsaný v dodatku přílohy 8.
 Zkouška končí pozorováním při okolní teplotě zkušebního prostředí po dobu 1 h.
 PŘÍLOHA 8G
 OCHRANA PROTI PŘEBÍJENÍ
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit výkonové parametry ochrany proti přebití.
 2. MONTÁŽ
 Tato zkouška se provede za standardních provozních podmínek buď s úplným systémem REESS (může se jednat o úplné vozidlo), nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Rozhodne-li se výrobce pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, že výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek.
 Po dohodě mezi výrobcem a technickou zkušebnou může být zkoušené zařízení pro provedení zkoušky pozměněno. Tyto úpravy nesmí ovlivnit výsledky zkoušky.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky
 Pro zkoušku platí tyto požadavky a podmínky:
 a)
 zkouška se provede při teplotě okolního prostředí 20 ± 10 °C nebo při teplotě vyšší, požaduje-li to výrobce;
 b)
 na začátku zkoušky musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která by mohla mít vliv na funkci zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky.
 3.2. Nabíjení
 Na začátku musí být uzavřeny všechny příslušné hlavní stykače pro napájení.
 Omezovače ovládání napájení u zkušebního zařízení musí být vypnuty.
 Zkoušené zařízení se musí nabíjet napájecím proudem nejméně 1/3C, avšak nepřesahujícím maximální proud v běžném provozním rozsahu specifikovaném výrobcem.
 Napájení musí pokračovat tak dlouho, dokud zkoušené zařízení samo (automaticky) nepřeruší nebo neomezí napájení. Dojde-li k poruše funkce automatického přerušení, nebo jestliže taková funkce není k dispozici, musí napájení pokračovat tak dlouho, dokud není zkoušené zařízení nabito na dvojnásobek své jmenovité kapacity nabití.
 3.3. Standardní cyklus a fáze pozorování
 Nebrání-li tomu stav zkoušeného zařízení, provede se bezprostředně po skončení nabíjení standardní cyklus popsaný v dodatku přílohy 8.
 Zkouška končí pozorováním při okolní teplotě zkušebního prostředí po dobu 1 h.
 PŘÍLOHA 8H
 OCHRANA PROTI NEÚMĚRNÉMU VYBITÍ
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit výkonové parametry ochrany proti neúměrnému vybití. Tato funkce musí při svém použití přerušit nebo omezit vybíjecí proud, aby ochránila systém REESS před jakýmikoli souvisejícími závažnými haváriemi, které by byly způsobeny příliš nízkým stavem nabití, který specifikoval výrobce.
 2. MONTÁŽ
 Tato zkouška se provede za standardních provozních podmínek buď s úplným systémem REESS (může se jednat o úplné vozidlo), nebo s jeho souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Rozhodne-li se výrobce pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, že výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek.
 Po dohodě mezi výrobcem a technickou zkušebnou může být zkoušené zařízení pro provedení zkoušky pozměněno. Tyto úpravy nesmí ovlivnit výsledky zkoušky.
 3. POSTUPY
 3.1. Obecné zkušební podmínky
 Pro zkoušku platí tyto požadavky a podmínky:
 a)
 zkouška se provede při


text:
teplotě okolního prostředí 20 ± 10 °C nebo při teplotě vyšší, požaduje-li to výrobce;
 b)
 na začátku zkoušky musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která by mohla mít vliv na funkci zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky.
 3.2. Vybíjení
 Na začátku zkoušky musí být uzavřeny všechny příslušné hlavní stykače.
 Vybíjení se provádí proudem nejméně 1/3 C, avšak nesmí přesáhnout maximální proud v běžném provozním rozsahu specifikovaném výrobcem.
 Vybíjení musí pokračovat tak dlouho, dokud je zkoušené zařízení samo (automaticky) nepřeruší nebo neomezí. Dojde-li k poruše funkce automatického přerušení, nebo jestliže taková funkce není k dispozici, musí vybíjení pokračovat tak dlouho, dokud není zkoušené zařízení vybito na 25 % svého jmenovitého napětí.
 3.3. Standardní napájení a fáze pozorování
 Nebrání-li tomu jeho stav, zkoušené zařízení se bezprostředně po skončení vybíjení nabije na standardní úroveň nabití podle specifikací v dodatku přílohy 8.
 Zkouška končí pozorováním při okolní teplotě zkušebního prostředí po dobu 1 h.
 PŘÍLOHA 8I
 OCHRANA PROTI PŘEHŘÁTÍ
 1. ÚČEL
 Účelem této zkoušky je ověřit výkon ochranných opatření systému REESS, pokud jde o ochranu proti vnitřnímu přehřátí během provozu, a to i při selhání chlazení, existuje-li funkce chlazení. Nejsou-li nezbytná žádná zvláštní ochranná opatření zabraňující tomu, aby se systém REESS dostal v důsledku vnitřního přehřátí do nebezpečného stavu, musí se tato bezpečnost provozu prokázat.
 2. MONTÁŽ
 2.1. Následující zkoušku lze provést s úplným systémem REESS (může se jednat o úplné vozidlo) nebo s ním souvisejícím subsystémem (subsystémy) včetně článků a jejich elektrických spojení. Rozhodne-li se výrobce pro zkoušení se souvisejícím subsystémem (subsystémy), musí prokázat, že výsledek zkoušky přiměřeným způsobem představuje chování úplného systému REESS, pokud jde o jeho bezpečnost za stejných podmínek. Po dohodě mezi výrobcem a technickou zkušebnou může být zkoušené zařízení pro provedení zkoušky pozměněno. Tyto úpravy nesmí ovlivnit výsledky zkoušky.
 2.2. Je-li systém REESS vybaven funkcí chlazení, a pokud systém REESS zůstane funkční, i když chladicí systém není v provozu, musí se chladicí systém pro účely zkoušky deaktivovat.
 2.3. Aby bylo možné sledovat změny teploty, musí se teplota zkoušeného zařízení během zkoušky průběžně měřit uvnitř pláště v blízkosti článků. Je-li k dispozici, může se použít palubní čidlo. Výrobce a technická zkušebna se dohodnou na umístění použitého tepelného čidla (čidel).
 3. POSTUPY
 3.1. Na začátku zkoušky musí být funkční veškerá ochranná zařízení, která mají vliv na funkci zkoušeného zařízení a která jsou relevantní pro výsledek zkoušky, s výjimkou deaktivace systému provedené podle bodu 2.2.
 3.2. Během zkoušky se musí zkoušené zařízení nepřetržitě nabíjet a vybíjet konstantním proudem, který v rámci běžného provozního rozmezí, jak je definováno výrobcem, co nejrychleji zvýší teplotu článků.
 3.3. Zkoušené zařízení se umístí do konvekční pece nebo klimatické komory. Teplota v komoře nebo v peci se postupně zvyšuje, až dosáhne teploty stanovené v souladu s bodem 3.3.1 nebo 3.3.2, podle daného případu, a pak se až do konce zkoušky udržuje na stejné nebo vyšší teplotě.
 3.3.1. V případech, kdy je systém REESS vybaven ochrannými opatřeními proti vnitřnímu přehřátí, se teplota zvýší na úroveň, kterou výrobce definoval jako provozní teplotní mez pro taková ochranná opatření,


text:
aby se zajistilo, že se teplota zkoušeného zařízení zvýší podle ustanovení bodu 3.2.
 3.3.2. Jestliže systém REESS žádnými zvláštními opatřeními proti vnitřnímu přehřátí vybaven není, teplota se zvýší na maximální provozní teplotu specifikovanou výrobcem.
 3.4. Konec zkoušky: Zkouška končí v okamžiku, kdy nastane jedna z následujících situací:
 a)
 zkoušené zařízení přeruší a/nebo omezí nabíjení a/nebo vybíjení, aby zamezilo zvýšení teploty;
 b)
 teplota zkoušeného zařízení se ustálí, což znamená, že se teplotní gradient liší během dvou hodin o méně než 4 °C;
 c)
 nesplnění kritérií přijatelnosti stanovených v bodě 6.9.2.1 tohoto předpisu.


text:
 31.5.2016
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 142/25
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EU-ESVO PRO SPOLEČNÝ TRANZITNÍ REŽIM č. 1/2016
 ze dne 28. dubna 2016,
 kterým se mění Úmluva ze dne 20. května 1987 o společném tranzitním režimu [2016/858]
 SMÍŠENÝ VÝBOR,
 s ohledem na Úmluvu mezi Evropským hospodářským společenstvím, Rakouskou republikou, Finskou republikou, Islandskou republikou, Norským královstvím, Švédským královstvím a Švýcarskou konfederací o společném tranzitním režimu (1) (dále jen „úmluva“), a zejména na čl. 15 odst. 3 písm. a) a c) této úmluvy,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Článek 15 úmluvy přenáší na Smíšený výbor vytvořený touto úmluvou (dále jen „Smíšený výbor“) pravomoc doporučit a přijmout svými rozhodnutími změny úmluvy a dodatků k ní.
 (2)
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 (2) a akty v přenesené pravomoci a prováděcí akty k němu se použijí od 1. května 2016 a zavádějí modernizovaný rámec pro celní režimy, včetně režimů tranzitu.
 (3)
 K zajištění hladkého fungování obchodu mezi Unií a smluvními stranami úmluvy by společný tranzitní režim měl být co nejvíce sladěn s tranzitním režimem Unie stanoveným v nařízení (EU) č. 952/2013 a aktech v přenesené pravomoci a prováděcích aktech k němu. Za tímto účelem je nezbytné provést věcné i terminologické změny úmluvy a dodatků k ní.
 (4)
 V zájmu dostatečné jasnosti je třeba provést terminologické sladění s nařízením (EU) č. 952/2013 a akty v přenesené pravomoci a prováděcími akty k němu. Navrhované změny byly předloženy pracovní skupině EU-ESVO pro společný tranzitní režim a zjednodušení formalit v obchodě se zbožím, která je projednala a znění návrhu rozhodnutí Smíšeného výboru EU/ESVO o změně Úmluvy o společném tranzitním režimu předběžně schválila.
 (5)
 Úmluva proto musí být odpovídajícím způsobem změněna,
 PŘIJAL TOTO ROZHODNUTÍ:
 Článek 1
 1. Znění Úmluvy ze dne 20. května 1987 o společném tranzitním režimu se mění v souladu s přílohou A tohoto rozhodnutí.
 2. Znění dodatku I k úmluvě, včetně jeho příloh, se nahrazuje zněním stanoveným v příloze B tohoto rozhodnutí.
 3. Znění dodatku II k úmluvě se mění v souladu s přílohou C tohoto rozhodnutí.
 4. Znění dodatku III k úmluvě se mění v souladu s přílohou D tohoto rozhodnutí.
 5. Znění příloh A1, A2, A4, A6, B1, B2, B3, B5, B6, B11 a C7 dodatku III k úmluvě se mění v souladu s přílohou E tohoto rozhodnutí.
 6. Znění příloh B7, B8, B9, B10, C1, C2, C3, C4, C5 a C6 dodatku III k úmluvě se nahrazuje zněním stanoveným v příloze F tohoto rozhodnutí.
 7. Znění dodatku IV k úmluvě, včetně jeho příloh, se mění v souladu s přílohou G tohoto rozhodnutí.
 Článek 2
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem přijetí.
 Použije se ode dne 1. května 2016.
 V Bruselu dne 28. dubna 2016.
 Za Smíšený výbor
 předseda
 Philip KERMODE
 (1) Úř. věst. L 226, 13.8.1987, s. 2.
 (2) Nařízení Evropského parlamentu a Rady (EU) č. 952/2013 ze dne 9. října 2013, kterým se stanoví celní kodex Unie (Úř. věst. L 269, 10.10.2013, s. 1).
 PŘÍLOHA A
 Úmluva ze dne 20. května 1987 o společném tranzitním režimu se mění takto:


text:
1)
 Článek 1 se mění takto:
 a)
 v odstavci 1 se slova „mezi jednotlivými zeměmi ESVO“ nahrazují slovy „mezi jednotlivými zeměmi společného tranzitního režimu“;
 b)
 v odstavci 2 se slova „v tranzitním režimu Společenství“ nahrazují slovy „v tranzitním režimu Unie“.
 2)
 Článek 2 se mění takto:
 a)
 v odst. 3 písm. a) se první pododstavec nahrazuje tímto:
 „a)
 ve Společenství:
 pouze pokud je zboží zbožím Unie. Pojem „zboží Unie“ znamená zboží, které spadá do některé z těchto kategorií:
 —
 zboží zcela získané na celním území Společenství, k němuž nebylo přidáno zboží dovezené ze zemí či území mimo celní území Společenství,
 —
 zboží dovezené na celní území Společenství ze zemí či území mimo toto území a propuštěné do volného oběhu,
 —
 zboží získané nebo vyrobené na celním území Společenství buď jen ze zboží uvedeného v druhé odrážce, nebo ze zboží uvedeného v první a druhé odrážce.“;
 b)
 v odst. 3 druhém pododstavci se slova „za zboží Společenství“ nahrazují slovy „za zboží Unie“;
 c)
 v odst. 3 se písmeno b) nahrazuje tímto:
 „b)
 v zemi společného tranzitního režimu:
 pouze tehdy, když bylo zboží do této země přepraveno v režimu T2 a bylo za zvláštních předpokladů článku 9 odesláno dále.“;
 d)
 v odstavci 4 se slova „status zboží Společenství“ nahrazují slovy „celní status zboží Unie“.
 3)
 Článek 3 se mění takto:
 a)
 v odstavci 1 se písmena a) a b) nahrazují tímto:
 „a)
 „tranzitem“ režim, v němž zboží přechází pod dohledem příslušných orgánů z jedné smluvní strany do jiné smluvní strany nebo do téže smluvní strany přes alespoň jednu hranici;
 b)
 „zemí“ každá země společného tranzitního režimu, každý členský stát Společenství nebo každý jiný stát, který přistoupil k této úmluvě;“;
 b)
 doplňuje se nové písmeno, které zní:
 „d)
 „zemí společného tranzitního režimu“ země, která není členským státem Společenství a která je smluvní stranou této úmluvy.“;
 c)
 zrušuje se odstavec 2;
 d)
 v odstavci 3 se slova „země ESVO“ nahrazují slovy „země společného tranzitního režimu“.
 4)
 Článek 7 se mění takto:
 a)
 v odstavce 1, 2 a 3 se nahrazují tímto:
 „1. S výhradou zvláštních ustanovení této úmluvy jsou příslušné úřady zemí společného tranzitního režimu oprávněny k tomu, aby vykonávaly úkoly celních úřadů odeslání, tranzitu, určení a záruky.
 2. Příslušné úřady členských států Společenství jsou oprávněny k přijímání prohlášení T1 nebo T2 pro tranzit k celním úřadům určení v zemích společného tranzitního režimu. S výhradou zvláštních ustanovení této úmluvy uvedené úřady též pro dané zboží osvědčují celní status zboží Unie.
 3. Jestliže se sloučí několik zásilek zboží, které pak jeden držitel režimu přepravuje v rámci jediné operace T1 nebo T2 z jednoho celního úřadu odeslání k jednomu celnímu úřadu určení jako hromadnou zásilku jedním dopravním prostředkem, aby bylo dodáno jednomu příjemci, může kterákoli smluvní strana požadovat, aby bylo pro tyto zásilky – kromě řádně zdůvodněných výjimek – podáno jedno prohlášení T1 nebo T2, ke kterému budou připojeny příslušné ložné listy.“;
 b)
 v odstavci 4 se slova „status zboží Společenství“ nahrazují slovy „celní status zboží Unie“;
 c)
 v odstavci 5 se slova „status zboží Společenství“


text:
nahrazují slovy „celní status zboží Unie“.
 5)
 Článek 9 se mění takto:
 a)
 v odstavci 1 se slova „do některé země ESVO“ nahrazují slovy „do některé země společného tranzitního režimu“;
 b)
 v odstavci 2 se první pododstavec nahrazuje tímto:
 „2. Jestliže se takovéto zboží zasílá dále ze země společného tranzitního režimu, ve které bylo propuštěno do jiného celního režimu, nežli je režim tranzitu nebo režim uskladňování v celním skladu, nesmí se režim T2 použít.“;
 c)
 v odstavci 3 se slova „z některé země ESVO“ nahrazují slovy „z některé země společného tranzitního režimu“;
 d)
 odstavec 4 se nahrazuje tímto:
 „4. Jakékoli prohlášení T2 přijaté příslušným celním úřadem země společného tranzitního režimu nebo doklad osvědčující celní status zboží Unie vystavený tímto úřadem obsahuje odkaz na odpovídající prohlášení T2 nebo na doklad osvědčující celní status zboží Unie, na jehož základě bylo zboží dopraveno do dotyčné země společného tranzitního režimu, a rovněž obsahuje veškeré zvláštní záznamy a poznámky, které jsou v těchto dokladech obsaženy.“
 6)
 Článek 11 se mění takto:
 a)
 v odstavci 2 se písmeno a) nahrazuje tímto:
 „a)
 prostorová závěra, jestliže dopravní prostředek nebo kontejner byl schválen na základě jiných předpisů nebo uznány celním úřadem odeslání za způsobilé k přiložení celní závěry;“;
 b)
 odstavec 3 nahrazuje tímto:
 „3. Celní úřad odeslání považuje dopravní prostředky nebo kontejnery za způsobilé k přiložení celní závěry, jestliže:
 a)
 lze závěry na dopravní prostředek nebo kontejner jednoduše a účinně přiložit;
 b)
 jsou dopravní prostředek nebo kontejner konstruovány tak, že když se zboží odebere nebo přidá, zanechá to viditelné stopy, závěry jsou poškozeny nebo vykazují známky nedovolené manipulace, nebo odebrání nebo přidání zboží zaznamená elektronický monitorovací systém;
 c)
 dopravní prostředek nebo kontejner neobsahují žádné skryté prostory, v nichž by bylo možné zboží ukrýt;
 d)
 jejich nákladové prostory jsou snadno přístupné pro kontrolu celními orgány.“;
 c)
 v odstavci 4 se slova „Úřad odeslání“ nahrazují slovy „Celní úřad odeslání“.
 7)
 Článek 12 se mění takto:
 a)
 odstavce 1 a 2 se zrušují;
 b)
 v odstavci 3 se slova „Hlavní povinný“ nahrazují slovy „Držitel režimu“.
 8)
 V čl. 13 odst. 3 se slova „status zboží Společenství“ na obou místech nahrazují slovy „celní status zboží Unie“.
 9)
 V čl. 20 odst. 1 se slova „na územích zemí ESVO“ nahrazují slovy „na územích zemí společného tranzitního režimu“.
 PŘÍLOHA B
 Dodatek I k úmluvě se nahrazuje tímto:
 „Dodatek I
 SPOLEČNÉ TRANZITNÍ REŽIMY
 HLAVA I
 OBECNÁ USTANOVENÍ
 KAPITOLA I
 Předmět a oblast působnosti režimu a definice
 Článek 1
 Předmět
 1. Tento dodatek stanoví v souladu s čl. 1 odst. 3 úmluvy pravidla pro společný tranzitní režim.
 2. Pokud není uvedeno jinak, použijí se ustanovení tohoto dodatku na operace prováděné ve společném tranzitním režimu.
 Článek 2
 Nepoužití společného tranzitního režimu na poštovní zásilky
 Společný tranzitní režim se nepoužije na poštovní zásilky (včetně poštovních balíků) přepravované v souladu s akty Světové poštovní unie, pokud je zboží přepravováno nositeli práv a povinností vyplývajících z těchto aktů nebo na jejich účet.
 Článek 3
 Definice
 Pro účely úmluvy se rozumí:
 a)
 „celními orgány“ celní správy odpovědné za provádění úmluvy a


text:
jiné orgány zmocněné k jejímu provádění podle vnitrostátního práva;
 b)
 „osobou“ fyzická osoba, právnická osoba a jakékoli sdružení osob, které není právnickou osobou, ale je podle právních předpisů Unie, podle vnitrostátních právních předpisů nebo podle právních předpisů země společného tranzitního režimu způsobilé k právním úkonům;
 c)
 „tranzitním prohlášením“ úkon, jímž osoba projevuje předepsanou formou a způsobem vůli, aby bylo zboží propuštěno do společného tranzitního režimu;
 d)
 „tranzitním doprovodným dokladem“ doklad vytištěný za použití elektronického zpracování dat doprovázející zboží a vycházející z údajů tranzitního prohlášení;
 e)
 „deklarantem“ osoba podávající tranzitní prohlášení svým vlastním jménem nebo osoba, jejímž jménem je takové prohlášení podáno;
 f)
 „držitelem režimu“ osoba, která podává celní prohlášení nebo na jejíž účet je uvedené prohlášení podáváno;
 g)
 „celním úřadem odeslání“ celní úřad, kde je přijato tranzitní prohlášení;
 h)
 „celním úřadem tranzitu“ celní úřad příslušný v místě vstupu na celní území smluvní strany, pokud je zboží přepravováno ve společném tranzitním režimu, nebo celní úřad příslušný v místě výstupu z celního území smluvní strany, pokud zboží během tranzitní operace toto území opouští přes hranici mezi územím smluvní strany a třetí země, nebo
 i)
 „celním úřadem určení“ celní úřad, kterému je zboží propuštěné do společného tranzitního režimu předloženo, aby mohl být režim ukončen;
 j)
 „referenčním číslem (MRN)“ registrační číslo, které tranzitnímu prohlášení přidělil příslušný celní orgán za použití elektronického zpracování dat;
 k)
 „celním úřadem záruky“ celní úřad, o němž celní orgány každé země rozhodnou, že se na něm budou skládat jistoty;
 l)
 „dluhem“ povinnost osoby zaplatit částku dovozního či vývozního cla a jiné poplatky splatné s ohledem na zboží propuštěné do společného tranzitního režimu;
 m)
 „dlužníkem“ jakákoli osoba, která je odpovědná za dluh;
 n)
 „propuštěním zboží“ úkon, kterým celní orgány umožní nakládat se zbožím pro účely uvedené ve společném tranzitním režimu, do něhož je propuštěno;
 o)
 „osobou usazenou na celním území smluvní strany“
 —
 v případě fyzické osoby osoba, která má obvyklé bydliště na celním území dané smluvní strany;
 —
 v případě právnické osoby nebo sdružení osob osoba, která má sídlo, správní ústředí nebo stálou provozovnu na celním území dané smluvní strany;
 p)
 „elektronickým zpracováním dat“elektronická výměna informací mezi hospodářskými subjekty a celními orgány, mezi celními orgány navzájem a mezi celními orgány a jinými zapojenými vládními nebo evropskými agenturami nebo institucemi či agenturami a institucemi zemí společného tranzitního režimu v dohodnutém a definovaném formátu za účelem automatizovaného zpracování a uchovávání dat po přijetí prostřednictvím:
 i)
 elektronické výměny dat;
 ii)
 výměny mezi počítači;
 iii)
 elektronického přenosu strukturovaných dat standardními zprávami nebo službami z jednoho prostředí elektronického zpracování do jiného bez lidského zásahu;
 iv)
 vložení dat on-line do celních systémů zpracování dat k uchovávání a zpracování, jehož výsledkem jsou odpovědi on-line;
 q)
 „elektronickou výměnou dat“ (EDI) elektronický přenos dat strukturovaných podle dohodnutých standardů zpráv mezi dvěma počítačovými systémy;
 r)
 „elektronickým tranzitním systémem“ elektronický systém používaný pro elektronickou výměnu dat v rámci společného tranzitního režimu;
 s)
 „standardní zprávou“ předdefinovaná struktura pro elektronický přenos dat;
 t)
 „osobními údaji“ jakékoli informace týkající se osoby, jejíž totožnost byla zjištěna nebo je možno ji zjistit;
 u)
 „zabudovaným přepravním zařízením“technické


text:
prostředky (např. potrubí a elektrické vedení) používané pro nepřetržitou přepravu zboží;
 v)
 „záložním postupem“postup založený na používání papírových dokladů umožňujících podání tranzitního prohlášení a následnou kontrolu tranzitní operace, nemůže-li být použit postup založený na elektronickém zpracovaní dat.
 KAPITOLA II
 Obecná ustanovení o společném tranzitním režimu
 Článek 4
 Elektronický systém týkající se režimu
 1. K dokončení celních formalit společného tranzitního režimu se použije elektronický tranzitní systém, není-li v tomto dodatku stanoveno jinak.
 2. Smluvní strany vymezí vzájemnou dohodou opatření k uplatnění elektronického tranzitního systému stanovící:
 a)
 pravidla vymezující a upravující zprávy, které mají být předávány mezi celními úřady a které jsou potřebné pro uplatňování celních předpisů;
 b)
 společná data a formáty struktury zpráv, které mají být předávány podle celních předpisů.
 Článek 5
 Použití elektronického tranzitního systému
 1. K výměně informací pro účely společného tranzitního režimu používají příslušné orgány elektronický tranzitní systém, není-li v tomto dodatku stanoveno jinak.
 2. Pro výměnu informací podle odstavce 1 používají smluvní strany společnou komunikační síť/společné systémové rozhraní (CCN/CSI) Evropské unie.
 Finanční příspěvek zemí společného tranzitního režimu, jejich přístup k CCN/CSI a další související záležitosti dohodne Unie s každou zemí společného tranzitního režimu.
 Článek 6
 Bezpečnost údajů
 1. Smluvní strany stanoví podmínky pro plnění formalit pomocí elektronického zpracování dat, jež zahrnují mimo jiné opatření pro kontrolu zdrojů a pro ochranu údajů před náhodným nebo nedovoleným zničením, ztrátou, změnou nebo neoprávněným přístupem.
 2. Vedle opatření uvedených v odstavci 1 tohoto článku příslušné orgány vytvoří a dodržují náležitá bezpečnostní opatření pro účinné, spolehlivé a bezpečné fungování elektronického tranzitního systému.
 3. Změny a výmaz údajů se zaznamenají společně s informacemi o důvodu změny či výmazu, jejich přesném čase a totožnosti osoby, která je provedla.
 Původní údaje nebo zpracované údaje se uchovávají po dobu nejméně tří kalendářních let od konce roku, v němž byly zaznamenány, nebo po delší dobu, pokud tak země vyžadují.
 4. Příslušné orgány bezpečnost údajů pravidelně kontrolují.
 5. Při podezření na jakékoliv porušení bezpečnosti se dotčené příslušné orgány o této skutečnosti navzájem informují.
 Článek 7
 Ochrana osobních údajů
 1. Smluvní strany používají osobní údaje vyměněné při provádění úmluvy pouze pro účely společného tranzitního režimu a dalších celních režimů nebo dočasného uskladnění po skončení společného tranzitního režimu.
 Toto omezení nebrání použití těchto údajů celními orgány za účelem analýzy rizik a vyšetřování v průběhu operace ve společném tranzitním režimu a soudního projednávání v důsledku tohoto společného tranzitního režimu. Pokud se tyto údaje pro uvedené účely použijí, celní orgány, které tyto informace dodaly, jsou o tom neprodleně informovány.
 2. Smluvní strany zajistí, že zpracování osobních údajů vyměněných při provádění úmluvy probíhá v souladu se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES (1).
 3. Každá smluvní strana přijme opatření nezbytná k zajištění souladu s tímto článkem.
 KAPITOLA III
 Povinnosti držitele režimu a dopravce a příjemce zboží pohybujícího se ve společném tranzitním režimu
 Článek 8
 Povinnosti držitele režimu a dopravce a příjemce zboží pohybujícího se ve společném tranzitním režimu
 1. Držitel režimu je povinen:
 a)
 předložit zboží ve stanovené lhůtě celnímu úřadu určení v nezměněném stavu spolu s nezbytnými informacemi a dodržet přitom opatření


text:
přijatá celními orgány k zajištění jeho ztotožnění;
 b)
 dodržovat celní předpisy vztahující se na společný tranzitní režim;
 c)
 není-li v úmluvě stanoveno jinak, poskytnout jistotu k zajištění, že bude zaplacena částka dluhu, který může u zboží vzniknout.
 2. Dopravce nebo příjemce zboží, který zboží přijímá s vědomím, že se toto zboží přepravuje ve společném tranzitním režimu, je rovněž povinen ve stanovené lhůtě předložit celnímu úřadu určení zboží v nezměněném stavu a dodržet přitom opatření přijatá celními orgány k zajištění totožnosti tohoto zboží.
 KAPITOLA IV
 Jistoty
 Článek 9
 Elektronický systém týkající se jistot
 Pro výměnu a uchovávání informací týkajících se jistot se použije elektronické zpracování dat.
 Článek 10
 Povinnost poskytnout jistotu
 1. Držitel režimu poskytne jistotu k zajištění dluhu, který může u zboží propuštěného do společného tranzitního režimu vzniknout.
 2. Jistota se poskytne:
 a)
 buď jako jednotlivá jistota, která se vztahuje na jedinou operaci;
 b)
 nebo jako souborná jistota, která se vztahuje na několik operací, ve formě závazku ručitele, použije-li se zjednodušení stanovené v čl. 55 písm. a).
 3. Celní orgány však mohou navrhovaný druh jistoty odmítnout, pokud není slučitelný s řádným uplatňováním společného tranzitního režimu.
 Článek 11
 Formy jednotlivé jistoty
 1. Jednotlivá jistota může být poskytnuta v jedné z těchto forem:
 a)
 složením hotovosti;
 b)
 závazkem ručitele;
 c)
 záručními doklady.
 2. V případě uvedeném v odst. 1 písm. c) se jednotlivá jistota poskytne závazkem ručitele.
 Článek 12
 Ručitel
 1. Ručitel uvedený v čl. 10 odst. 2 písm. b), čl. 11 odst. 1 písm. b) a čl. 11 odst. 2 je třetí osoba usazená ve smluvní straně, kde je jistota poskytována, a schválená celními orgány vyžadujícími jistotu.
 Ručitel ve svém závazku určí v každé zemi z řad smluvních stran, které jsou příslušnou operací ve společném tranzitním režimu dotčeny, služební adresu nebo jmenuje zplnomocněného zástupce.
 2. Ručitel se písemně zaváže, že zaplatí zajištěnou částku dluhu. Závazek ručitele musí rovněž v rámci zajištěné částky pokrýt částku dluhu vymahatelného v důsledku následných kontrol.
 3. Celní orgány mohou odmítnout schválit ručitele, u něhož si nejsou jisté, že zajistí zaplacení částky dluhu v předepsané lhůtě.
 Článek 13
 Zproštění povinnosti poskytnout jistotu
 1. Jistota se nepožaduje v žádné z těchto situací:
 a)
 u zboží přepravovaného letecky, je-li použit režim tranzitu založený na elektronickém manifestu pro zboží přepravované letecky;
 b)
 u zboží přepravovaného po Rýnu a rýnských vodních cestách a po Dunaji a dunajských vodních cestách;
 c)
 u zboží přepravovaného zabudovaným přepravním zařízením;
 d)
 u zboží přepravovaného po železnici nebo letecky, je-li použit režim tranzitu založený na listinných dokladech pro zboží přepravované po železnici nebo letecky.
 2. V případech uvedených v odst. 1 písm. d) se zproštění povinnosti poskytnout jistotu použije pouze na povolení k použití společného tranzitního režimu založeného na listinných dokladech pro zboží přepravované po železnici nebo letecky udělená před 1. květnem 2016.
 KAPITOLA V
 Různá ustanovení
 Článek 14
 Právní účinky dokladů a záznamů
 1. Doklady vydané a záznamy vedené v souladu s předpisy země, kde byly vydány nebo jsou vedeny, bez ohledu na formát a opatření zavedená či přijatá příslušnými orgány jedné země, mají na


text:
území ostatních zemí stejné právní účinky jako v zemi, kde byly vydány nebo jsou vedeny.
 2. Výsledky vyšetřování provedených v rámci společného tranzitního režimu příslušnými orgány jedné země mají v ostatních zemích tutéž důkazní váhu jako výsledky vyšetřování příslušných orgánů každé z těchto zemí.
 Článek 15
 Seznam celních úřadů příslušných pro operace společného tranzitu
 Každá země vloží do počítačového systému spravovaného Evropskou komisí (dále jen „Komise“) seznam celních úřadů příslušných pro operace společného tranzitu s uvedením příslušného identifikačního čísla, působnosti a úředních dnů a hodin. Každá změna musí být rovněž zaznamenána do počítačového systému.
 Komise tyto údaje prostřednictvím daného počítačového systému sdělí ostatním zemím.
 Článek 16
 Centrální úřad
 Pokud země vytvoří centrální úřad pověřený řízením a sledováním společného tranzitního režimu a přijímáním a předáváním dokladů souvisejících s tímto režimem, informuje o takovém úřadě Komisi.
 Komise tuto informaci předá ostatním zemím.
 Článek 17
 Porušení předpisů a sankce
 Země přijmou veškerá opatření nezbytná k řešení jakýchkoli porušení předpisů a nesrovnalostí a k ukládání účinných, přiměřených a odrazujících sankcí.
 HLAVA II
 PROVÁDĚNÍ REŽIMU
 KAPITOLA I
 Jednotlivá jistota
 Článek 18
 Výpočet částky jednotlivé jistoty
 Jednotlivá jistota poskytnutá v souladu s čl. 10 odst. 2 písm. a) pokrývá částku dluhu, který může vzniknout, vypočtenou na základě nejvyšších sazeb cla pro zboží stejného druhu. Pro účely tohoto výpočtu se se zbožím Unie přepravovaným podle úmluvy nakládá jako se zbožím, které není zbožím Unie.
 Článek 19
 Jednotlivá jistota ve formě složení hotovosti
 1. Jednotlivá jistota poskytnutá ve formě složení hotovosti nebo jiného rovnocenného platebního prostředku se poskytuje podle platných předpisů země odeslání, v níž je jistota vyžadována.
 2. Jednotlivé jistoty poskytnuté složením hotovosti v jedné smluvní straně jsou platné ve všech smluvních stranách. Jistoty se vrátí při vyřízení režimu.
 3. Je-li jistota poskytnuta složením hotovosti nebo jiným rovnocenným platebním prostředkem, neplatí z ní celní orgány žádné úroky.
 Článek 20
 Jednotlivá jistota ve formě závazku ručitele
 1. Závazek učiněný ručitelem pro účely jednotlivé jistoty se poskytne s použitím tiskopisu stanoveného v příloze C1 dodatku III. Závazek si po dobu jeho platnosti ponechá celní úřad záruky.
 2. Jestliže to vyžadují vnitrostátní právní a správní předpisy nebo je to v souladu se zvyklostmi, může každá země povolit, aby měl závazek podle odstavce 1 jinou formu, pokud má stejné právní účinky jako závazek stanovený v tiskopisu.
 3. U každého závazku sdělí celní úřad záruky držiteli režimu tyto informace:
 a)
 referenční číslo jistoty;
 b)
 přístupový kód spojený s referenčním číslem jistoty.
 Držitel režimu nesmí přístupový kód měnit.
 Článek 21
 Jednotlivá jistota ve formě záručních dokladů
 1. Závazek učiněný ručitelem pro účely jednotlivé jistoty ve formě záručních dokladů se poskytne s použitím tiskopisu stanoveného v příloze C2 dodatku III. Závazek si po dobu jeho platnosti ponechá celní úřad záruky.
 Ustanovení čl. 20 odst. 2 se použije přiměřeně.
 2. Ručitel vyhotoví záruční doklady s použitím tiskopisu stanoveného v příloze C3 dodatku III a poskytne je osobám, které hodlají být držiteli režimu. Tyto záruční doklady jsou platné ve všech smluvních stranách.
 Každý záruční doklad pokrývá částku 10 000 EUR, do jejíž výše ručitel ručí. Doba


text:
platnosti záručního dokladu je jeden rok od data vydání.
 3. Ručitel poskytne celnímu úřadu záruky veškeré požadované podrobnosti o záručních dokladech jednotlivé jistoty, které vystavil.
 4. U každého záručního dokladu sdělí ručitel osobě, která hodlá být držitelem režimu, tyto informace:
 a)
 referenční číslo jistoty;
 b)
 přístupový kód spojený s referenčním číslem jistoty.
 Osoba, která hodlá být držitelem režimu, nesmí přístupový kód měnit.
 5. Osoba, která hodlá být držitelem režimu, předloží na celním úřadu odeslání počet záručních dokladů odpovídající násobku částky 10 000 EUR, který je nezbytný k pokrytí celkové částky dluhu, který může vzniknout.
 6. Je-li v souladu s čl. 26 odst. 1 písm. b) přijato tranzitní prohlášení v listinné podobě, záruční doklady se v listinné podobě doručí celnímu úřadu odeslání, který si je ponechá. Daný celní úřad sdělí identifikační číslo každého záručního dokladu celnímu úřadu záruky, který je na záručním dokladu uveden.
 Článek 22
 Schválení závazku
 Závazek ručitele musí schválit celní úřad záruky, který jeho schválení oznamuje osobě, která je povinna poskytnout jistotu.
 Článek 23
 Zrušení schválení ručitele nebo závazku a odstoupení od závazku
 1. Celní úřad záruky může schválení ručitele nebo schválení závazku ručitele kdykoli zrušit. Zrušení celní úřad záruky oznámí ručiteli a osobě, která je povinna poskytnout jistotu.
 Zrušení schválení ručitele nebo závazku ručitele nabývá účinnosti šestnáctým dnem po dni, kdy ručitel obdržel rozhodnutí o zrušení nebo kdy se má za to, že je obdržel.
 2. Ručitel může od svého závazku kdykoli odstoupit. Odstoupení od závazku ručitel oznámí celnímu úřadu záruky.
 Odstoupení od závazku ručitele se nevztahuje na zboží, které již bylo v době, kdy odstoupení nabylo účinku, na základě daného závazku propuštěno do společného tranzitního režimu a stále se v něm nachází.
 Odstoupení od závazku ručitele nabývá účinnosti šestnáctým dnem po dni, kdy ručitel oznámil odstoupení celnímu úřadu záruky.
 3. Celní orgány země odpovědné za příslušný celní úřad záruky zaznamenají informace o zrušení schválení ručitele nebo závazku ručitele nebo o odstoupení od jistoty a den nabytí účinku do elektronického systému uvedeného v článku 9.
 KAPITOLA II
 Dopravní prostředky a prohlášení
 Článek 24
 Tranzitní prohlášení a dopravní prostředek
 1. Každé tranzitní prohlášení se týká pouze zboží propuštěného do společného tranzitního režimu, které se přepravuje nebo má přepravovat od jednoho celního úřadu odeslání k jednomu celnímu úřadu určení na jediném dopravním prostředku, v kontejneru nebo v nákladovém kusu.
 Jedno tranzitní prohlášení se však může týkat zboží, které se přepravuje nebo má přepravovat od jednoho celního úřadu odeslání k jednomu celnímu úřadu určení ve více než jednom kontejneru nebo ve více než jednom nákladovém kusu, jestliže jsou kontejnery nebo nákladové kusy naloženy na jediný dopravní prostředek.
 2. Pro účely tohoto článku a pod podmínkou, že se přepravované zboží odesílá společně, se za jediný dopravní prostředek považuje/í:
 a)
 silniční vozidlo s jedním nebo více přívěsy nebo návěsy;
 b)
 souprava spojených železničních podvozků nebo vagónů;
 c)
 lodě tvořící jeden celek.
 3. Pokud se pro účely společného tranzitního režimu jediný dopravní prostředek používá pro nakládku zboží u více celních úřadů odeslání i pro vykládku u více celních úřadů určení, podává se pro


text:
každou zásilku samostatné tranzitní prohlášení.
 Článek 25
 Tranzitní prohlášení prostřednictvím elektronického zpracování dat
 Náležitosti a struktura údajů v tranzitním prohlášení jsou stanoveny v přílohách A1, A2 a B6 dodatku III.
 Článek 26
 Tranzitní prohlášení v listinné podobě
 1. Celní orgán přijme tranzitní prohlášení v listinné podobě v následujících případech:
 a)
 je-li zboží přepravováno cestujícími, kteří nemají přímý přístup k elektronickému tranzitnímu systému, za podmínek uvedených v článku 27;
 b)
 je-li použit záložní postup podle přílohy II v případě dočasného selhání:
 i)
 elektronického tranzitního systému;
 ii)
 elektronického systému, který držitelé režimu používají pro podávání prohlášení pro společný tranzitní režim za použití elektronického zpracování dat;
 iii)
 elektronického propojení mezi elektronickým systémem, který používají držitelé režimu pro podávání prohlášení pro společný tranzitní režim za použití elektronického zpracování dat, a elektronickým tranzitním systémem;
 c)
 jestliže tak země společného tranzitního režimu rozhodne.
 2. V rámci uplatňování odst. 1 písm. a) a c) zajistí celní orgány, aby údaje o tranzitu byly zaznamenány v elektronickém tranzitním systému a za použití daného systému vyměňovány mezi celními orgány.
 3. Přijetí tranzitního prohlášení v listinné podobě uvedeného v odst. 1 písm. b) bodech ii) a iii) musí schválit celní orgány.
 Článek 27
 Tranzitní prohlášení pro cestující
 V případech uvedených v čl. 26 odst. 1 písm. a) vyhotoví cestující tranzitní prohlášení v listinné podobě v souladu s články 5 a 6 a přílohou B6 dodatku III.
 Článek 28
 Smíšené zásilky
 Zásilka může obsahovat zboží, které má být propuštěno do režimu T1, a zároveň i zboží, které má být propuštěno do režimu T2, pokud je každá položka zboží příslušným způsobem označena v tranzitním prohlášení kódy „T1“, „T2“ nebo „T2F“.
 Článek 29
 Ověření tranzitního prohlášení a odpovědnost držitele režimu
 1. Tranzitní prohlášení ověří deklarant.
 2. Jakmile držitel režimu podá tranzitní prohlášení celním orgánům, stává se tím odpovědný za:
 a)
 správnost a úplnost údajů uvedených v tranzitním prohlášení;
 b)
 pravost, správnost a platnost veškerých podkladů tranzitního prohlášení;
 c)
 splnění všech povinností v souvislosti s propuštěním zboží uvedeného v tranzitním prohlášení do společného tranzitního režimu.
 KAPITOLA III
 Formality u celního úřadu odeslání
 Článek 30
 Podání a přijetí tranzitního prohlášení
 1. Tranzitní prohlášení se podává u celního úřadu odeslání.
 2. Celní úřad odeslání tranzitní prohlášení přijme, jsou-li splněny následující podmínky:
 a)
 obsahuje veškeré údaje nezbytné pro účely společného tranzitního režimu stanovené v příloze II dodatku III;
 b)
 je doprovázeno všemi nezbytnými doklady;
 c)
 zboží, k němuž se tranzitní prohlášení vztahuje, bylo celním orgánům předloženo v úředních hodinách.
 Na žádost deklaranta může celní úřad odeslání povolit, aby zboží bylo předloženo mimo tyto úřední hodiny nebo na jakémkoli jiném místě.
 3. Celní orgány mohou povolit, aby doklady uvedené v odst. 1 písm. b) nebyly předloženy na celním úřadě odeslání. V tom případě uvedené doklady zůstanou v držení deklaranta a jsou k dispozici celním orgánům.
 Článek 31
 Změna tranzitního prohlášení
 1. Deklarantovi se na jeho žádost povolí změna jednoho nebo více údajů v tranzitním prohlášení, které již bylo celními orgány přijato. Změnou však nesmí být rozšířena působnost tranzitního prohlášení na jiné zboží než na zboží, které v něm bylo


text:
původně uvedeno.
 2. Změna se však nepovolí, jestliže je o její provedení požádáno poté, co došlo k jedné z těchto událostí:
 a)
 celní orgány informovaly deklaranta o svém záměru provést kontrolu zboží;
 b)
 celní orgány zjistily nesprávnost údajů uvedených v celním prohlášení;
 c)
 celní orgány zboží propustily.
 Článek 32
 Zrušení platnosti tranzitního prohlášení
 1. Na žádost deklaranta zruší celní úřad odeslání platnost již přijatého tranzitního prohlášení v každém z těchto případů:
 a)
 je-li přesvědčen, že zboží má být neprodleně propuštěno do jiného celního režimu;
 b)
 je-li přesvědčen, že v důsledku zvláštních okolností již není propuštění do celního režimu, do kterého bylo zboží navrženo v prohlášení, odůvodněné.
 Pokud však celní úřad odeslání informoval deklaranta o svém záměru provést kontrolu zboží, přijme se žádost o zrušení platnosti celního prohlášení poté, co bude tato kontrola provedena.
 2. Platnost tranzitního prohlášení se nezruší poté, co bylo zboží propuštěno, s výjimkou případů, kdy:
 a)
 zboží ve volném oběhu ve smluvní straně bylo chybně navrženo do společného tranzitního režimu a jeho celní status jako zboží ve volném oběhu v téže smluvní straně byl poté prokázán;
 b)
 zboží bylo omylem navrženo ve více než jednom celním prohlášení.
 Článek 33
 Trasa přepravy ve společném tranzitním režimu
 1. Zboží propuštěné do společného tranzitního režimu se přepraví k celnímu úřadu určení po ekonomicky odůvodněné trase.
 2. Považuje-li to celní úřad odeslání nebo deklarant za nezbytné, stanoví tento celní úřad pro přepravu zboží během společného tranzitního režimu trasu, přičemž vezme v úvahu veškeré příslušné informace sdělené deklarantem.
 Při stanovení trasy zanese celní úřad do elektronického tranzitního systému alespoň země, přes které se má tranzit uskutečnit.
 Článek 34
 Lhůta pro předložení zboží
 1. Celní úřad odeslání stanoví lhůtu, v níž má být zboží předloženo celnímu úřadu určení, přičemž zohlední:
 a)
 trasu;
 b)
 dopravní prostředek;
 c)
 dopravní předpisy nebo jiné právní předpisy, jež by mohly mít dopad na stanovení lhůty;
 d)
 veškeré příslušné informace sdělené držitelem režimu.
 2. Pokud lhůtu stanoví celní úřad odeslání, je závazná pro celní orgány zemí, na jejichž území zboží během operace společného tranzitu vstupuje, a tyto orgány ji nejsou oprávněny měnit.
 Článek 35
 Ověření tranzitního prohlášení a kontrola zboží
 1. Za účelem ověření správnosti údajů uvedených v tranzitním prohlášení, které bylo přijato, celní úřad odeslání může:
 a)
 kontrolovat prohlášení a podklady;
 b)
 požadovat od deklaranta poskytnutí dalších dokladů;
 c)
 kontrolovat zboží;
 d)
 odebírat vzorky za účelem analýzy nebo důkladné kontroly zboží.
 2. Celní úřad odeslání ověří existenci a platnost jistoty.
 3. Kontrola zboží stanovená v odst. 1 písm. c) se provede v úředních hodinách na místech k tomu určených celním úřadem odeslání. Na žádost deklaranta mohou celní orgány provést kontrolu zboží mimo tyto úřední hodiny nebo na jakémkoli jiném místě.
 Článek 36
 Identifikace celních závěr
 Celní úřad odeslání zaznamená počet celních závěr, které přiložil, a jedinečné identifikátory celních závěr do elektronického tranzitního systému.
 Článek 37
 Způsobilost k přiložení celní závěry
 Silniční vozidla, přívěsy, návěsy a kontejnery schválené pro přepravu zboží pod celní závěrou v souladu s mezinárodní dohodou, jíž jsou Unie a země společného tranzitního režimu stranami, se


text:
rovněž považují za způsobilé k přiložení celní závěry.
 Článek 38
 Charakteristiky celních závěr
 1. Celní závěry musí splňovat alespoň tyto základní charakteristiky a technické požadavky:
 a)
 základní charakteristiky závěr:
 i)
 při běžném používání zůstávají neporušené a bezpečně připevněné;
 ii)
 jsou snadno kontrolovatelné a rozpoznatelné;
 iii)
 jsou vyrobeny takovým způsobem, aby jakékoliv jejich porušení, nedovolená manipulace s nimi nebo jejich odstranění zanechávaly stopy viditelné pouhým okem;
 iv)
 jsou určeny pro jedno použití nebo, pokud jsou určeny pro vícenásobné použití, jsou vyrobeny tak, aby při každém novém použití mohly být opatřeny zřetelným jedinečným identifikačním znakem;
 v)
 jsou opatřeny jedinečnými identifikátory celní závěry, které jsou trvalé, snadno čitelné a opatřené jedinečným číslem;
 b)
 technické požadavky:
 i)
 forma a rozměry závěr se mohou lišit podle použitého způsobu přiložení celní závěry, rozměry však musí být takové, aby umožňovaly snadnou čitelnost identifikačních znaků;
 ii)
 identifikační znaky závěr nesmí být padělatelné ani napodobitelné;
 iii)
 použitý materiál musí být odolný proti náhodnému rozlomení a proti nezjistitelnému padělání nebo opakovanému použití.
 2. Pokud závěry certifikoval příslušný subjekt podle mezinárodní normy ISO č. 17712:2013 „Kontejnery – mechanické plomby“, má se za to, že tyto závěry splňují požadavky stanovené v odstavci 1.
 V případě přepravy v kontejnerech se v co největší míře využívají závěry s vysokým prvkem zabezpečení.
 3. Na celních závěrách se uvádějí tyto údaje:
 a)
 slovo „Celní“ v jednom z úředních jazyků Unie či zemí společného tranzitního režimu nebo odpovídající zkratka;
 b)
 kód země ve formě dvoupísmenného kódu země ISO označující zemi, v níž byla závěra přiložena.
 Smluvní strany se mohou po vzájemné dohodě rozhodnout, že budou používat společné prvky a technologie zabezpečení.
 4. Každá země oznámí Komisi typy celních závěr, které používá. Komise tyto informace zpřístupní všem zemím.
 5. Pokaždé, když má být závěra odstraněna, a umožněna tak celní kontrola zboží, snaží se celní orgán, aby byla dle potřeby opět přiložena celní závěra s alespoň rovnocenným prvkem zabezpečení, a uvede informace o této skutečnosti, včetně nového čísla závěry, na doklady týkající se nákladu.
 6. Celní závěry, jež jsou v souladu s přílohou II tohoto dodatku ve znění rozhodnutí č. 1/2008 (2), se mohou používat až do vyčerpání zásob nebo do 1. května 2019 podle toho, co nastane dříve.
 Článek 39
 Jiná opatření ke ztotožnění zboží než přiložení celních závěr
 1. Celní úřad odeslání se může odchylně od čl. 11 odst. 1 úmluvy rozhodnout, že zboží propuštěné do společného tranzitního režimu neopatří celními závěrami, a namísto toho se spolehne na popis zboží v tranzitním prohlášení nebo v doplňujících dokladech, pokud je popis natolik přesný, aby umožnil snadné ztotožnění zboží, a pokud obsahuje informace o jeho množství a povaze a jakýchkoli zvláštních charakteristikách, jako jsou sériová čísla zboží.
 2. Pokud celní úřad odeslání nerozhodne jinak, nepřikládají se odchylně od čl. 11 odst. 1 úmluvy celní závěry ani na dopravní prostředky, ani na jednotlivé nákladové kusy obsahující zboží, jestliže je zboží:
 a)
 přepravováno letecky a buď jsou na každé zásilce připevněny štítky s číslem doprovodného leteckého nákladního listu, nebo zásilka tvoří nákladovou jednotku, na které je uvedeno číslo doprovodného leteckého nákladního


text:
listu;
 b)
 přepravováno po železnici a opatření ke ztotožnění přijímají železniční společnosti.
 Článek 40
 Propuštění zboží do společného tranzitního režimu
 1. Do společného tranzitního režimu se propustí pouze zboží, které bylo opatřeno celními závěrami v souladu s čl. 11 odst. 1, 2 a 3 úmluvy, nebo zboží, u kterého byla přijata jiná opatření ke ztotožnění zboží v souladu s čl. 11 odst. 4 úmluvy a článkem 39 tohoto dodatku.
 2. Při propuštění zboží předá celní úřad odeslání informace o operaci společného tranzitního režimu:
 a)
 deklarovanému celnímu úřadu určení;
 b)
 každému deklarovanému celnímu úřadu tranzitu.
 Tyto informace jsou založeny na údajích uvedených v tranzitním prohlášení, ve znění případných změn.
 3. Celní úřad odeslání oznámí propuštění zboží do společného tranzitního režimu držiteli režimu.
 Článek 41
 Tranzitní doprovodný doklad
 1. Celní úřad odeslání poskytne deklarantovi tranzitní doprovodný doklad. Tranzitní doprovodný doklad se poskytne s použitím tiskopisu stanoveného v příloze 3 dodatku III a obsahuje údaje stanovené v příloze A4 dodatku III.
 2. Je-li to třeba, doplní se tranzitní doprovodný doklad seznamem položek vyhotoveným s použitím tiskopisu stanoveného v příloze A5 dodatku III a obsahujícím údaje stanovené v příloze A6 dodatku III. Seznam položek tvoří nedílnou součást tranzitního doprovodného dokladu.
 KAPITOLA IV
 Formality během přepravy
 Článek 42
 Předložení tranzitního doprovodného dokladu
 Tranzitní doprovodný doklad a jiné doklady doprovázející zboží musí být kdykoli na požádání předloženy celním orgánům.
 Článek 43
 Předložení zboží přepravovaného ve společném tranzitním režimu celnímu úřadu tranzitu
 1. Zboží spolu s tranzitním doprovodným dokladem nesoucím odpovídající MRN se předkládá na každém celním úřadu tranzitu.
 2. Celní úřad tranzitu zaznamená průjezd zboží přes hranici na základě informací o operaci společného tranzitního režimu, které obdržel od celního úřadu odeslání. Celní úřady tranzitu daný průjezd oznámí celnímu úřadu odeslání.
 3. Celní úřady tranzitu mohou provádět kontroly zboží. Případná kontrola zboží se provádí zejména na základě informací o operaci společného tranzitního režimu obdržených od celního úřadu odeslání.
 4. Je-li zboží přepravováno přes jiný celní úřadu tranzitu, než který je deklarovaný, vyžádá si tento skutečný celní úřad tranzitu informace o operaci společného tranzitního režimu od celního úřadu odeslání a oznámí mu průjezd zboží přes hranici.
 5. Odstavce 1, 2 a 4 se nepoužijí v případě přepravy zboží po železnici, pokud celní úřady tranzitu mohou průjezd zboží přes hranici ověřit jinými prostředky. Takové ověření se provádí pouze v případě potřeby. Ověření lze provést dodatečně.
 Článek 44
 Události během přepravy zboží v rámci operace společného tranzitního režimu
 1. Dopravce je povinen opatřit tranzitní doprovodný doklad příslušnými záznamy a po události bez zbytečného odkladu předložit zboží spolu s tranzitním doprovodným dokladem nejbližšímu celnímu orgánu země, na jejímž území se nachází dopravní prostředek, jestliže:
 a)
 je dopravce nucen odchýlit se od trasy stanovené v souladu s čl. 33 odst. 2 v důsledku okolností, které nemohl ovlivnit;
 b)
 jsou závěry během přepravní operace poškozeny nebo s nimi bylo neoprávněně manipulováno z důvodů, které nemohl dopravce ovlivnit;
 c)
 je zboží pod dohledem celního orgánu přeloženo z jednoho dopravního prostředku na jiný dopravní prostředek;
 d)
 bezprostředně hrozící nebezpečí vyžaduje okamžitou částečnou nebo úplnou vykládku


text:
dopravního prostředku opatřeného celní závěrou;
 e)
 dojde k události, která může ovlivnit schopnost držitele režimu nebo dopravce dostát svým závazkům;
 f)
 dojde ke změně kteréhokoli z prvků tvořících jediný dopravní prostředek uvedený v čl. 24 odst. 2.
 Pokud celní orgány, na jejichž území se dopravní prostředek nachází, usoudí, že – jakmile učinily veškerá opatření, jež považují za nezbytná – daná operace společného tranzitního režimu může pokračovat, potvrdí záznamy, které dopravce zanesl do tranzitního doprovodného dokladu.
 2. V případě události uvedené v odst. 1 písm. c) nevyžadují celní orgány předložení zboží a tranzitního doprovodného dokladu s příslušnými záznamy, je-li zboží přeloženo z dopravního prostředku, který není opatřen celními závěrami.
 3. V případě události uvedené v odst. 1 písm. f) může dopravce poté, co opatřil tranzitní doprovodný doklad příslušnými záznamy, v operaci společného tranzitního režimu pokračovat, pokud je ze soupravy spojených železničních podvozků nebo vagónů odpojen jeden nebo více podvozků nebo vagónů v důsledku technických problémů.
 4. V případě události uvedené v odst. 1 písm. f), kdy dojde ke změně tahače silničního vozidla, aniž by došlo ke změně přívěsů nebo návěsů, celní orgán předložení zboží a tranzitního doprovodného dokladu s příslušnými záznamy nepožaduje.
 5. V případech uvedených v odstavcích 2, 3 a 4 je dopravce zproštěn povinnosti předložit zboží a tranzitní doprovodný doklad s příslušnými záznamy celnímu orgánu uvedenému v odstavci 1.
 6. Příslušné informace v tranzitním doprovodném dokladu týkající se událostí uvedených v odstavci 1 zaznamenají příslušné orgány do elektronického tranzitního systému u celního úřadu tranzitu nebo u celního úřadu určení.
 KAPITOLA V
 Formality u celního úřadu určení
 Článek 45
 Předložení zboží propuštěného do společného tranzitního režimu celnímu úřadu určení
 1. Jestliže je zboží propuštěné do společného tranzitního režimu dopraveno na celní úřad určení, danému celnímu úřadu se předloží:
 a)
 zboží;
 b)
 tranzitní doprovodný doklad;
 c)
 veškeré informace, které celní úřad určení požaduje.
 Předložení se uskuteční v úředních hodinách. Na žádost dotčené osoby však může celní úřad určení povolit předložení mimo tyto úřední hodiny nebo na jakémkoli jiném místě.
 2. Pokud se předložení uskutečnilo po uplynutí lhůty, kterou v souladu s čl. 34 odst. 1 stanovil celní úřad odeslání, a pokud je celnímu úřadu určení uspokojivě prokázáno, že dané zpoždění nelze přičítat držiteli režimu ani dopravci, má se za to, že držitel režimu lhůtu dodržel.
 3. Celní úřad určení si ponechá tranzitní doprovodný doklad a kontrola zboží se obecně provádí na základě údajů prohlášení pro společný tranzitní režim obdrženého od celního úřadu odeslání.
 4. Je-li společný tranzitní režim ukončen, celní úřad určení neshledal žádnou nesrovnalost a držitel režimu předloží tranzitní doprovodný doklad, potvrdí tento celní úřad na žádost držitele režimu daný doklad pro účely poskytnutí alternativního důkazu v souladu s čl. 51 odst. 1. Potvrzení sestává z otisku razítka daného celního úřadu, podpisu úředníka tohoto úřadu, data a této poznámky:
 „—
 Alternativní důkaz – 99202“.
 5. Společný tranzitní režim může být ukončen u jiného celního úřadu, než který je deklarovaný v tranzitním prohlášení. Tento celní úřad se poté považuje za celní úřad určení.
 Článek 46
 Stvrzenka
 1. Na žádost osoby předkládající


text:
zboží vystaví celní úřad určení stvrzenku o tom, že zboží a tranzitní doprovodný doklad byly danému celnímu úřadu předloženy.
 2. Stvrzenka se poskytuje prostřednictvím tiskopisu uvedeného v příloze B10 dodatku III, který předem vyplní dotčená osoba.
 3. Stvrzenku nelze použít jako alternativní důkaz prokazující ukončení společného tranzitního režimu ve smyslu čl. 51 odst. 1.
 Článek 47
 Oznámení o příchodu zboží ve společném tranzitním režimu a výsledky kontroly
 1. Celní úřad určení oznámí celnímu úřadu odeslání příchod zboží ve stejný den, kdy je zboží spolu s tranzitním doprovodným dokladem v souladu s čl. 45 odst. 1 předloženo.
 2. Je-li operace společného tranzitního režimu ukončena u jiného celního úřadu, než který je deklarovaný v tranzitním prohlášení, oznámí celní úřad, který se v souladu s čl. 45 odst. 5 považuje za celní úřad určení, příchod zboží celnímu úřadu odeslání ve stejný den, kdy je zboží spolu s tranzitním doprovodným dokladem v souladu s čl. 45 odst. 1 předloženo.
 Celní úřad určení deklarovaný v tranzitním prohlášení je o příchodu zboží informován celním úřadem odeslání.
 3. Oznámení o příchodu zboží uvedené v odstavcích 1 a 2 se nepovažuje za důkaz o řádném ukončení společného tranzitního režimu.
 4. Celní úřad určení oznámí výsledky kontroly celnímu úřadu odeslání nejpozději třetí den následující po dni, kdy je zboží v souladu s čl. 45 odst. 1 předloženo celnímu úřadu určení nebo na jiném místě. Ve výjimečných případech může být tato lhůta prodloužena až na šest dnů.
 5. Pokud však zboží přijímá schválený příjemce podle článku 87, vyrozumí se odchylně od odstavce 4 tohoto článku celní úřad odeslání nejpozději šestý den následující po dni, kdy je zboží dodáno schválenému příjemci.
 KAPITOLA VI
 Formality týkající se ukončení režimu
 Článek 48
 Ukončení a vyřízení režimu
 1. Společný tranzitní režim je ukončen a závazky držitele režimu jsou splněny, když je zboží propuštěné do tohoto režimu s požadovanými informacemi předloženo celnímu úřadu určení v souladu s celními předpisy.
 2. Celní orgány společný tranzitní režim vyřídí, jakmile mohou porovnáním údajů dostupných celnímu úřadu odeslání a údajů dostupných celnímu úřadu určení konstatovat, že tranzitní režim byl řádně ukončen.
 Článek 49
 Šetření pro zboží přepravované ve společném tranzitním režimu
 1. Pokud celní úřad odeslání neobdrží výsledky kontroly do šesti dnů v souladu s čl. 47 odst. 4 nebo 5 po obdržení oznámení o příchodu zboží, vyžádá si je daný celní úřad neprodleně u celního úřadu určení, který zaslal oznámení o příchodu zboží.
 Celní úřad určení zašle výsledky kontroly neprodleně po obdržení žádosti celního úřadu odeslání.
 2. Pokud celní orgán země odeslání dosud neobdržel informace, které umožňují vyřízení společného tranzitního režimu nebo vymáhání celního dluhu, vyžádá si příslušné informace od držitele režimu nebo od celního úřadu určení, jsou-li k dispozici dostatečné informace v místě určení, a to v těchto případech:
 a)
 celní úřad odeslání neobdržel oznámení o příchodu zboží do uplynutí lhůty pro předložení zboží stanovené v souladu s článkem 34;
 b)
 celní úřad odeslání neobdržel výsledky kontroly požadované v souladu s odstavcem 1;
 c)
 celní úřad odeslání zjistí, že oznámení o příchodu zboží nebo výsledky kontroly byly