text:
pro zajištění jejich výkonu. Za tímto účelem úmluva, zohledňujíc vývoj mezinárodních pravidel a pravidel Společenství, který byl popsán výše, stanoví rozšíření zásad nařízení Brusel I na smluvní strany a z podstatné části reprodukuje jeho ustanovení. Na paralelu s nařízením Brusel I je odkazováno opět v úvodu protokolu 2 k úmluvě, který zdůrazňuje podstatnou vazbu, jež existuje mezi těmito dvěma akty bez ohledu na skutečnost, že zůstávají navzájem odlišné. Struktura úmluvy je tedy založena na zásadách nařízení, které se staly základem Bruselské úmluvy.
 Tato úmluva je tedy dvojí úmluvou, která v rámci své oblasti působnosti upravuje přímou příslušnost soudů ve státech, které jsou úmluvou vázány, koordinaci mezi soudy v případě sporu o příslušnost, podmínky pro uznání soudních rozhodnutí a zjednodušený postup pro jejich výkon. V každém z uvedených bodů se znění nové úmluvy odchyluje od znění úmluvy z roku 1988, a to buď proto, že bylo sladěno s nařízením Brusel I, nebo proto, že byla zavedeno zvláštní ustanovení z důvodu zohlednění následného vývoje v judikatuře Soudního dvora, nebo z důvodu úpravy vztahu mezi úmluvou a nařízením.
 13.
 Mezi zásadami, na kterých je úmluva založena, je třeba věnovat pozornost zásadě, že pravidla stanovená v oblasti příslušnosti jsou komplexní, což znamená, že systém úmluvy zahrnuje i pravidla, která upravují příslušnost odkazem na vnitrostátní právní předpisy států vázaných úmluvou, k čemuž s některými výjimkami dochází v případě, kdy má žalovaný bydliště v zemi, která není stranou úmluvy. V již citovaném posudku 1/03 vyjádřil Soudní dvůr názor, že ustanovení určující příslušnost vnitrostátních soudů v článku 4 nařízení Brusel I bylo výkonem pravomocí Společenství spíše než uznáním, že členské státy měly pravomoci, které omezovaly oblast působnosti pravidel příslušnosti uvedených v nařízení. Pravidla příslušnosti v úmluvě jsou komplexní a skutečnost, že žalovaný má bydliště uvnitř či mimo území státu, který je vázán úmluvou, není kritériem vymezujícím oblast působnosti úmluvy, pokud jde o příslušnost (viz rovněž bod 37 níže).
 2. Věcná oblast působnosti (čl. 1 odst. 1 a 2)
 14.
 Věcná oblast působnosti úmluvy nebyla žádným způsobem změněna v porovnání s Luganskou úmluvou z roku 1988 a nové znění je totožné se zněním Bruselské úmluvy a nařízení Brusel I. Jak předchozí znění, tak i nová úmluva se ve své oblasti působnosti zabývá řízením a soudními rozhodnutími ohledně mezinárodních právních vztahů, včetně vztahů, které zahrnují nikoli dva smluvní státy, ale jeden smluvní stát a jeden nesmluvní stát (19); použije se automaticky, ať už se jí strany dovolávají či nikoli; a použije se pouze na občanské a obchodní věci, bez ohledu na povahu soudu. Úmluva se nevztahuje na daňové, celní či správní věci, avšak může se použít na spory mezi veřejnými správními orgány a jednotlivci, pokud tyto orgány nejednaly v rámci výkonu svých veřejných pravomocí (20). Věcná oblast působnosti úmluvy je rovněž vymezena prostřednictvím seznamu věcí, které jsou z ní vyloučeny, který zůstal nezměněn a který je obsáhleji rozebrán ve zprávách o dřívějších úmluvách (Jenardova zpráva, strany 10-13; Schlosserova zpráva, body 30-65; Evrigenis-Kerameusova zpráva, body 24-37).
 15.
 Pracovní skupina ad hoc projednala, zda by měla být věcná oblast působnosti úmluvy


text:
rozšířena prostřednictvím snížení počtu věcí vyloučených z jejího rozsahu. Komise navrhla, že úmluva by měla zahrnovat majetková práva plynoucí z manželských vztahů za účelem, mimo jiné, jejich propojení s vyživovacími povinnostmi, které jsou již v úmluvě zahrnuty (21). Avšak vzhledem ke značným rozdílům ve vnitrostátních právních předpisech a k tomu, že je žádoucí nepřekročit rámec přezkoumání stávajícího znění, bylo rozhodnuto odložit možné zahrnutí majetkových práv plynoucích z manželských vztahů do úmluvy. Pracovní skupina rovněž přezkoumala návrh, aby úmluva zahrnovala věci sociálního zabezpečení: sociální zabezpečení bylo původně vyloučeno z důvodu rozdílnosti vnitrostátních systémů, která způsobuje, že se někdy jedná o záležitost veřejnoprávní a někdy o záležitost soukromoprávní. Pracovní skupina rozhodla, že se raději nebude pokoušet dále prozkoumávat otázku, ohledně které nebylo dosaženo dohody v době přijetí nařízení č. 1408/71 (22), přestože uznala, že tato záležitost není zcela vyloučena z úmluvy, jak by se mohlo zdát ze znění článku 1, protože úmluva např. pokrývá řízení zahájené orgánem sociálního zabezpečení, který jménem jednoho nebo více příjemců sociálního zabezpečení žaluje třetí stranu odpovědnou za škodu (viz rovněž Schlosserova zpráva, bod 60). Zahrnuje rovněž žalobu v rámci regresního nároku, kterou veřejný orgán usiluje o to, aby mu osoba vystupující jako subjekt soukromého práva, uhradila částky, jež vyplatil prostřednictvím sociální pomoci rozvedenému manželu či rozvedené manželce a dítěti této osoby, za podmínky, že základ a podrobná pravidla pro podání takové žaloby se řídí pravidly soukromého práva o vyživovacích povinnostech. Nezahrnuje naopak žalobu v rámci práva na regres založenou na ustanoveních, která svěřují veřejnému orgánu pravomoc, která nemá soukromoprávní charakter (23).
 3. Strany, které jsou vázány povinnostmi uloženými úmluvou (čl. 1 odst. 3)
 16.
 Úmluva z roku 1988 při vymezení stran vázaných povinnostmi touto úmluvou uloženými použila výraz „smluvní státy“. Amsterodamská smlouva poskytla Společenství výlučnou pravomoc takovou úmluvu uzavřít, což znamenalo, že tato úmluva by již nebyla úmluvou mezi členskými státy Evropského společenství a jinými státy, ale namísto toho by se stala úmluvou, v níž samotné Společenství jedná jako smluvní strana jménem svých členských států (s výjimkou Dánska); výraz „smluvní státy“ je tudíž nedostatečný a proto byl v čl. 1 odst. 3 nahrazen pojmem „státy vázané touto úmluvou“, který je v porovnání s předchozí úmluvou novým pojmem. Nová definice uvádějící strany, které jsou vázány povinnostmi uloženými úmluvou, se rovněž zakládá na skutečnosti, že uplatňování úmluvy, jak ve vztahu k příslušnosti, tak i k uznávání a výkonu soudních rozhodnutí, obvykle spadá do pravomoci členských států Společenství, spíše než do pravomoci Společenství jako takového. Pouhý odkaz na smluvní strany úmluvy by proto nebyl vhodným či dostatečným pro zajištění správného uplatňování úmluvy. S tímto novým zněním zahrnuje odstavec 3 jak státy, které jsou smluvními stranami úmluvy - což znamená státy mimo Společenství: Island, Norsko a Švýcarsko, plus Dánsko, - tak členské státy Společenství, které mají povinnost provést úmluvu ve svých příslušných vnitrostátních právních systémech.
 17.
 Uvedené ustanovení nicméně uvádí, že tento výraz může rovněž znamenat Evropské společenství jako samostatnou stranu úmluvy, neboť některé povinnosti vyplývající z úmluvy se mohou vztahovat přímo na Společenství jako takové, nebo se mohou týkat uznání

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
a výkonu soudních rozhodnutí vydaných Soudním dvorem či jinými soudy Společenství s ním spojenými, jako je Soud prvního stupně či Soud pro veřejnou službu.
 S ohledem na jednání o čl. 70 odst. 1 písm. c) bylo nakonec dohodnuto nezahrnovat organizace pro regionální ekonomickou integraci mezi strany vázané povinnostmi vyplývajícími z úmluvy, ačkoli se mohou rovněž stát smluvními stranami.
 4. Vztah mezi úmluvou a nařízením Brusel I (článek 64)
 18.
 Vzhledem ke svému úzkému spojení s nařízením Brusel I se úmluva snaží poskytnout přesné vymezení oblasti působnosti obou nástrojů ve zvláštním ustanovení v článku 64. Tento článek do značné míry reprodukuje obsah ustanovení uvedeného v úmluvě z roku 1988, kterým se řídil vztah mezi uvedenou úmluvou a Bruselskou úmluvou (článek 54B) (24), přičemž zohledňuje vývoj, ke kterému mezitím v právních předpisech Společenství došlo. První dva odstavce tohoto ustanovení jsou stejně jako předtím určeny hlavně soudům členských států Společenství vázaných nařízením Brusel I, což jsou soudy, které se mohou nalézt v postavení, kdy by měly uplatnit oba nástroje, neboť soudy států vázaných pouze Luganskou úmluvou musí uplatnit v každém případě Luganskou úmluvu. Odstavec 3 je širší, neboť je určen rovněž soudům ve státech vázaných pouze Luganskou úmluvou. Toto ustanovení však může nabídnout vyjasnění kterémukoli soudu, zejména ve věcech litispendence a závislých řízení, jakož i ohledně uznávání soudních rozhodnutí.
 19.
 Ustanovení čl. 64 odst. 1 uvádí, že úmluvou není dotčeno používání nařízení Brusel I, Bruselské úmluvy a protokolu o výkladu této úmluvy z roku 1971 a dohody mezi ES a Dánskem ze strany členských států Evropského společenství (25). To znamená, že oblast působnosti těchto nástrojů zůstává nezměněna a není v zásadě omezena Luganskou úmluvou. Příslušnost soudů států vázaných nařízením Brusel I nebo dohodou ES-Dánsko je tedy nadále vykonávána v souladu s nařízením v případě osob, které mají bydliště ve státech, na které je odkazováno, a rovněž v případě osob, které mají bydliště v jiných státech, které nejsou stranami Luganské úmluvy. Rovněž jakékoli soudní rozhodnutí vydané v jednom státě vázaném nařízením musí být v jakémkoli jiném státě vázaném nařízením uznáno a vykonáno v souladu s podmínkami nařízení.
 20.
 Nicméně podle odstavce 2 se Luganská úmluva použije v některých situacích vždy, ať už ze strany soudů státu vázaného nařízením Brusel I i Luganskou úmluvou, nebo ze strany soudů státu vázaného pouze Luganskou úmluvou.
 Ve věcech příslušnosti se má Luganská úmluva použít ve všech případech soudy jakéhokoli státu vázaného úmluvou, včetně soudů států vázaných nařízením Brusel I, pokud má žalovaný bydliště na území státu, kde platí tato úmluva, ale nařízení nikoli. Stejná situace nastane v případě, kdy je příslušnost svěřena soudům takového státu článkem 22 nebo 23 úmluvy, protože existují výlučné příslušnosti, které je třeba vždy dodržovat.
 Dále ve vztahu k litispendenci a k závislým řízením upraveným v článcích 27 a 28, se Luganská úmluva použije ve všech případech, kdy je zahájeno řízení ve státě, v němž platí tato úmluva, ale neplatí nařízení Brusel I, jakož i ve státě, kde platí jak úmluva, tak nařízení. Z hlediska koordinace příslušnosti se proto se státy vázanými Luganskou úmluvou


text:
zachází jako s jediným územím.
 Ve věcech uznávání a výkonu soudních rozhodnutí se Luganská úmluva dále použije ve všech případech, kdy buď ve státě původu, nebo v dožádaném státě neplatí nařízení Brusel I. V důsledku toho se úmluva použije, když jsou oba státy stranami pouze Luganské úmluvy, nebo když je pouze jeden ze států stranou úmluvy a druhý je vázán nařízením.
 21.
 Úmluva rovněž přebírá ustanovení obsažené v odstavci 3 odpovídajícího článku úmluvy z roku 1988, podle nějž soud, u něhož byla podána žaloba, jenž je příslušný podle Luganské úmluvy, může odmítnout uznat či vykonat cizí soudní rozhodnutí, pokud se pravidlo pro příslušnost, na kterém původní soud své rozhodnutí založil, liší od pravidla pro příslušnost vyplývajícího z úmluvy a uznání či výkon jsou požadovány vůči žalovanému, který má bydliště ve státě, v němž platí úmluva a nikoli nařízení Brusel I. Toto pravidlo se nepoužije, pokud může být soudní rozhodnutí uznáno či vykonáno jinak v rámci právních předpisů dožádaného státu. Pracovní skupina ad hoc projednala vhodnost zachování tohoto pravidla, které je zjevně inspirováno nedostatkem důvěry států, které jsou stranami úmluvy, ve státy vázané nařízením. Ačkoli však toto pravidlo nebude s největší pravděpodobností nikdy uplatněno a navzdory pevné vzájemné důvěře, která mezi státy vázanými úmluvou existuje, může toto pravidlo nicméně poskytnout užitečnou záruku, vzhledem ke skutečnosti, že státy vázané nařízením Brusel I mohou volně měnit svá pravidla pro příslušnost prostřednictví postupů Společenství stanovených pro změnu právních předpisů Společenství bez souhlasu států, které jsou stranami pouze Luganské úmluvy.
 22.
 Dále by mělo být zdůrazněno, že vše, co bylo doposud uvedeno o vztahu mezi Luganskou úmluvou a nařízením Brusel I, se rovněž obdobně použije na vztah mezi Luganskou úmluvou a Bruselskou úmluvou a mezi Luganskou úmluvou a dohodou ES-Dánsko.
 KAPITOLA III
 PŘÍSLUŠNOST
 1.
 Obecná ustanovení
 1. Obecné pravidlo pro příslušnost (článek 2)
 23.
 Obecné pravidlo pro příslušnost v nové úmluvě je stejné, jako bylo v úmluvě z roku 1988. Je založeno na zásadě actor sequitur forum rei a zůstává spojeno s bydlištěm žalovaného ve státě vázaném úmluvou. Potvrzuje, že státní příslušnost žalovaného nehraje u příslušnosti žádnou roli (z důvodů, které jsou podrobně rozebrány v Jenardově zprávě, str. 14 a násl.). Osoby s bydlištěm ve státě, který je vázán úmluvou, musí být proto žalovány u soudů tohoto státu, ať už jsou jeho občany či nikoli (odstavec 1). Jak potvrzuje odstavec 2, osoby, které nemají občanství státu, v němž mají bydliště, podléhají stejným pravidlům pro určení příslušnosti jako občané tohoto státu. Je třeba poznamenat, že obecné pravidlo stejně jako v úmluvě z roku 1988 stanoví, že je příslušný stát, na jehož území má žalovaný bydliště, aniž by bylo dotčeno určení místní příslušnosti soudu v uvedeném státě na základě jeho vlastních vnitrostátních předpisů.
 24.
 S ohledem na návrh Komise (26) posoudila pracovní skupina ad hoc otázku, zda by nebylo vhodnější spíše než k bydlišti přihlížet k obvyklému pobytu žalovaného, jak je tomu v mnoha úmluvách, zejména v těch, které byly vypracovány v rámci Haagské konference mezinárodního práva soukromého, a v nařízení (ES) č. 2201/2003 o příslušnosti a


text:
uznávání a výkonu rozhodnutí ve věcech manželských a ve věcech rodičovské zodpovědnosti („nařízení Brusel II a“) (27). Pracovní skupina shledala, že kritérium bydliště by mělo být zachováno z několika důvodů: vzhledem k obtížím, kterým by čelily některé státy, jako je Spojené království, které ve svých vnitrostátních právních předpisech přijaly zvláštní definici bydliště pro účely uplatňování Bruselské a Luganské úmluvy; protože obvyklý pobyt byl některými odborníky považován za vhodnější spíše pro osobní a rodinné záležitosti, než pro záležitosti obchodní povahy; protože se nezdá, že by obvyklý pobyt byl vhodným spojujícím prvkem v případě společností a právnických osob; a protože obvyklý pobyt by v každém případě vyžadoval nezávislou definici, ohledně které by mohlo být obtížné dosáhnout shody.
 25.
 Možnost, že by se místo obvyklého pobytu přidalo k pojmu bydliště jako alternativní kritérium pro stanovení příslušnosti, byla rovněž odmítnuta, protože by to znásobilo možné příslušnosti v případech, kdy by se bydliště a obvyklý pobyt nacházely ve dvou různých státech (28). Bylo rovněž zdůrazněno, že použití bydliště jako zásadního kritéria pro stanovení příslušnosti se při uplatňování Bruselské a Luganské úmluvy nesetkalo se žádnými zvláštními obtížemi, bez ohledu na různé výklady bydliště podané vnitrostátními předpisy, přinejmenším v řízeních, v nichž byl žalovaný fyzickou a nikoli právnickou osobou.
 a) Bydliště fyzických osob (článek 59)
 26.
 Pracovní skupina ad hoc zvážila možnost stanovit nezávislou definici „bydliště“ v úmluvě, místo toho, aby se v této věci odkazovalo na vnitrostátní právní předpisy, jak učinily Bruselská úmluva a Luganská úmluva z roku 1988. Někteří odborníci navrhli, že společná definice bydliště fyzických osob by se mohla zakládat zejména na délce doby, po kterou byl žalovaný přítomen ve státě soudu, u nějž byla věc předložena; avšak s ohledem na skutečnost, že stávající úmluvy fungovaly dobře, neměla pracovní skupina za to, že by bylo vhodné takovou definici stanovit. I když pracovní skupina uznala možný přínos společné definice, upřednostnila ponechání vymezení významu bydliště, pokud jde o délku doby, po kterou se žalovaný na daném území nacházel, na vnitrostátních právních předpisech, bylo-li shledáno, že je taková definice nezbytná. Ustanovení článku 59 se proto neliší od odpovídajícího ustanovení článku 52 úmluvy z roku 1988 a bydliště fyzických osob je nadále vymezeno vnitrostátními právními předpisy státu, v němž mají bydliště.
 b) Sídlo společností a jiných právnických osob (článek 60)
 27.
 Případ společností a právnických osob je odlišný, neboť určení jejich „sídla“, které je pro tento účel považováno za jejich bydliště, bylo článkem 53 úmluvy z roku 1988 svěřeno pravidlům mezinárodního práva soukromého státu soudu, v němž probíhá dané řízení. Odkaz na vnitrostátní kolizní normy, které se zakládají na značně odlišných kritériích, nevyvolával v praxi mnoho problémů, avšak přesto může v budoucnu způsobit obtíže. Komise proto navrhla přijetí společné definice „bydliště“ pro společnosti, kterým by bylo místo, kde se nachází jejich ústřední správa, nebo případně jejich sídlo („registered office“) (29), aby mohla být společnost spojena s jedním právním systémem na základě faktických skutečností. Ujednání uvedené v novém článku 60 úmluvy zohledňuje návrh Komise, avšak zajišťuje, že soudy států vázaných úmluvou jsou příslušné i v případě, že se sídlo


text:
dané společnosti nenachází v žádném státě vázaném úmluvou, za podmínky, že ústředí je v jednom z těchto států a naopak. Toto řešení tedy přesahuje rámec návrhu Komise.
 28.
 Nová definice uvádí jako alternativy sídlo, ústředí, nebo hlavní provozovnu společnosti či jiné právnické osoby. Skutečnost, že jsou uvedeny jako alternativy znamená, že pokud i jediná z nich je ve státě vázaném úmluvou, může být daná společnost žalována u soudů tohoto státu, i když všechny ostatní jsou ve státě mimo úmluvu nebo v jiném státě vázaném úmluvou. V posledně uvedeném případě dojde v rámci úmluvy ke konkurenci příslušností a volba místa soudu bude ponechána na žalobci. Tato definice je částečně otevřena volbě výhodnějšího místa, která je do určité míry možná rovněž ve vztahu k bydlišti fyzických osob. Jako zdůvodnění lze uvést, že pokud se společnost rozhodne ponechat své ústředí na jiném místě, než je její hlavní provozovna, rozhodne se tím vystavit riziku, že může být žalována na obou místech.
 29.
 Především však definice odpovídá potřebě takového hraničního určovatele, který zajistí, že pokud je společnost zřízena ve státě, který je vázán úmluvou, nebo tam vyvíjí obchodní činnost, jakýkoli spor ohledně jejích činností náleží do příslušnosti států vázaných úmluvou, takže žalobce nebude připraven o možnost soudit se ve státě úmluvy. Rovněž tím umožňuje žalobci žalovat u soudů v místě, kde bude muset být soudní rozhodnutí pravděpodobně vykonáno. Žádné ze zvažovaných kriterií by samo o sobě těmto potřebám neodpovídalo. Zákonné sídlo nabízí významný stupeň jistoty, neboť je snadné jej identifikovat, avšak často se nachází jinde, než se nachází majetek společnosti a nehodí se tak pro výkon soudního rozhodnutí; navíc by to umožnilo společnosti mít ústředí ve státě vázaném úmluvou, nebo v něm vyvíjet svou hlavní obchodní činnost, zatímco sídlo by bylo jinde, a tudíž by společnost unikla před založením příslušnosti států vázaných úmluvou. Ústředí naopak poskytuje spojení s místem, jež je pro účely výkonu rozhodnutí vhodné, avšak jde o prvek, který je vlastní společnosti a často nesnadno zjistitelný, což ztěžuje určení příslušného soudu; a pokud se ústředí nachází ve státě mimo úmluvu, neumožnilo by toto kritérium společnosti, aby byla žalována ve státě vázaném úmluvou, i kdyby tam měla své sídlo či hlavní provozovnu. Dále je zajisté snazší zjistit a ověřit hlavní provozovnu, avšak pokud by se jednalo o jediný hraniční určovatel, neumožnilo by to založení příslušnosti vůči společnosti, která má svou hlavní provozovnu mimo členské státy vázané úmluvou, i kdyby tato společnost měla své sídlo a ústředí v jednom z těchto států a vyvíjela tam významnou část své obchodní činnosti.
 30.
 Tyto úvahy společně podporují výběr široké definice, která umožňuje společnosti nebo jiné právnické osobě být předvolána k soudu ve státě vázaném úmluvou, se kterým má významné spojení v podobě své ústřední správy, hlavní provozovny nebo sídla. Pojem „sídla“ není nicméně vhodným hraničním určovatelem pro společnost nebo právnickou osobu ve Spojeném království či Irsku, kde namísto něj odkazují právní systémy na místo, kde je společnost zanesena do rejstříku, jenž pro tyto účely existuje, nebo na místo vzniku společnosti. Kritérium zanesení do rejstříku (registrace) umožňuje, aby


text:
se toto pravidlo netýkalo jen společností jako takových, ale i jakéhokoli subjektu, který není fyzickou osobou, takže pojem „registered office“ má širší souvislosti než pojem „sídlo“ („seat“) uvedený v zakladatelských dokumentech. Ustanovení čl. 60 odst. 2 proto uvádí, že pro účely těchto dvou zemí se „sídlem“ rozumí „registered office“ nebo tam, kde taková registrace neexistuje, místo vzniku společnosti („place of incorporation“) nebo tam, kde takové místo neexistuje, místo, podle jehož práva byly společnost, jiná právnická osoba nebo sdružení fyzických nebo právnických osob založeny („formation“). Tento poslední odkaz na právo použité pro stanovení místa založení, které je považováno za sídlo, zohledňuje zejména případ „partnerství“ („partnership“) ve skotském právu, kde jediným kritériem, ke kterému je přihlíženo, je právo, podle kterého bylo partnerství zřízeno, bez ohledu na místo založení.
 31.
 Vypracování pojmu „bydliště“ pro společnosti a právnické osoby v článku 60 bylo vedeno rovněž snahou o harmonizaci obecného kritéria příslušnosti ve vztahu ke společnostem s hraničními určovateli uvedenými v článku 48 Smlouvy o ES pro účely uznání práva na usazení společností na území Společenství: Článek 48 uvádí „sídlo“ („registered office“), ústřední správu („central administration“) a hlavní provozovnu uvnitř Společenství. I když je potřeba, kterou řeší článek 48, odlišná - jeho účelem je identifikovat společnosti nebo firmy, které jsou oprávněny vyvíjet činnost ve všech členských státech - zdálo se jako odůvodněné použít stejné hraniční určovatele, aby se umožnilo žalovat společnosti u soudů jednoho ze států vázaných úmluvou. Jinými slovy, pokud jeden z hraničních určovatelů uvedených v článku 48 postačuje k tomu, aby se společnost stala společností Společenství, která může využívat výhod, jež jí toto postavení poskytuje, mělo by s ní být zacházeno jako se společností Společenství pro veškeré účely a měla by proto podléhat občanskoprávní příslušnosti členských států, v nichž vyvíjí činnost a je oprávněna vyvíjet činnost.
 32.
 Pojem „bydliště“ v této souvislosti je spojen s forum generale společností a právnických osob, aniž je dotčena definice „bydliště“ společnosti pro účely forum speciale pro zvláštní druhy sporů, jako jsou ty, jejichž předmětem je platnost založení, nulita nebo zrušení společností nebo jiných právnických osob, které mají sídlo ve státě vázaném úmluvou, nebo platnost rozhodnutí jejich orgánů, kterážto řízení jsou předmětem čl. 22 odst. 2 úmluvy (a budou projednána níže). Pro spory spojené s pojistnými smlouvami, spotřebitelskými smlouvami a individuálními pracovními smlouvami uvádějí články 9, 15 a 18 úmluvy zvláštní ustanovení, která se neliší od úmluvy z roku 1988. Koncept vysvětlený výše se nevztahuje ani na příslušnost ve sporech pramenících z činnosti pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny společnosti, na které se vztahuje čl. 5 odst. 5 úmluvy (zde rovněž zůstávají pravidla nezměněna).
 33.
 Nové znění úmluvy také ponechává nezměněné stanovení bydliště trustu, které odkazuje na mezinárodní právo soukromé soudu, u něhož byla podána žaloba. Zatímco použití tohoto ustanovení nepředstavuje zvláštní problémy ve státech, jejichž právní systémy uznávají trust jako právní institut, mohou nastat obtíže ve státech, v nichž je tento institut neznámý; v případě neexistence odpovídajících kolizních norem pro určení bydliště trustů v právním systému soudu, u něhož byla podána žaloba, může být tato otázka vázána na


text:
právní předpisy, kterým trust podléhá (Schlosserova zpráva, body 109-120).
 2. Nepoužití vnitrostátních pravidel pro příslušnost (článek 3)
 34.
 Jako v úmluvě z roku 1988 se lze od obecného pravidla pro příslušnost založeného na bydlišti žalovaného odchýlit pouze v souladu s pravidly pro příslušnost uvedenými v úmluvě, zejména v oddílech 2 až 7 hlavy II. To znamená, že pouze podle těchto pravidel může být osoba, ať již fyzická či právnická, která má bydliště ve státě vázaném úmluvou, žalována u soudů jiného státu vázaného úmluvou. Je třeba poznamenat, že ačkoli čl. 3 odst. 1 odkazuje obecně na „soudy“ jiného státu vázaného úmluvou, neponechává tento odkaz nezbytně vnitrostátní příslušnost soudů uvedeného státu netknutou: v mnoha případech mají pravidla pro příslušnost stanovená v hlavě II dopad nejen na příslušnost konkrétního státu, ale i na rozdělení místní příslušnosti mezi jeho soudy, a mohou svěřit příslušnost určitému soudu.
 35.
 Protože se jedná o výjimku z obecného pravidla, musí být odkaz na pravidla pro příslušnost stanovená v úmluvě považován za definitivní a vylučující jakákoli jiná pravidla pro příslušnost, ať už jsou nadbytečná či nikoli (například vnitrostátní pravidlo pro příslušnost, které odkazuje na místo pobytu žalobce, pokud se liší od bydliště). Systém úmluvy je založen na sjednocení pravidel pro příslušnost spíše než na pouhém vyloučení nadbytečných příslušností, přestože vnitrostátní pravidla, jejichž použití je vyloučeno, jsou ve skutečnosti často této povahy.
 36.
 V této souvislosti je čl. 3 odst. 2, spolu s přílohou I, na kterou odkazuje a v níž jsou uvedena vnitrostátní pravidla, která nelze použít (důvody pro přesunutí seznamu vnitrostátních pravidel z článku 3 do přílohy viz níže v diskuzi ohledně článku 77), zamýšlen pouze jako popis a návod pro subjekty uvádějící hlavní vnitrostátní pravidla, jejichž použití není dovoleno. Odstavec 1 uvádí, že řízení nelze zahájit u jiných soudů, než jsou soudy uvedené v oddílech 2 až 7 hlavy II, a z toho vyplývá, že jakékoli jiné kritérium pro příslušnost je vyloučeno bez ohledu na to, zda je pravidlo, které to stanoví, uvedeno v příloze I či nikoli. Takže se zdá, že je irelevantní, že ne všechny jazykové verze odstavce 2 uvádějí výraz „zejména“, který předcházel seznamu vnitrostátních pravidel v úmluvě z roku 1988 (30). Seznam v příloze I je pouze příkladný a neomezuje účinek odstavce 1, podle něhož všechna vnitrostátní pravidla, která nejsou v souladu s pravidly úmluvy, musí být považována za nepoužitelná.
 3. Žalovaný, který nemá bydliště ve státě vázaném úmluvou (článek 4)
 37.
 Nemá-li žalovaný bydliště na území některého státu vázaného touto úmluvou, řídí se příslušnost v souladu se systémem úmluvy vnitrostátními právními předpisy, což je potvrzeno v článku 4 nové úmluvy. Zde úmluva neposkytuje svá vlastní pravidla pro příslušnost, ale upravuje tuto otázku pouze nepřímo tak, že ji odkazuje na právní systém státu soudu, u něhož bylo zahájeno řízení. Bydliště žalovaného je tedy rovněž kritériem vymezujícím oblast působnosti pravidel úmluvy, která upravují příslušnost přímo a nezávisle, avšak není to obecné kritérium vymezující úpravu příslušnosti úmluvou.
 Správnost tohoto chápání věci, které již bylo uvedeno v publikacích k úmluvě z roku 1988, byla potvrzena Soudním


text:
dvorem v posudku 1/03, kde Soud, když hovořil o nařízení č. 44/2001, uvedl, že „Uvedené nařízení obsahuje soubor pravidel, která tvoří ucelený systém a která se použijí nejen na vztahy mezi jednotlivými členskými státy ... ale rovněž na vztahy mezi členským státem a třetím státem“ a zejména že „musí být čl. 4 odst. 1 ... vykládán v tom smyslu, že je součástí systému zavedeného tímto nařízením vzhledem k tomu, že toto nařízení řeší uvedenou situaci odkazem na právní předpisy členského státu, jehož soudu je věc předložena“ (31).
 38.
 Tento odkaz na vnitrostátní právní předpisy soudu, jemuž je věc předložena, se rovněž setkává s omezením pravidel stanovených přímo úmluvou, která se použijí bez ohledu na bydliště žalovaného. Jedná se o pravidla pro výlučnou pravomoc v článku 22 a pravidla pro ujednání o příslušnosti v článku 23, která jsou nyní rovněž uvedena v článku 4, přestože již v minulosti omezovala odkaz na vnitrostátní právní předpisy. Ponecháme-li tato dvě ustanovení stranou, odkaz na vnitrostátní právo znamená, že pokud má žalovaný bydliště ve státě, který není vázán úmluvou, pravidla pro příslušnost uvedená v příloze I mohou být použita i v případě, že vytvářejí nadbytečnou příslušnost. Dále stojí za zdůraznění, že čl. 4 odst. 2 potvrzuje, že zahraniční žalobci mají stejné oprávnění jako státní příslušníci státu soudu, jemuž je věc předložena, aby mohli využít pravidel pro příslušnost, která tam platí, přičemž jedinou podmínkou je, aby měli v uvedené zemi bydliště (viz Jenardova zpráva, s. 21-22).
 2.
 Zvláštní příslušnost
 1. Obecně
 39.
 Vedle obecného pravidla bydliště žalovaného ve státě vázaném úmluvou a jako alternativu k němu ponechává úmluva beze změny stávající strukturu, která stanoví zvláštní příslušnost a umožňuje tak žalobci, aby dle své volby podal žalobu v jiném státě vázaném úmluvou. Tyto příslušnosti se řídí články 5 až 7 úmluvy (odpovídajícími článkům 5, 6 a 6A úmluvy z roku 1988). Zatímco obecné pravidlo závisí na určovateli spojujícím žalovaného se soudem, zvláštní pravidla uznávají spojení mezi sporem samotným a soudem, na který se lze pro řešení tohoto sporu obrátit. Tyto příslušnosti odrážejí zásadu efektivity soudního řízení a budou odůvodněny, pouze existuje-li z procesního hlediska dostatečné spojení mezi sporem a soudem, kterému má být spor předložen, a to z pohledu shromažďování důkazů či vedení řízení (32) nebo za účelem zajištění lepší ochrany zájmů strany, proti níž řízení směřuje. Vzhledem ke komplexnímu systému příslušnosti v úmluvě se tato pravidla použijí bez ohledu na to, zda odpovídají příslušnostem stanoveným ve vnitrostátních právních předpisech států vázaných úmluvou (33).
 40.
 Zvláštní příslušnosti stanovené v úmluvě z roku 1988 zůstávají zčásti nezměněny, přestože znění někdy prochází malými úpravami čistě redakční povahy. Níže uváděné změny jsou proto takové, které překračují čistě redakční úpravu, ty, u nichž redakční úprava ve skutečnosti odráží podstatnou záležitost, a ty, u nichž je vzhledem k vývoji judikatury Soudního dvora třeba dalšího komentáře.
 Nedošlo k žádné významné změně a není potřeba dalšího komentáře k tomu, co bylo uvedeno výše v této zprávě a ve zprávách k předchozím úmluvám, pokud jde o pravidla pro příslušnost soudů státu, v němž má trust


text:
sídlo, je-li žalován zakladatel svěřenství, svěřenský správce nebo oprávněný ze svěřenství (čl. 5 odst. 6, viz Schlosserova zpráva, body 109-120), nebo pro příslušnost soudu, který zadržuje náklad nebo zboží, aby projednal spory o zaplacení odměny za pomoc nebo záchranu, pokud je tvrzeno, že žalovaný má práva k nákladu nebo zboží nebo tato práva měl v době záchrany (čl. 5 odst. 7, viz Schlosserova zpráva, body 121-123).
 41.
 To stejné lze uvést o zvláštních pravidlech svěřujících příslušnost soudu, u něhož byla podána původní žaloba, v případě vzájemné žaloby, která se týká stejné smlouvy či skutečností, na nich je založena původní žaloba (čl. 6 odst. 3, viz Jenardova zpráva, s. 28), nebo, ve věcech vztahujících se ke smlouvě nebo k nároku ze smlouvy, o pravidlech svěřujících příslušnost soudům státu vázaného touto úmluvou, na jehož území se nemovitost nachází, pokud jde o žalobu, která může být spojena se žalobou proti témuž žalovanému a která se týká věcných práv k nemovitostem proti (čl. 6 odst. 4, viz Jenard-Möllerova zpráva, s. 46-47, a Almeida Cruz-Desantes Real-Jenardova zpráva, bod 24).
 2. Smlouvy (čl. 5 odst. 1)
 42.
 Ze zvláštních příslušností uvedených v článcích 5, 6 a 7, které na rozdíl od obecného pravidla umožňují žalobci podat žalobu v jiném státě vázaném úmluvou, než je stát, kde má žalovaný bydliště, vyvolala bezpochyby nejvíce diskusí příslušnost ohledně žalob ze smluv. Ustanovení čl. 5 odst. 1 Luganské úmluvy z roku 1988, stejně jako odpovídající ustanovení v Bruselské úmluvě, umožňuje osobě, která má bydliště na území některého státu vázaného touto úmluvou, být žalována v jiném státě vázaném úmluvou „pokud předmět sporu tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy, u soudu místa, kde závazek, o nějž se jedná, byl nebo měl být splněn“; to bylo příčinou řady problémů při výkladu, ohledně definice „předmětu sporu tvořeného smlouvou nebo nároky ze smlouvy“, stanovení závazku, který má být splněn, a stanovení místa plnění. Tyto problémy vedly k řadě judikátů Soudního dvora, který dospěl k autonomním výkladům nebo odkázal věc zpět na vnitrostátní právní předpisy, aniž by překonal všechny obtíže vyvolané úmluvou.
 43.
 Pokud jde o definici „předmětu sporu tvořeného smlouvou nebo nároky ze smlouvy“, vnitrostátní právní předpisy smluvních států se liší a Soudní dvůr zaujal takový přístup, že jde o nezávislý pojem; neposkytl žádnou obecnou či abstraktní definici, avšak v jednotlivých případech naznačil, zda se v daném případě jedná o smluvní závazek či nikoli (34). Existence či platnost smlouvy je věcí vztahující se ke smlouvě (35). Pokud se žaloba týká jak porušení smluvního závazku, tak mimosmluvní odpovědnosti, nevzniká žádná akcesorická příslušnost: pro první nárok bude příslušnost stanovena v souladu s čl. 5 odst. 1 a pro druhý v souladu s čl. 5 odst. 3 o deliktní a kvazideliktní odpovědnosti vyplývající z mimosmluvního protiprávního či nedovoleného jednání, i když to může pro žalobce znamenat dvě samostatná řízení u různých soudů s tím, že této variantě lze (36) vždy předejít návratem k obecnému pravidlu bydliště žalovaného.
 44.
 Pokud jde o úpravu „závazku, o nějž se jedná“, čl. 5 odst. 1 v souvislosti s jednou a tou samou


text:
smlouvou výslovně připouští více příslušností,a to tak, že dává přednost skutečnému spojení mezi soudem a konkrétním sporem před stanovením jednotného statutu smlouvy. Hledání spravedlivé rovnováhy mezi těmito dvěma požadavky - skutečné spojení se sporem a jednotnost statutu smlouvy - vedlo Soudní dvůr k tomu, že uvedl, že výraz „závazek, o nějž se jedná“ odkazuje na smluvní závazek, na kterém se zakládá žaloba a z jehož nesplnění vychází, spíše než na závazek, jehož splnění je žalobcem výslovně požadováno (37).
 Stejným způsobem Soud uvedl, že pokud se návrh opírá o několik závazků vyplývajících z jedné smlouvy, soud, jemuž je věc předložena, může prohlásit, že je příslušný s odkazem na hlavní závazek (38); otázku, zda jde o závazky vedlejší či rovnocenné, rozhodne soud projednávající danou věc, obvykle na základě právních předpisů rozhodných pro danou smlouvu (39). Bez ohledu na tato soudní rozhodnutí dochází stále a pravidelně k tomu, že se na smlouvu vztahuje více než jedna příslušnost, zejména pokud jsou nároky založeny na závazcích vyplývajících ze stejné smlouvy, které jsou si rovny (40). Bylo zdůrazněno, že tato situace není vždy uspokojivá, zejména pokud může být povinnost zaplatit oddělena od zbytku smlouvy a věc předložena soudu místa, kde má být závazek plněn, kterým je často obecný soud žalobce.
 45.
 Pokud jde o určení místa plnění závazku, o nějž se jedná, mohla by být možná i jiná řešení -nezávislé řešení, nebo odkaz na lex fori - Soudní dvůr zvolil odkaz na lex causae napadeného závazku stanovený podle kolizních norem soudu, jemuž byla věc předložena (41), i v případech, kdy se strany samotné určí toto místo v doložce, která je podle rozhodného práva pro smlouvu platná (42). Tento výklad, který původně nenabízel žádné jednotné řešení nedostatku harmonizace kolizních norem smluvních států a který ponechal možnost volby výhodnějšího místa otevřenou, byl následně podpořen Římskou úmluvou ze dne 19. června 1980 o právu rozhodném pro smluvní závazky: přestože Římská úmluva používá pružný, objektivní hraniční určovatel; právo rozhodné pro smlouvu, a z toho důvodu místo plnění závazků, které ze smlouvy vyplývají, může být zpravidla předvídáno stranami. Avšak odkazem na rozhodné právo, jako na prostředek pro určení místa plnění závazku, nejsou dotčeny značné rozdíly mezi vnitrostátními právními předpisy o peněžních závazcích, a neřeší se problém, že pokud závazek, který je uplatňován u soudu, spočívá v povinnosti zaplatit, překrývá se místo plnění často s místem soudu žalobce, čímž poskytuje možnost pro volbu výhodnějšího místa.
 46.
 Bez ohledu na výklad poskytnutý judikaturou, který vyřešil některé obtíže, jsou výše popsaná pravidla mnohými považována za nedostatečná a Komise a členské státy předložily řadu návrhů na jejich změnu. Návrhy se různí, ale všechny směřují k omezení úlohy odkazu na místo plnění závazku, zajišťujíc přinejmenším do určité míry jednotu příslušnosti ohledně smlouvy, a usnadňují zjištění a předvídatelnost místa plnění, které má v daném případě sloužit jako základ pro příslušnost. Tyto návrhy a debata, kterou vyvolaly v pracovní skupině ad hoc, jsou popsány níže v rozsahu, který může být užitečný pro pochopení vzniku stávajícího znění.
 47.
 Nejradikálnějším návrhem, který má rovněž autoritativní podporu v literatuře (43), bylo,


text:
že by mělo být vypuštěno místo soudu plnění závazku, aby byly žaloby ze smluv ponechány běžnému soudu žalovaného, nebo aby si příslušnost případně zvolily strany. Toto řešení bylo pracovní skupinou ad hoc zamítnuto, protože místo soudu žalovaného nemusí být nejvhodnějším, je-li třeba provést šetření na místě, kam mělo být zboží dodáno nebo kde měly být služby poskytnuty, a protože strany nemusely být schopny zvolit místo soudu pro jejich spory. Pracovní skupina se proto obrátila k dalším návrhům, které by ponechaly forum smlouvy, přičemž by se vyhnuly obtížím stávajícího znění, nebo by je alespoň omezily.
 48.
 Mezi těmito návrhy byl i návrh odkázat na místo splnění závazku typického pro danou smlouvu s cílem vyhnout se roztříštění příslušnosti ohledně smlouvy a zabránit příslušnosti založené na závazku zaplatit, pokud samozřejmě nebyl peněžní dluh pro danou smlouvu charakteristickým závazkem. Návrh nebyl přijat z několika důvodů: mezinárodní smlouvy jsou často složité a charakteristický závazek není vždy jednoduché identifikovat; stanovení charakteristického závazku vyžaduje celkové posouzení smlouvy, které je ve fázi určování příslušnosti předčasné; určení místa plnění charakteristického závazku závisí na rozhodném právu, takže se nevylučuje potřeba odkázat na kolizní normy; a dále charakteristický závazek nepředstavuje nutně dostatečný hraniční určovatel mezi sporem a konkrétním soudem, pokud se spor přesune na jiný smluvní závazek. Lze upozornit, že jedna věc je určení rozhodného práva úsilím o vymezení smluvního vztahu jako celku homogenním způsobem, přestože některé části mohou být zjevně méně spojeny a příslušnost může být roztříštěná, a zcela jiná věc je vymezení hraničního určovatele pro spojení mezi sporem a soudem, který je nejvhodnější pro jeho rozhodnutí ve věci.
 49.
 Pracovní skupina ad hoc vyloučila možnost odkazu na závazek charakteristický pro smlouvu a zvážila možnost omezení oblasti působnosti čl. 5 odst. 1 pouze na některé smlouvy, konkrétně na smlouvy o prodeji, jak navrhovala Komise, s místem plnění, kterým se místo, kde byla nebo měla být uskutečněna dodávka, s výjimkou případů, kdy zboží bylo nebo mělo být dodáno na více než jedno místo; to by popřelo jakýkoli vztah k povinnosti spočívající v zaplacení (44). Proti omezenému řešení tohoto typu bylo zdůrazněno, že forum smlouvy je žádoucí nejen v případě smluv o prodeji, ale stejně tak i v případě smluv o poskytování služeb. Na druhé straně ve smlouvách tohoto typu není ve většině případů povinnost spočívající v zaplacení důležitým hlediskem, na kterém by se mohla zakládat příslušnost, samozřejmě s výjimkou případů smluv o finančních službách.
 Po řádném zvážení rozhodla pracovní skupina ad hoc, že nebude stávající znění radikálně měnit, ale upraví je tak, aby uvádělo, v případě smlouvy o prodeji nebo smlouvy o poskytování služeb, který závazek je tím, jehož místo plnění by mohlo poskytnout základ pro alternativní příslušnost k obecnému soudu žalovaného, a aby byl vyloučeno jakékoliv navázání na místo platby v rámci takových smluv, zatímco ponechá stávající ustanovení nezměněné pro všechny ostatní smlouvy a pro případy, v nichž se uvedená zvláštní pravidla ukázala nepoužitelnými (45).
 50.
 Ustanovení čl. 5 odst. 1 písm. a) nové úmluvy přebírá odpovídající ustanovení úmluvy z roku 1988 svěřujíc příslušnost soudu podle místa plnění závazku, o


text:
nějž se jedná. Oblast působnosti tohoto pravidla není ponechána zcela na výkladu kohokoli, kdo ho má použít, jak tomu bylo dříve: pro použití písmene a) uvádí písmeno b), že v případě smluv o prodeji zboží nebo poskytování služeb je místem plnění závazku, o nějž se jedná, místo - ve státě vázaném úmluvou - kam podle smlouvy zboží bylo nebo mělo být dodáno, nebo kde služby byly nebo měly být poskytnuty. Písmeno b) tedy uvádí závazek, jehož místo plnění slouží jako základ pro stanovení příslušnosti ohledně takových smluv nezávisle, bez ohledu na závazek, jehož plnění je předmětem sporu. Aniž by to výslovně uvádělo, přijímá zásadu charakteristického závazku a tedy vylučuje odkaz na závazek učinit platbu, i když se žaloba o tento závazek opírá.
 Pracovní skupina ad hoc do znění nezahrnula původní návrh Komise, aby písmeno b) výslovně vylučovalo případy, kdy zboží bylo nebo mělo být podle smlouvy o prodeji dodáno na více než jedno místo. V takovém případě, spočívá-li žaloba zároveň na všech závazcích dodat zboží, mohou být v odpovídajících případech navrhnuta různá řešení, aniž by byl dotčen jakýkoli další výklad tohoto ustanovení Soudním dvorem, jako je odkaz na hlavní místo dodání, volba žalovaného, pokud jde o místo dodání, kde podat žalobu, zcela nebo zčásti omezená na částečnou dodávku na tom místě, nebo dokonce odkaz na místo splnění finanční povinnosti, pokud je na této povinnosti založena žaloba. Soudní dvůr se již vyjádřil k paralelnímu ustanovení uvedenému v čl. 5 odst. 1 písm. b) nařízení Brusel I a uvedl, že „v případě více míst dodání v témže členském státě“ ... „ je soudem příslušným k rozhodnutí o všech nárocích ze smlouvy o prodeji zboží soud, v jehož obvodu se nachází místo hlavního dodání, které musí být určeno v závislosti na ekonomických kritériích. Při neexistenci určujících kritérií pro zjištění místa hlavního dodání může žalobce žalovat žalovaného u soudu místa dodání podle své volby“ (46). Otázky, které vyvstávají, a řešení, která mohou být nejvhodnější, když existuje více míst dodání v různých členských státech, ponechal Soudní dvůr úmyslně otevřené (47). Je samozřejmé, že podobné problémy nastanou i tehdy, kdy existuje několik míst poskytnutí služeb v různých členských státech.
 51.
 Pro určení místa plnění vychází písmeno b) z posouzení okolností, jehož cílem je vyloučit použití mezinárodního práva soukromého, které uvádí, že pokud se strany nedohodnou jinak, místo dodání zboží nebo poskytnutí služeb musí být identifikováno „podle smlouvy“. Je třeba zdůraznit, že toto ustanovení se použije „pokud nebylo dohodnuto jinak“ stranami; za těchto podmínek je autonomie vůle stran výslovně zachována rovněž pokud jde o určení místa plnění. Zůstává otevřena otázka, zda může toto ustanovení zcela zabránit použití kolizních norem soudu projednávajícího daný spor, pokud strany s dostatečnou přesností neuvedly místo dodání nebo poskytnutí služby a to může být stanoveno s pomocí práva rozhodného pro smlouvu, nebo pokud je předmětem sporu ve skutečnosti místo, kam bylo nebo mělo být zboží dodáno, nebo místo, kde byly nebo měly být poskytnuty služby.
 Písmeno b) je poté speciálním pravidlem, omezeným na smlouvy o prodeji a smlouvy o poskytnutí služeb, pro použití


text:
obecné zásady místa plnění závazku, o nějž se jedná, stanovené v písmenu a). Nepoužije se na smlouvy, které nespadají do žádné z těchto kategorií, a nepoužije se na uvedené kategorie, pokud se místo plnění smlouvy nachází ve státě, který není úmluvou vázán. Kdykoli je písmeno b) shledáno nepoužitelným, použije se písmeno a); to je ve skutečnosti uvedeno v písmenu c), které objasňuje a potvrzuje závěr, který by mohl být vyvozen z písmene a) a b) i bez toho. Například v případě smlouvy o prodeji, kdy má být závazek dodat zboží splněn ve státě vázaném úmluvou, nemůže být místo splnění závazku spočívajícího v provedení platby základem pro určení příslušnosti; pokud však má být závazek dodávky splněn ve státě, který není úmluvou vázán, mohl by se žalobce dovolat místa, kde měla být provedena platba, vždy za předpokladu, že toto místo se nachází ve státě vázaném úmluvou, přičemž by se použilo písmeno a), a to umožňuje zohlednění zvláštního závazku.
 52.
 Ohledně příslušnosti pro individuální pracovní smlouvy, jak je uvedeno v čl. 5 odst. 1 úmluvy z roku 1988, bylo předloženo několik návrhů na změnu; pracovní skupina ad hoc se rozhodla zabývat se touto otázkou samostatně v hlavě II (viz níže ve spojení s oddílem 5).
 3. Vyživovací povinnosti (čl. 5 odst. 2)
 53.
 První část ustanovení, v písmenech a) a b), zůstává nezměněna ve srovnání s ustanovením úmluvy z roku 1988, které bylo zase totožné s ustanovením Bruselské úmluvy navazující na úmluvu o přistoupení z roku 1978. Pro komentář proto viz předchozí zprávy (Jenardova zpráva, str. 24-25; Schlosserova zpráva, body 90-108).
 54.
 Soudní dvůr se zabýval tímto ustanovením při řadě příležitostí a vyjasnil několik aspektů. Soud uvedl, že pojem vyživovací povinnosti má být vykládán široce, aby zahrnoval jakoukoli povinnost, která má umožnit určité osobě, aby měla prostředky pro svou obživu, ať už pravidelnými či nepravidelnými platbami a bez ohledu na to, zda je závazek stanoven na základě zdrojů a potřeb. Proto ji může představovat platba jednorázové částky, pokud se její výše stanovila tak, aby zabezpečila předem stanovenou úroveň příjmů, nebo v převodu vlastnictví majetku, který má umožnit určité osobě, aby měla prostředky pro svou obživu. Pokud má takové ustanovení umožnit jednomu z manželů, aby měl prostředky pro svou obživu, nebo jsou-li při stanovení výše výživného zohledněny potřeby a zdroje každého z manželů, platba se týká vyživovací povinnosti a nikoli majetkových práv vyplývajících z manželských vztahů, což by bylo mimo oblast působnosti úmluvy (48). Jsou-li přítomny tyto charakteristiky vyživovací povinnosti, řídí se závazek ustanovením čl. 5 odst. 2 a spadá do oblasti působnosti úmluvy, i když je v řízení vedlejší věcí, jako například rozvodové řízení, které je samo o sobě vyloučeno (49).
 55.
 Pojem „oprávněné osoby“ je nezávislým pojmem, který je třeba stanovit s ohledem na účel pravidel úmluvy bez odkazu na vnitrostátní právní předpisy soudu, jemuž je věc předložena. Ustanovení čl. 5 odst. 2 neumožňuje rozlišit mezi osobou, jejíž právo na platby výživného bylo uznáno, a osobou, jejíž právo se ještě neurčilo, a tento pojem tedy nezahrnuje pouze osobu, jejíž právo na výživné


text:
bylo již stanoveno předchozím soudním rozhodnutím, ale i osobu, která o výživné poprvé žádá, bez ohledu na to, zda vnitrostátní právní předpisy omezují pojem oprávněná osoba na osoby v první kategorii (50). S ohledem na judikaturu Soudu měla pracovní skupina ad hoc za to, že není třeba měnit čl. 5 odst. 2 nahrazením výrazu „oprávněná osoba“ výrazem „žadatel o výživné“, jak navrhovala Komise (51).
 Pojem „oprávněné osoby“ nezahrnuje veřejný orgán, který podává žalobu pro náhradu částek, které vyplatil osobě oprávněné k výživnému, jejíž nároky na něj přešly, proti osobě povinné k hrazení výživného, neboť v takovém případě není třeba odepírat osobě povinné k hrazení výživného ochranu, kterou jí nabízí obecné pravidlo uvedené v článku 2 úmluvy (52).
 56.
 V písmenu c) je nové ustanovení ve věcech týkajících se výživného, které jsou vedlejší věcí v řízení ohledně rodičovské odpovědnosti: toto ustanovení svěřuje příslušnost soudu, který je podle svých vnitrostátních právních předpisů příslušný vést řízení ohledně rodičovské odpovědnosti, s výjimkou případů, kdy se tato příslušnost zakládá pouze na státní příslušnosti jedné ze stran. Mělo by však být uvedeno, že to žádným způsobem nemění ustanovení čl. 5 odst. 2 v jeho současné podobě v úmluvě z roku 1988 a nařízení Brusel I (53). Cílem písmene c) je pouze zajistit souběžnost mezi právními předpisy Evropského společenství a Luganskou úmluvou. Zejména 11. bod odůvodnění nařízení Brusel II a (nařízení Rady (ES) č. 2201/2003 ze dne 27. listopadu 2003) (54) vyjasňuje smysl pravidla pro příslušnost pro řízení ve věcech výživného, jsou-li vedlejší věcí v řízení o rodičovské odpovědnosti, a uvádí, že příslušnost pro takové nároky by měla být stanovena na základě čl. 5 odst. 2 nařízení Brusel I. S cílem vyhnout se jakýmkoli pochybnostem v Luganské úmluvě bylo proto vhodné vložit ustanovení vyjasňující tuto otázku.
 4. Deliktní akvazideliktní odpovědnost (čl. 5 odst. 3)
 57.
 Ve věcech „deliktní a kvazideliktní odpovědnosti“ vyvolala příslušnost „soudu místa, kde došlo ke škodné události“, stanovená v čl. 5 odst. 3 v úmluvě z roku 1988 (a dříve v Bruselské úmluvě), značné množství judikatury Soudního dvora částečně z podnětu Jenardovy zprávy, které se omezila na konstatování, že výbor odborníků, v němž fungoval Jenard jako zpravodaj, „nebyl toho názoru, že by měl upřesňovat, kde k události, jež vedla ke škodě nebo újmě, došlo, nebo zda se jedná o místo, kde byla škoda či újma pocítěna. Výbor dal přednost zachování formulace, která byla již přijata řadou právních systémů“ (55), přičemž je význam připisovaný formulaci samotné ponechán otevřený. Tato otázka byla nadnesena u Soudního dvora, který uvedl, že znění čl. 5 odst. 3 musí být chápáno tak, že jeho účelem je zahrnout jak místo, kde škoda nastala, tak místo, kde nastala událost, jež k dané škodě vedla, a že žalovaného lze žalovat u soudů jednoho z těchto dvou míst dle volby žalobce (56).
 Tento výklad neprovádí volbu mezi různými řešeními přijatými v rámci vnitrostátních právních předpisů, které za účelem určení, kde k protiprávnímu jednání spáchanému „na dálku“ došlo, vycházejí někdy z teorie místa jednání a někdy z teorie místa následku; to rozšiřuje prostor pro volbu


text:
výhodnějšího místa soudu. Je však třeba poznamenat, že odkaz výhradně na místo jednání by v mnoha případech odňal jakýkoli význam zvláštní příslušnosti určené podle místa deliktu, vzhledem k tomu, že místo jednání je často shodné s místem bydliště žalovaného, který je za delikt odpovědný, zatímco odkaz výhradně na místo, kde nastala škoda, by v mnoha případech každopádně nezabránil roztříštění žaloby.
 58.
 Komise navrhla, aby byla judikatura Soudního dvora potvrzena ve znění čl. 5 odst. 3, které by mělo odkazovat na „místo, kde událost, která vedla ke škodě, nastala“ i na „místo, kde byla škoda nebo její část utrpěna“ (57). Pracovní skupina ad hoc tento návrh nepřijala: měla za to, že potvrzení jasné a nezpochybnitelné judikatury v legislativním aktu je zbytečné a možná i nebezpečné, neboť použitá formulace, kdyby byla vložena do legislativního znění, by mohla samotná vést k novým výkladům. Navíc z pohledu odkazu na místo, kde škoda nastala, má návrh na svěření příslušnosti soudům „místa, kde byla škoda nebo její část utrpěna“, několik nevýhod. Pracovní skupina nezahrnula do právních předpisů vyjasnění podané Soudním dvorem v rozsudcích, které následovaly po původním rozhodnutí. V těchto rozsudcích Soud vyjasnil, že místo škody je místem, kde událost, která vedla ke škodě a způsobila deliktní a kvazideliktní odpovědnost, přímo způsobila své škodné důsledky vůči osobě, která byla přímou obětí této události (58), a nezahrnuje místo, kde podle tvrzení oběti tato utrpěla finanční škodu v návaznosti na původní škodu vzniklou a jí utrpěnou v jiném smluvním státě; takže to nelze formulovat tak rozsáhle, aby to zahrnovalo jakékoli místo, kde by mohly být pocítěny nepříznivé následky události, která již způsobila škodu, jež ve skutečnosti vznikla jinde (59). Kodifikace části judikatury Soudu, avšak nikoli celého jejího pozdějšího vývoje, by mohla vyvolat pochybnosti ohledně cíle právní úpravy v souvislosti s oblastí působnosti tohoto pravidla.
 59.
 Přiznání příslušnosti soudu „podle místa, kde byla škoda nebo její část utrpěna“ by navíc znamenalo, že pokud došlo ke škodě ve více než jednom státě, žalobce by mohl žalovat pro celkovou škodu v každém z těchto států, což by bylo v rozporu s judikaturou Soudního dvora: v případě urážky na cti ze strany tisku Soudní dvůr vyřešil problém plurality škody způsobené stejným jednáním tak, že soudům každého státu, ve kterém došlo k újmě, přisoudil příslušnost pro rozhodnutí o újmě způsobené v daném státě: jedinými soudy, které byly příslušné pro rozhodnutí o celé způsobené újmě, byly soudy místa bydliště žalovaného (60).
 Je pravdou, že řešení uvedená Soudním dvorem nutí žalobce, který utrpěl škodu v několika státech, podat vícero návrhů na zahájení řízení a vzhledem k různým právním předpisům, jež se použijí, to může vést k protichůdným rozhodnutím ve věci totožného skutkového jednání (61). Přiznání příslušnosti ohledně celkové škody jakémukoliv soudu v jehož obvodu byla utrpěna některá část škody, by na druhé straně rozšířilo prostor pro volbu výhodnějšího soudu a příliš zvýhodnilo žalobce. Pracovní skupina ad hoc přezkoumala alternativní návrh, aby byla příslušnost přiznána soudu ve státě, v němž nastala hlavní či rozhodující část škody. Toto řešení bylo nicméně posléze rovněž zamítnuto vzhledem k riziku,


text:
že posouzení, zda se jedná o hlavní a rozhodující část škody či nikoliv, by mohlo vést k častým sporům a nutilo by soud a strany, aby se zabývaly věcí samou již ve fázi, kdy se pouze určuje příslušnost.
 60.
 Pracovní skupina ad hoc, která se rozhodla neměnit čl. 5 odst. 3 způsobem navrženým Komisí, dlouze zvažovala možnost vyjasnění oblasti působnosti tohoto ustanovení v tom, zda se vztahuje pouze na nároky ze škody, která již vznikla, čemuž by doslovný výklad úmluvy z roku 1988 mohl napovídat, nebo zda se vztahuje i na nároky ze škody, která v budoucnu teprve hrozí.
 Pracovní skupina ad hoc měla na mysli především ty případy, kdy žaloba podaná veřejnými či soukromými organizacemi spotřebitelů vedla k soudnímu zákazu chránícímu kolektivní zájmy spotřebitelů, neboť se taková žaloba týkala jednání, které by mohlo způsobit škodu a které by jinak bylo mimo oblast působnosti čl. 5 odst. 3.
 Žaloby této povahy jsou běžné v soudní praxi skandinávských zemí, zejména ve švédském právu a je třeba, aby byly shodně upraveny, pokud jde o příslušnost a výkon soudních rozhodnutí, a bylo tím zajištěno, že podnikatelské subjekty, které se účastní na podvodných jednáních poškozujících spotřebitele ve členských státech Společenství - jako jsou klamavé obchodní praktiky nebo nepřiměřené podmínky ve vzorových smlouvách – nezůstaly mimo dosah jakéhokoli opatření či opravného prostředku jen proto, že se jejich sídlo nachází v jiném státě než je stát, v němž skutečně vyvíjejí činnost.
 Pracovní skupina ad hoc poznamenala, že tuto situaci pokrývá článek 31, který umožňuje navrhnout u soudu předběžná a zajišťovací opatření, která jsou dostupná podle vnitrostátních právních předpisů, neboť toto pravidlo se použije i tehdy, mají-li v praxi opatření konečný účinek (62). Rovněž vzala v úvahu rozšířenou ochranu spotřebitele podle směrnic Společenství, zejména směrnice 93/13/EHS o nepřiměřených podmínkách ve spotřebitelských smlouvách, která ve svém čl. 7 odst. 1 a 2 zavazuje členské státy k tomu, aby zavedly přiměřené a účinné právní prostředky proti používání nepřiměřených podmínek ve spotřebitelských smlouvách s tím, že tyto prostředky, musí opravňovat osoby nebo organizace s oprávněným zájmem na ochraně spotřebitelů k tomu, aby se v souladu s vnitrostátními právními předpisy mohly domáhat soudního, případně správního rozhodnutí, že dané všeobecné smluvní podmínky jsou nepřiměřené, a aby bylo vhodně a účinně zabráněno v dalším používání takových podmínek (63), a směrnice 98/27/ES o žalobách na zdržení se jednání v oblasti ochrany zájmů spotřebitelů, která ve svém článku 2 zavazuje členské státy, aby určily, které soudy, popř. které správní orgány jsou příslušné pro žaloby na zastavení nebo zákaz jednání, které je v rozporu s některou ze směrnic o ochraně spotřebitelů uvedených v příloze, a které orgány jsou současně oprávněné nařídit opatření, jako je zveřejněné rozhodnutí nebo uveřejnění opravného prohlášení, která by zastavila pokračující účinek protiprávního jednání a ukládala pořádkové sankce pro zajištění souladu s rozhodnutími (64).
 61.
 Vedle možnosti využití těchto různých právních ustanovení pracovní skupina ad hoc rovněž zohlednila skutečnost, že tyto směrnice neobsahují žádná pravidla pro určení příslušnosti a že jejich použití v různých členských státech nemusí být jednotné,a dále možnost, že vyvstanou


text:
pochybnosti ohledně toho, zda se vztahují na zdržovací žaloby podle vnitrostátních právních přepisů, a v neposlední řadě skutečnost, že tyto žaloby mohou být uplatněny i v případech, které se netýkají ochrany spotřebitele, například když žalobce požaduje, aby bylo žalovanému zabráněno v porušování práv duševního vlastnictví žalobce; tyto úvahy vedly pracovní skupinu k zahrnutí zvláštního ustanovení do čl. 5 odst. 3, které přiznává příslušnost soudům podle místa, kde ke škodné události došlo i v případě hrozící budoucí škody.
 Toto doplnění má vyjasnit oblast působnosti právních předpisů a nikoli měnit jejich podstatu vzhldem k tomu, že zahrnutí zdržovacích žalob lze jasně dovodit výkladem z předchozího znění (65). V tomto ohledu je třeba pamatovat na to, že základ zvláštní příslušnosti soudu podle místa škodné události spočívá v tom, že daný soud je obvykle nejvhodněji umístěným soudem pro rozhodnutí ve věci, vzhledem k jeho blízkosti ke sporu a snadnosti, s níž lze opatřit důkazy, a že tento důvod se použije nejen na nároky ze škody, která již vznikla, ale i na zdržovací žaloby ohledně jednání, z něhož škoda teprve hrozí. Soudní dvůr následně tento postoj zaujal i v souvislosti s Bruselskou úmluvou, přestože jeho odůvodnění bylo vedeno částečně změnou čl. 5 odst. 3 nařízení Brusel I, která byla stejná jako změny, jež jsou nyní prováděny v Luganské úmluvě (66).
 62.
 Ustanovení, které přiznává soudu příslušnost ohledně škodných událostí, které mohou v budoucnu nastat, se řídí právními závěry Soudního dvora, které umožňují žalobci zahájit řízení buď v místě, kde je třeba předejít činnosti, jež by způsobila škodu, nebo v místě, kde se má předejít samotné škodné události. Určení místa, kde ke škodné události „může dojít“, je v podstatě věcí skutkového zjištění, a tím pádem se jedná o záležitost pro rozhodovací činnost daného soudu. V souladu s přístupem, který přijal Soudní dvůr, se však musí jednat o místo, kde existuje nebezpečí okamžité škody, a nikoli o místo, kde může dojít k nepřímé finanční škodě. Existence nebezpečí, která může odůvodnit soudní příkaz, resp. zákaz určitého jednání, se určí v závislosti na právních předpisech státu, v němž byla podána zdržovací žaloba: toto pravidlo toliko upravuje příslušnost a nespecifikuje náležitosti soudního příkazu či zákazu, takže jeho povaha, obsah a podmínky, za kterých může být vydán, a osoby, které jej mohou požadovat, stanoví právní předpisy soudu, který se věcí zabývá, nebo ustanovení Společenství zaměřená na harmonizaci příslušných vnitrostátních právních předpisů.
 63.
 Jak již bylo uvedeno výše, zvláštní příslušnost pro vydávání soudních příkazů, resp. zákazů která jsou zde zvažována, se týká pouze nároků vztahujících se k jednání, které může způsobit škodu, jež není porušením smluvního závazku; v případě porušení smluvního závazku se lze domáhat nápravy u soudu příslušného podle smlouvy, jakožto alternativy k obecnému soudu žalovaného, jak je uvedeno v čl. 5 odst. 1. Je třeba si uvědomit, že pojem „deliktní a kvazideliktní odpovědnost“, stejně jako vymezení „předmět sporu, pokud jej tvoří smlouva nebo nároky ze smlouvy“, je třeba vykládat nezávisle, zejména s ohledem na systém a oblast působnosti úmluvy, a nejde o otázku, která je ponechávána na vnitrostátních právních předpisech.


text:
Soudní dvůr konkrétně uvedl, že „věci týkající se deliktní a kvazideliktní odpovědnosti“ zahrnují všechny žaloby, které usilují o určení odpovědnosti žalovaného a která nesouvisí se smlouvou obsahující závazek svobodně převzatý jednou stranou vůči druhé (67).
 5. Žaloby vyvolané trestným činem (čl. 5 odst. 4)
 64.
 Ustanovení svěřující příslušnost trestnímu soudu projednávat žaloby na náhradu škody nebo o uvedení do původního stavu vyvolané trestným činem bylo v nové úmluvě ponecháno. Pracovní skupina ad hoc projednala, zda by mělo toto ustanovení zůstat zachováno v totožném znění, či zda by mělo být pozměněno nebo dokonce vypuštěno. Bylo by skutečně vypuštěno návrhem, aby trestní soudy měly možnost projednávat občanskoprávní žaloby pouze tehdy, pokud by občanskoprávní soudy stejného místa mohly projednávat žaloby vyvolané stejným trestným činem v rámci úmluvy. Pracovní skupina se rozhodla ponechat toto pravidlo s ohledem na užitečnost zvláštní příslušnosti svěřené trestním soudům tam, kde vnitrostátní právo umožnilo podat občanskoprávní žalobu v rámci trestního řízení, která se nemusela nutně shodovat s příslušností místa porušení práva podle čl. 5 odst. 3.
 65.
 Návrh na změnu čl. 5 odst. 4 byl částečně spojen s přepracováním jiného ustanovení týkajícího se podání občanskoprávních žalob v trestněprávním kontextu v článku II protokolu 1 k úmluvě z roku 1988, které umožňuje osobám s bydlištěm v jednom smluvním státě, které jsou trestně stíhány u trestních soudů jiného smluvního státu, jehož nejsou státními příslušníky, za trestný čin, který nebyl spáchán úmyslně, aby byly obhajovány právním zástupcem, aniž by se musely dostavit osobně. Pokud soud nařídí jejich přítomnost a ony se nedostaví, nemusí být soudní rozhodnutí ohledně občanskoprávní žaloby vydané v trestním řízení uznáno v jiných státech vázaných úmluvou (68). Bylo navrhováno, aby toto pravidlo bylo jednak rozšířeno tak, aby zahrnovalo mezinárodní trestné činy, a jednak bylo omezeno tak, aby pouze uvádělo, že pokud trestní soud projednává rovněž občanskoprávní žalobu, má obžalovaný právo být ohledně občanskoprávní žaloby zastupován, aniž by se dostavil osobně, aniž by bylo poskytnuto upřesnění dopadů tohoto ustanovení na uznání soudního rozhodnutí. Tyto návrhy byly zamítnuty částečně proto, aby se zabránilo silnému zásahu do trestního práva států úmluvou, která se zabývá občanskoprávními a obchodněprávními záležitostmi.
 66.
 Článek II protokolu proto zůstal nezměněn (69) a s ohledem na souběžnost s nařízením Brusel I byl převeden do znění úmluvy, kde se nyní stal článkem 61. Je však třeba poznamenat, že rozhodnutí nerozšířit toto pravidlo na mezinárodní trestné činy bylo zmírněno Soudním dvorem, který uvedl, že článek II protokolu nelze vykládat v tom smyslu, že brání tomu, aby soud státu, ve kterém se uznání uplatňuje, mohl v souvislosti s ustanovením o veřejném pořádku v čl. 34 odst. 1 přihlížet ke skutečnosti, že v rámci žaloby na náhradu škody založené na úmyslném trestném činu odmítl soud státu původu vyslechnout obhajobu obviněného jen proto, že nebyl na jednání přítomen (70). Což je stejné, jako kdyby se uvedlo, že ustanovení ve stávajícím článku 61, které výslovně odkazuje na nedbalostní trestné činy, se použije rovněž na úmyslné trestné činy, a pokud k tomu nedojde, může být uznání soudních rozhodnutí odmítnuto z důvodu rozporu s veřejným pořádkem


text:
(71).
 6. Kanceláře pobočky společnosti (čl. 5 odst. 5)
 67.
 Ustanovení upravující místo soudu pobočky, zastoupení, nebo jiné provozovny pro spory vyplývající z jejich provozování neprošlo žádnou změnou. Ustanovení čl. 5 odst. 5 svěřuje zvláštní a místní příslušnost soudům místa, kde se nacházejí, s cílem vyhnout se odkazu na vnitrostátní právní předpisy. Pojem pobočky, zastoupení, nebo jiné provozovny je tedy nezávislým pojmem, který je společný státům vázaným úmluvou a zajišťuje právní jistotu. Soudní dvůr uvedl, že pojem pobočky, zastoupení, nebo jiné provozovny znamená místo podnikání, které se samotné prezentuje jako rozšíření mateřského subjektu, má vedení a je materiálně vybaveno pro sjednávání obchodu se třetími stranami tak, že tyto třetí strany si jsou vědomy, že mohou navázat právní vztah s mateřským subjektem v zahraničí, aniž by s ním musely přímo jednat (72). Tyto charakteristiky jsou splněny i tehdy, když je místo podnikání vedeno společností, která je z pohledu vnitrostátních právních předpisů o obchodních společnostech na mateřské společnosti nezávislá, má stejný název a totožné vedení a sjednává a vede obchody jako rozšíření mateřské společnosti, protože třetí strany musí být schopny se na takto vytvořenou formu spolehnout (73). Ochrana třetích stran v takovém případě vyžaduje, aby tato forma bylo považována za rovnocennou existenci pobočky bez právní nezávislosti.
 Na základě popsaného konceptu je na soudu, aby v jím projednávané věci ověřil důkazy existence skutečné vedlejší provozovny.
 68.
 Spory, které vznikly ohledně poboček, zastoupení, nebo jiných provozoven, pro které tento článek stanoví zvláštní příslušnost, která může nahradit obvyklé místo soudu žalovaného, se týkaly smluvních a mimosmluvních práv a povinností spojených s vedením provozovny (nájem, vztah se zaměstnanci atd.), smluvních závazků, které provozovna uzavřela jménem mateřské společnosti a které mají být splněny ve státě, v němž se nachází místo podnikání, a mimosmluvních závazků vyplývajících z činností, do kterých je provozovna zapojena v místě, kde se nachází, jménem mateřské společnosti (74).
 Zde je opět na soudu, jemuž je věc předložena, aby ověřil a zjistil vztah na kterém spočívá, s ohledem na koncept sporu vyvolaného činností pobočky, zastoupení, nebo jiné provozovny, jak je zde uvedeno.
 7. Více než jeden žalovaný a žaloba o záruku nebo intervenční žaloba (čl. 6 odst. 1 a 2)
 69.
 Z různých situací, kdy může být příslušnost založena na spojení mezi podanou žalobou a jinou žalobou, kde se příslušnost řídí úmluvou, byla pociťována potřeba vyjasnění případu, kdy existuje více než jeden žalovaný, což umožňuje žalobci podat návrh na zahájení řízení u soudu místa bydliště kteréhokoli z nich. V takovém případě je skutečná oblast působnosti tohoto ustanovení je považována za nejistou. Při neexistenci jakéhokoli údaje v původním textu Bruselské úmluvy zdůraznila Jenardova zpráva, že příslušnost, která byla odvozena z místa bydliště jednoho z žalovaných, byla přijata proto, že to umožnilo vyhnout se tomu, aby ve smluvních státech byla vydávána vzájemně si odporující soudní rozhodnutí, a nebyla odůvodněna tam, kde byla žaloba podána pouze s cílem vyhnout se příslušnosti soudů státu, v němž má žalovaný bydliště (75).
 Soudní dvůr uvedl, že čl. 6 odst. 1 vyžaduje, aby žaloby podané žalobcem souvisely takovým způsobem, že kdyby o


text:
nich bylo rozhodováno samostatně, mohlo by to vést k vzájemně si odporujícím soudním rozhodnutím (76). Pracovní skupina ad hoc měla za to, že je vhodné kodifikovat judikaturu v této věci a vymezit, jaký vztah by měl mezi žalobami existovat, pokud má být příslušnost ohledně všech žalovaných svěřena soudům místa bydliště jednoho z nich. Lze poznamenat, že přijatý pojem závislosti se shoduje s pojmem uvedeným v čl. 28 odst. 3, přestože předpoklady a účely tohoto ustanovení jsou odlišné: je zaměřeno na koordinaci příslušnosti států vázaných úmluvou, spíše než na zjišťování soudu či soudů jednoho ze států, který je příslušný.
 70.
 Oproti názoru předloženému Komisí (77) se pracovní skupina ad hoc nedomnívala, že je nezbytné kodifikovat jinou zásadu uvedenou v Jenardově zprávě, podle níž je příslušnost odůvodněna pouze tehdy, když výlučným cílem žaloby není zbavit jednoho ze žalovaných jeho vlastního příslušného soudu. Pracovní skupina byla toho názoru, že skutečnost, že mezi oběma nároky musí existovat úzký vztah, spolu s požadavkem, aby soud, kterému byla věc předložena, byl soudem místa bydliště jednoho ze žalovaných (78), postačují pro vyloučení zneužití tohoto pravidla (79); to není případ žaloby o záruku nebo intervenční žaloby nebo jiných řízení třetí strany, která upravuje čl. 6 odst. 2, kdy bylo výslovně odkázáno na tuto zásadu, aby se předešlo tomu, že by třetí strana byla žalována u nevhodného osudu. Lze zdůraznit, že pokud existuje více než jeden žalovaný, příslušnost se objektivně zakládá na úzkém vztahu mezi žalobami, který musí být prokázán žalobcem, zatímco v případě žaloby o záruku nebo intervenční žaloby nebo řízení třetí strany není žádné úzké spojení požadováno. „Související povaha hlavní žaloby a žaloby o záruku nebo intervenční žaloby“ (80) je dostačující bez ohledu na základ, podle kterého je soud příslušný v původním řízení, a z toho důvodu by bylo vhodné, aby existovalo ustanovení zaručující právo žalovaného být žalován u soudu, který by byl v jeho případě příslušný, i když ukládá žalovanému samotnému povinnost dokázat, že byl tohoto práva zbaven.
 71.
 Pracovní skupina ad hoc nepovažovala za nezbytné ani zahrnutí do čl. 6 odst. 1 ustanovení zaměřené na zabránění tomu, aby bylo dané ustanovení uplatněno na žalované, kteří se dohodli na ustanovení o volbě místa soudu se žalovaným v souladu s článkem 23 úmluvy. Komise za tímto účelem předložila návrh, avšak výlučná příslušnost stanovená v článku 23 má přednost před jakoukoli jinou příslušností upravenou úmluvou a podléhá pouze ustanovením uvedeným v čl. 23 odst. 5, takže neexistuje žádný prostor pro pochybnosti při výkladu a žádný důvod pro opakování zásady ve zvláštním pravidle určujícím příslušnost. Skutečnost, že zpráva odkazuje na takovou přednost pouze v komentáři k čl. 6 odst. 2, není důkazem pro opak, neboť toto pravidlo pro příslušnost má přednost před všemi pravidly pro příslušnost v úmluvě s výjimkou těch, jež jsou uvedena v samotném článku 23. To samozřejmě neplatí pro ustanovení o volbě místa soudu, které strany nezamýšlejí jako výlučné povahy (v případě výlučné povahy viz níže ve spojení s článkem 23).
 72.
 Dále je třeba poznamenat, že specifika ve věcech žalob o záruku nebo intervenčních žalob


text:
některých států vázaných úmluvou, které podléhaly zvláštnímu pravidlu, podle kterého byl čl. 6 odst. 2 Bruselské úmluvy prohlášen za nepoužitelný, což je pravidlo, které bylo opakováno v článku V protokolu 1 k úmluvě z roku 1988, jsou v nové úmluvě upravena opět stejně, a zejména v článku II protokolu 1. Uvedený článek stanoví, že k příslušnosti stanovené v čl. 6 odst. 2 a v článku 11 se zcela nepřihlíží ve státech vázaných touto úmluvou, na něž se odkazuje v příloze IX úmluvy (Německo, Rakousko, Maďarsko a Švýcarsko (81), zatímco osoby s bydlištěm v jiném státě vázaném úmluvou mohou být žalovány u soudů uvedených států podle pravidel o zapojení třetí strany, která jsou tam stanovena. Avšak rozhodnutí přijatá v jiných státech podle čl. 6 odst. 2 a článku 11 budou uznána a vykonána v dotyčných státech podle zvláštního ustanovení v hlavě III úmluvy (pro komentář o důvodech pro toto zvláštní ustanovení pro některé státy viz Jenardova zpráva, str. 27-28; Schlosserova zpráva, bod 135; a Jenard-Möllerova zpráva, bod 105) (82). Článek II protokolu 1 doplňuje nový odstavec (odstavec 2), který stanoví, že během ratifikace může Evropské společenství prohlásit, že k řízením uvedeným v čl. 6 odst. 2 a článku 11 se v některých jiných členských státech nepřihlíží, a takovém případě poskytne informace o pravidlech, která se použijí místo nich (83). Nepoužitelnost čl. 6 odst. 2 a článku 11 v Německu, Rakousku a Maďarsku je rovněž uznána v nařízení Brusel I (článek 65).
 3.
 Ochranné příslušnosti
 1. Pojištění (články 8 až 14)
 73.
 Ve věcech pojištění úmluva zachovává nezávislý a úplný režim s výjimkou odkazu na článek 4 a čl. 5 odst. 5; Ustanovení čl. 9 odst. 2 poskytuje větší oblast působnosti soudu pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny, což umožňuje založit příslušnost na existenci pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny i v případě, že pojistitel nemá bydliště ve státě vázaném úmluvou. Za účelem ochrany slabší strany v pojišťovacím vztahu zachovává úmluva dřívější strukturu, rozlišujíc mezi postavením pojistitele na jedné straně a pojistníka, pojištěného nebo oprávněné osoby na straně druhé, a poskytuje různá kritéria pro příslušnost v závislosti na tom, zda jeden či druhý má postavení žalobce nebo žalovaného (viz Jenardova zpráva, str. 30-33, a Schlosserova zpráva, body 136-152).
 74.
 Podle úmluvy z roku 1988 může být pojistitel žalován nejen u soudů státu, kde má bydliště - a ve zvláštních případech u jiných soudů - ale i u soudů místa bydliště pojistníka na základě žaloby podané pojistníkem; avšak pojistitel by mohl žalovat pojistníka, pojištěného nebo oprávněnou osobu pouze u soudů státu, kde mají bydliště. Toto pravidlo pro příslušnost poskytlo zvláštní postavení pojistníkovi, který má větší ochranu než pojištěný nebo oprávněná osoba: Ti by mohli být rovněž žalováni pouze u soudů státu, v němž mají bydliště, avšak jako žalobci by nemohli žalovat pojistitele u soudů vlastního bydliště, což je právo vyhrazené pojistníkovi. Jenardova zpráva uvedla, že toto rozlišení bylo motivováno úvahou, že pouze pojistník má obchodní vztah s pojistitelem a že „by bylo neodůvodněné očekávat, že se pojistitel dostaví k soudu pojištěného nebo oprávněné osoby, neboť


text:
nebude nutně znát jejich přesné bydliště v době, kdy nastal předmět žaloby“ (84).
 Pracovní skupina ad hoc byla toho názoru, že tento argument již neodráží potřeby podnikání v pojišťovnictví, jak se v posledních desetiletích vyvinulo, s větší konkurencí, novými formami pojištění a především vyšším stupněm legislativní harmonizace, jakožto výsledkem přijetí směrnic o jednotném trhu Společenství, které usnadnily pojistiteli dostavit se k soudu jiné země v rámci jednotného trhu. I přes rozvoj evropské soudní spolupráce je na druhé straně stále poměrně složité pro soukromou osobu žalovat společnost v jiné zemi u soudů státu, v němž má společnost bydliště. Tyto úvahy vedly k odstranění uvedeného rozlišení a ke vložení pojistitele a oprávněné osoby vedle pojistníka do čl. 9 odst. 1 písm. b), což je zařadilo na stejnou úroveň (85).
 75.
 Vedle oprávnění žalovat pojistitele u soudů svého vlastního bydliště, které je jim poskytnuto, jsou pojistník, pojištěný a oprávněná osoba chráněni omezením obecné zásady, která umožňuje stranám odchýlit se od pravidel pro příslušnost uvedených v úmluvě s výjimkou případu výlučné příslušnosti. Článek 13 uvádí, že k dohodě o příslušnosti může dojít pouze za stanovených a omezených okolností, které zahrnují, že pojistná smlouva se vztahuje na jedno či více z rizik uvedených v článku 14, zejména spojených s námořní, vzdušnou a kombinovanou přepravou zboží a cestujících. Toto omezení ustanovení o volbě místa soudu ve smlouvách zajišťuje vysokou úroveň ochrany a použije se na pojistné smlouvy, které uzavřeli nejen soukromí spotřebitelé, ale i podniky a profesionálové. Existovaly nicméně určité pochybnosti ohledně toho, zda je tak široká ochrana odůvodněná v souvislosti s obchodními pojistnými smlouvami.
 Pracovní skupina ad hoc proto zvážila možnost zvýšení role svobody stran rozlišením mezi pojistnými smlouvami uzavřenými spotřebiteli a smlouvami uzavřenými během průmyslové, podnikatelské nebo profesionální činnosti, v kterémžto případě je umožněna volba místa soudu. Upřednostňovanou možností nicméně bylo, aby smlouvy, ohledně kterých by stranám mohla být poskytnuta větší svoboda, byly označeny odkazem nikoli na pojistníka, ale na rizika pokrytá smlouvou, s dodatečnými riziky doplněnými k těm, která se již objevila v článku 12A úmluvy z roku 1988. Toto řešení má tu výhodu, že nemění strukturu úmluvy, takže oddíl o pojištění zůstává oddělený od oddílu o spotřebitelských smlouvách. Dále vylučuje jakýkoli odkaz na pojistníka, který je spotřebitelem, takže nadále poskytuje ochranu nejen pouze spotřebitelům, ale i jednotlivých podnikatelům, malým a středním podnikům a profesionálům, kteří, přestože vyvíjejí průmyslovou, podnikatelskou nebo profesionální činnost, si zaslouží stejnou ochranu ve věcech pojištění, jaká je poskytována spotřebitelům.
 76.
 Díky kumulativním přístupu proto rizika, která jsou již uvedena v článku 14 (na který je odkazováno v čl. 13 odst. 5), zůstávají, jak byla, a nová úmluva k nim připojuje „všechna velká rizika“. Výraz použitý pro vymezení rizik, která, jsou-li pokryta pojistnou smlouvou, umožňují stranám odchýlit se od jinak kogentních ustanovení tohoto oddílu, se liší od odpovídajícího čl. 14 odst. 5 nařízení Brusel I. Nařízení Brusel I hovoří o „všech velkých rizicích“ ve smyslu směrnice Rady 73/239/EHS, pozměněné směrnicemi Rady 88/357/EHS a 90/618/EHS, ve znění pozdějších předpisů a odkazuje tak na stávající i budoucí právní předpisy Společenství. Znění


text:
se zde liší, protože by nebylo vhodné učinit přesný odkaz na pravidla Společenství v úmluvě, jejímiž stranami jsou státy, které nejsou členy Evropského společenství. Ve skutečnost je nicméně třeba obecný odkaz na „velká rizika“ v čl. 14 odst. 5 úmluvy chápat tak, že označuje stejná rizika jako ta, na která je odkazováno v uvedených směrnicích.
 Tato velká rizika jsou vymezena v článku 5 směrnice 1988/357/EHS (86), který odkazuje na písmeno A přílohy směrnice 73/239/EHS (87), a zejména na rizika zařazená do odvětví 4 až 7 (poškození, ztráty nebo zničení železničního vozového parku, letadel, námořních, jezerních, říčních a průplavových plavidel a dopravovaného zboží nebo zavazadel bez ohledu na způsob dopravy) a do odvětví 11 a 12 (odpovědnost za škody z provozu leteckých dopravních prostředků a z provozu plavidel námořních, jezerních, říčních a průplavových včetně odpovědnosti dopravce za škodu); rizika zařazená do odvětví 14 a 15 (úvěr a záruka), jestliže pojistník profesionálně vykonává průmyslovou nebo podnikatelskou činnost nebo svobodné povolání a riziko se týká této činnosti; a rizika zařazená do odvětví 8 a 9 (požár a přírodní živly a jiné škody na majetku), 13 (obecná odpovědnost za škodu) a 16 (různé finanční ztráty), pokud pojistník překračuje omezení nejméně dvou ze tří kritérií vztahujících se k celkové rozvaze, čistému obratu a průměrnému počtu zaměstnanců v průběhu účetního období.
 Proto jsou z rizik zařazených do písmene A přílohy považována za „velká rizika“ především ta, kdy je pojistník podnikem určité velikosti, nebo ten, který je v jakékoli míře zapojen do průmyslové, podnikatelské nebo profesionální činnosti, přičemž se vylučují rizika zařazená do odvětví úrazu, nemoci, motorových vozidel a právní ochrany, kdy pojistník obvykle jedná jako soukromá osoba. Takže úmluva, přestože to neuvádí výslovně jako nařízení Brusel I, vytváří spojení mezi příslušností a svobodou poskytovat služby pro podniky a pro jiná odvětví pojištění, než je životní pojištění zahrnuté v První směrnici, i ve státech vázaných úmluvou, které nejsou členy Evropského společenství.
 77.
 Jak bylo zdůrazněno, nařízení Brusel I vymezuje velká rizika výslovným odkazem na směrnice Společenství, který zahrnuje případné budoucí změny. V úmluvě žádný takový odkaz není, avšak samotná slova „všechna velká rizika“ v čl. 14 odst. 5 je třeba vykládat s ohledem na pravidla Společenství, současná i budoucí, přinejmenším pokud pravidla Společenství nemění radikálně přístup k nakládání s velkými riziky. Tento názor je podpořen bodem odůvodnění v preambuli, který uvádí, že úmluva se zakládá na rozšíření zásad stanovených v nařízení Brusel I na smluvní strany, a protokolem 2, který usiluje o dosažení co nejjednotnějšího výkladu úmluvy a nařízení Brusel I. Jakékoli problémy, které mohou nastat jako výsledek změn v pravidlech Společenství je třeba zvážit v rámci Stálého výboru zřízeného podle protokolu 2 (bod 203 níže).
 2. Spotřebitelské smlouvy (články 15 až 17)
 78.
 Ve věcech spotřebitelských smluv úmluva potvrzuje předcházející pravidla chránící slabší stranu smlouvy za stejných podmínek jako v úmluvě z roku 1988 a stanoví nezávislý režim, aniž jsou dotčeny článek 4 a čl. 5 odst. 5. Zatímco spotřebitel může podat žalobu proti smluvnímu partnerovi nejen u soudu státu, na jehož území má tento smluvní


text:
partner bydliště, ale i u soudu místa, kde má bydliště sám spotřebitel, smluvní partner může podat žalobu pouze u soudů státu vázaného úmluvou, na jehož území má spotřebitel bydliště (článek 16). Úmluva umožňuje dohodnout volbu místa soudu, ale pouze po vzniku sporu mezi stranami, nebo pokud to umožňuje spotřebiteli podat návrh na zahájení řízení u jiných soudů, nebo pokud dohoda o volbě místa soudu zakládá příslušnost soudů státu, v němž mají spotřebitel i smluvní partner bydliště nebo obvyklý pobyt v době uzavření smlouvy, ledaže by taková dohoda nebyla podle práva tohoto státu přípustná (článek 17). Pro tato ustanovení proto viz předchozí zprávy (Jenardova zpráva, str. 33-34; Schlosserova zpráva, body 159-161).
 79.
 Zatímco systém ochrany se nemění, úmluva dále rozšiřuje škálu smluv, na které se vztahuje. Úmluva z roku 1988, která převzala znění tehdy platné Bruselské úmluvy, stanovila, že ochrana poskytnutá úmluvou zahrnovala koupi movitých věcí na splátky, úvěry splatné na splátky, nebo jakoukoli jinou formu úvěru na financování koupě zboží a jakoukoli jinou smlouvu na dodání zboží nebo smlouvu na poskytnutí služeb, pokud ve státě bydliště spotřebitele předcházela uzavření smlouvy zvláštní výzva určená spotřebiteli nebo reklama a spotřebitel podnikl v uvedeném státě nezbytné kroky pro uzavření smlouvy (čl. 13 odst. 1). Tato poslední část ustanovení značně rozšířila rozsah poskytnuté ochrany v porovnání s rozsahem v původní Bruselské úmluvě, který byl věnován koupi movitých věcí na splátky a úvěrům splatným na splátky, avšak přesto nebyl považován za dostatečný pro zaručení odpovídající ochrany spotřebitelů ze strany soudů v porovnání s podstatnou ochranou poskytnutou směrnicemi Společenství. V úmluvě z roku 1988 chybí vymezení stran spotřebitelské smlouvy a zejména vymezení druhé smluvní strany, uvedená úmluva nezahrnuje všechny spotřebitelské smlouvy a z jejího znění není jasné, že zahrnuje smlouvy uzavřené v netradiční a zejména digitální podobě.
 80.
 Ohledně definice spotřebitele článek 15 úmluvy především přebírá definici uvedenou v úmluvě z roku 1988, podle které je spotřebitelem fyzická osoba, která uzavírá smlouvu „pro účel, který se netýká jeho profesionální nebo podnikatelské činnosti“. To odpovídá definici použité v právních předpisech Společenství (88), zejména v nařízení o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (Řím I) (89). V úmluvě z roku 1988 však chybí vymezení smluvního partnera spotřebitelské smlouvy, což vedlo k pochybnostem, zda pro smlouvu, která je uzavřena za jiným účelem, než je obchod či profese obou smluvních stran, platí zvláštní pravidla pro spotřebitelské smlouvy nebo obecná pravidla úmluvy. Je třeba poznamenat, že použití zvláštních pravidel v článku 15, 16 a 17 je odůvodněno pouze tehdy, pokud je mezi postaveními stran taková nerovnováha, která vyžaduje, aby byly přijaty kroky k jejímu snížení či odstranění za účelem ochrany slabší strany. Tento případ nastane pouze tehdy, pokud je smluvní partner zapojen do profesionální nebo podnikatelské činnosti. Nicméně za účelem vyloučení pochybností při výkladu uvádí výslovně čl. 15 odst. 1 písm. c), který se použije na většinu spotřebitelských smluv, že se použije na smlouvy uzavřené spotřebitelem s „osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti“. Toto vyjasnění nebylo považováno za nezbytné v konkrétních případech smluv o koupi movitých věcí na splátky, nebo


text:
o úvěrech splatných na splátky, kdy je obtížné si představit, že prodejce či poskytovatel úvěru jedná mimo rozsah své obchodní nebo profesionální činnosti.
 81.
 Článek 15 úmluvy rovněž značně rozšiřuje škálu spotřebitelských smluv, na které se vztahuje. Zatímco čl. 13 odst. 1 a 3 úmluvy z roku 1988 uvádí „u jiných smluv, jejichž předmětem je poskytnutí služeb nebo movité věci“, čl. 15 odst. 1 písm. c) nové úmluvy používá slova „ve všech ostatních případech“, která odkazují na jakoukoli jinou smlouvu, než je smlouva o koupi movitých věcí na splátky, nebo úvěrů splatných na splátky, která byla uzavřena s osobou, která provozuje profesionální nebo podnikatelské činnosti, pokud daná smlouva spadá do oblasti těchto činností. Tento široký koncept spotřebitelských smluv rozšiřuje rozsah poskytnuté ochrany a zjednodušuje určení smluv, na které se vztahuje, v souladu s ochranou poskytnutou směrnicemi Společenství o ochraně spotřebitele. Zahrnuje všechny smlouvy upravené jako spotřebitelské smlouvy směrnicemi Společenství, včetně smluv, kdy věřitel poskytuje nebo slibuje poskytnout spotřebiteli úvěr ve formě odložené platby, půjčky či jiných podobných finančních urovnání, jsou-li regulována směrnicí 87/102/EHS o spotřebitelském úvěru (90).
 Již neexistují pochybnosti, že tento koncept zahrnuje smlouvy týkající se nabytí práva k dočasnému užívání nemovitostí, které je předmětem směrnice 94/47/ES (91); jinak by vzhledem k rozdílům mezi jednotlivými vnitrostátními právními předpisy států vázaných úmluvou nebylo jisté, že tyto smlouvy budou zařazeny do spotřebitelských smluv, spíše než do smluv, jejichž předmětem jsou věcná práva k nemovitostem a nájem nemovitostí a které upravuje čl. 22 odst. 1. Tento závěr byl potvrzen Soudním dvorem, který uvedl, že na smlouvy o dočasném užívání, které jsou předmětem směrnice 94/47/ES, se vztahuje i směrnice 85/577/ES, jsou-li jinak splněny (92) podmínky pro použití uvedené směrnice, a že uvedený výklad musí být zohledněn pro účely výkladu úmluvy s ohledem na vazbu mezi úmluvou a právním řádem Společenství (93).
 82.
 Úmluva rovněž rozšiřuje oblast působnosti pravidel na spotřebitelské smlouvy, pokud jde o spojení se státem, v němž má spotřebitel bydliště. Nečiní změny ohledně koupě movitých věcí na splátky, nebo úvěrů splatných na splátky, kde není nutná vazba mezi smlouvou a státem, v němž má spotřebitel bydliště. Pro další smlouvy by nicméně rozšíření ochrany na všechny spotřebitelské smlouvy a z toho vyplývající rozšíření forum actoris nebylo odůvodněné bez prvku spojujícího druhou smluvní stranu se státem bydliště spotřebitele. Úmluva z roku 1988 vyžadovala určité vazby v případě smluv na dodávky zboží či služeb - požadavek, aby ve státě spotřebitelova bydliště uzavření smlouvy předcházelo zvláštní vyzvání určené spotřebiteli či reklama a aby spotřebitel v uvedeném státě podnikl kroky nezbytné pro uzavření smlouvy - avšak pracovní skupina ad hoc měla za to, že tyto požadavky jsou nedostatečné a nevyhovují současným požadavkům ochrany spotřebitele. Nová úmluva proto vyžaduje, aby profesionální nebo podnikatelské činnosti osoby, se kterou spotřebitel uzavírá smlouvy, byly vykonávány ve státě spotřebitelova bydliště, nebo aby byly směřovány do tohoto státu, nebo do několika států včetně uvedeného státu.
 83.
 Nové spojení se státem bydliště spotřebitele lze použít na smlouvu jakéhokoli druhu a má za cíl zejména naplnit potřebu ochrany, kterou vyvolává elektronické obchodování (94). Nezáleží