text:
musí v laboratoři odříznout od horní části zasklení tak, že:
 V případě skleněných tabulí horní se okraj zkušebního kusu shoduje s horním okrajem skleněné tabule.
 V případě čelních skel se horní okraj zkušebního kusu shoduje s horním okrajem zóny, v níž se měří normální prostup světla podle bodu 9.1.2.2 této přílohy.
 6.1.3 Postup
 Před ozářením se u tří zkušebních kusů zkontroluje normální prostup světla stanovený podle bodů 9.1.1 až 9.1.2 této přílohy. Část každého zkušebního kusu se chrání před zářením, potom se zkušební vzorek umístí do zkušebního přístroje, v podélném směru 230 mm od osy výbojky a rovnoběžně s ní. Teplota zkušebních kusů se po celou dobu trvání zkoušky udržuje na 45 °C ±5 °C.
 Strana každého kusu, která by při namontování na motorové vozidlo byla na jeho vnější straně, musí být obrácena směrem k výbojce. Pro typ výbojky uvedený v bodě 6.1.1.1 je doba expozice 100 hodin. Po ozáření se změří opět normální prostup světla v exponované oblasti každého zkušebního kusu.
 6.1.4 Každý zkušební kus nebo vzorek (celkem 3 kusy) se vystaví záření podle výše popsaného postupu tak, aby záření v každém bodě zkušebního kusu nebo vzorku vyvolávalo na použitou mezivrstvu stejný účinek, jaký by vyvolalo sluneční záření 1 400 W/m2 za 100 hodin.
 6.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Bezbarvé
 Zbarvené
 Zbarvení skla
 2
 1
 Zbarvení mezivrstvy
 1
 2
 Ostatní vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 6.3 Interpretace výsledků
 6.3.1 Výsledek zkoušky odolnosti proti záření se považuje za kladný, jestliže jsou splněny tyto podmínky:
 6.3.1.1 Celkový prostup světla, měřený podle bodů 9.1.1 a 9.1.2 této přílohy nesmí poklesnout pod 95 % původní hodnoty před ozářením a v žádném případě nesmí klesnout:
 6.3.1.1.1 pod 70 % v případě čelních skel a jiného zasklení, které je určeno k použití v místě vyžadujícím viditelnost při řízení.
 6.3.2 Sada zkušebních kusů nebo vzorků předložených ke schválení se považuje za uspokojivou z hlediska odolnosti proti záření, jestliže je výsledek všech zkoušek uspokojivý.
 6.4 Odolnost proti simulovanému stárnutí
 6.4.1 Zkušební metoda
 6.4.1.1 Zařízení
 6.4.1.1.1 Xenonová lampa s dlouhým obloukem
 Osvitové zařízení (3) musí jako zdroj ozáření používat xenonovou lampu s dlouhým obloukem, ale mohou se použít jiné metody, které zajišťují požadovanou úroveň osvitu ultrafialovým zářením. Xenonová lampa s dlouhým obloukem je výhodná, jelikož při správném filtrování a údržbě, vydává spektrum velmi blízké přirozenému slunečnímu svitu. Z tohoto důvodu musí být křemíková xenonová výbojková trubice vybavena vhodným optickým filtrem / vhodnými optickými filtry z borosilikátového skla (4). Xenonové lampy musí být napájeny vhodným elektrickým zdrojem o frekvenci 50 nebo 60 Hz s odpovídajícími transformátory a elektrickým vybavením.
 Osvitové zařízení musí být vybaveno zařízením nutným pro měření a pro ovládání následujících parametrů:
 a)
 ozáření;
 b)
 teplota černého tělesa;
 c)
 vodní sprcha;
 d)
 operační plán nebo cyklus.
 Osvitové zařízení musí být vyrobeno z inertních materiálů, které nekontaminují vodu použitou při zkoušce.
 Záření se měří na povrchu zkušebního kusu a ověřuje se podle doporučení výrobce osvitového zařízení.
 Celková expozice ultrafialovým zářením (5) (jouly na metr čtvereční) se změří nebo vypočítá a považuje se za první měření ozáření zkušebního kusu.


text:
6.4.1.2 Zkušební kusy
 Rozměry zkušebních kusů musí odpovídat rozměrům určeným v příslušné metodě pro zkoušku vlastnosti nebo vlastností, které se mají měřit po ozáření.
 Pro každé zkušební podmínky nebo stupně expozice se musí určit počet kontrol a počet zkušebních kusů, a dále kusy požadované pro vizuální kontrolu s požadovaným počtem podle zkušebních metod.
 Doporučuje se, aby vizuální kontroly byly provedeny na největších zkušebních kusech.
 6.4.1.3 Postup
 Před expozicí se podle bodu 9.1 této přílohy změří prostup světla zkušebního vzorku / zkušebních vzorků. Před expozicí se podle bodu 4 této přílohy přezkouší odolnost kontrolního kusu / kontrolních kusů proti oděru. Strana každého zkušebního kusu, která by při namontování na motorové vozidlo byla na jeho vnější straně, musí být obrácena směrem k lampě. Ostatní podmínky ozáření jsou:
 6.4.1.3.1 Ozáření se nesmí lišit o více než ±10 procent na celé ploše vzorku.
 6.4.1.3.2 Filtry lampy se čistí ve vhodných intervalech pomocí vody a saponátu. Filtry xenonové obloukové lampy musí být nahrazeny podle doporučení výrobce zařízení.
 6.4.1.3.3 Teplota uvnitř zařízení se v průběhu suché části cyklu musí řídit cirkulací dostatečného množství vzduchu tak, aby byla udržována konstantní teplota černého tělesa.
 Teplota xenonové obloukové lampy musí být 70 °C ±3 °C, jak ukáže teploměr černého tělesa nebo jiný ekvivalent.
 Teploměr černého tělesa se připevní na stojan zkušebního vzorku a měření se provede v místě maximálního tepla vzniklého světelným ozářením.
 6.4.1.3.4 V průběhu suché části cyklu se musí udržovat relativní vlhkost uvnitř zařízení na hodnotě 50 ±5 procent.
 6.4.1.3.5 Deionizovaná voda použitá při sprchovacím cyklu smí obsahovat méně než 1 ppm silikondioxidových částic a nesmí zanechat na zkušebních vzorcích žádné zbytky, které by mohly překážet při následujícím měření.
 6.4.1.3.6 Hodnota pH vody musí být v rozmezí 6,0 až 8,0 a její vodivost musí být nižší než 5 mikrosiemens.
 6.4.1.3.7 Voda na vstupu do zařízení musí mít pokojovou teplotu.
 6.4.1.3.8 Voda musí na zkušební vzorek dopadnout ihned po nárazu ve formě jemné sprchy s dostatečným objemem, aby došlo ke stejnoměrnému navlhčení zkušebního vzorku.
 Vodní sprcha je směrována pouze proti straně zkušebního vzorku směřujícímu ke světelnému zdroji. Recirkulace sprchové vody nebo ponoření zkušebního vzorku do vody nejsou povoleny.
 6.4.1.3.9 Zkušební vzorky musí rotovat po obloukové dráze tak, aby bylo docíleno rovnoměrné rozdělení světla. Všechna místa v ozařovacím zařízení musí být vyplněna zkušebními vzorky nebo náhradními kusy, aby bylo zajištěno rovnoměrné rozložení teploty. Zkušební vzorky musí být upevněné v rámech tak, aby zadní povrchy vzorků byly vystaveny prostředí skříňky. Avšak paprsky odražené od stěn skříňky nesmí dopadat zpět na zadní plochu vzorků. Aby se těmto odrazům zabránilo, lze v případě potřeby vzorky posunout dozadu, pokud to nebude bránit volné cirkulaci vzduchu na povrchu vzorků.
 6.4.1.3.10 Zařízení pro ozařování musí poskytovat nepřetržité světlo a přerušovanou vodní sprchu ve dvouhodinových cyklech. Každý dvouhodinový cyklus se rozdělí do period, během nichž jsou zkušební vzorky ozařovány 102 minut světlem bez vodní sprchy a 18 minut s vodní sprchou.
 6.4.1.4 Vyhodnocení
 Po expozici se zkušební kusy v případě potřeby vyčistí postupem doporučeným výrobcem, aby se odstranily případné usazeniny.
 Zkušební kusy se vizuálně posoudí s

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
ohledem na následující vlastnosti:
 a)
 bubliny;
 b)
 zbarvení;
 c)
 snížení průhlednosti;
 d)
 patrné rozložení.
 Změří se prostup světla exponovaných zkušebních kusů.
 6.4.1.5 Vyjádření výsledků
 Uveďte vizuální vyhodnocení exponovaných zkušebních kusů a porovnejte výskyt každé poruchy s neexponovaným kontrolním vzorkem.
 Naměřený normální prostup světla se nesmí lišit od původních zkoušek neexponovaných vzorků o více než 5 % a nesmí klesnout pod:
 70 % u čelních skel a jiného zasklení, které je určeno k použití v místě vyžadujícím viditelnost při řízení.
 7. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VLHKOSTI
 7.1 Postup
 Tři vzorky nebo tři čtvercové zkušební kusy o rozměrech alespoň 300 mm × 300 mm se udržují ve svislé poloze po dva týdny v uzavřeném kontejneru, v němž se udržuje teplota 50 °C ±2 °C a relativní vlhkost 95 ±4 procent. V případě tuhého plastového zasklení a tuhých plastových celků s vícenásobným zasklením musí být počet vzorků deset.
 Zkušební kusy musí být připraveny tak, že:
 a)
 nejméně jeden okraj zkušebních kusů se shoduje s původním okrajem skleněné tabule;
 b)
 je-li zkoušeno více zkušebních kusů současně, musí se mezi nimi zachovat přiměřené mezery.
 Je nutné dbát na to, aby nedocházelo ke stékání kondenzátu ze stěn nebo stropu zkušební komory na zkušební kusy.
 7.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Bezbarvé
 Zbarvené
 Zbarvení mezivrstvy
 1
 2
 Ostatní vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 7.3 Interpretace výsledků
 7.3.1
 Bezpečnostní zasklení se považuje za vyhovující z hlediska odolnosti proti vlhkosti, není-li pozorována význačná změna více než 10 mm od neřezaných okrajů a více než 15 mm od řezaných okrajů poté, co byly v okolní atmosféře uchovávány normální a upravená vrstvená skleněná zasklení po dobu 2 hodin a zasklení s plastovým povlakem a skloplastová zasklení po dobu 48 hodin.
 7.3.2
 Sada zkušebních kusů nebo vzorků předložených ke schválení se považuje za uspokojivou z hlediska zkoušky odolnosti proti vlhkosti, jestliže je výsledek všech zkoušek uspokojivý.
 8. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI TEPELNÝM ZMĚNÁM
 8.1 Zkušební metoda
 Dva zkušební kusy o rozměrech 300 mm × 300 mm se umístí v ohrádce při teplotě –40 °C ±5 °C na 6 h, pak se umístí ve volném prostoru o teplotě 23 °C ±2 °C po dobu jedné hodiny nebo do doby, než zkušební kusy dosáhnou teplotní rovnováhy. Tyto kusy se pak umístí v cirkulujícím vzduchu při teplotě 72 °C ±2 °C po dobu 3 hodin. Poté, co se zkušební kusy umístí opět ve volném prostoru o teplotě 23 °C ±2 °C a ochladí na tuto teplotu, se zkušební kusy přezkouší.
 8.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Bezbarvé
 Zbarvené
 Zbarvení mezivrstvy nebo plastového povlaku
 1
 2
 Ostatní vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 8.3 Interpretace výsledků
 U zkoušky odolnosti proti teplotním změnám se za uspokojivý výsledek považuje, když zkušební kusy nevykazují žádné známky prasknutí, zakalení, oddělení vrstev nebo jiné zjevné zhoršení.
 9. OPTICKÉ VLASTNOSTI
 9.1 Zkouška prostupu světla
 9.1.1 Zařízení
 9.1.1.1 Světelný zdroj, tvořený žárovkou, jejíž vlákno leží v hranolu o rozměrech 1,5 × 1,5 × 3 mm. Napětí na vláknu žárovky musí být takové, aby jeho barevná teplota byla 2 856 K ±50 K. Toto napětí musí být


text:
ustáleno s přesností ±1/1 000. Přístroj použitý k ověření tohoto napětí musí mít odpovídající přesnost.
 9.1.1.2 Optický systém skládající se z čočky s ohniskovou vzdáleností f nejméně 500 mm a korekcí barevných vad. Plné otevření čočky nesmí být větší než f/20. Vzdálenost mezi čočkou a světelným zdrojem se musí seřídit tak, aby se dosáhlo prakticky rovnoběžného svazku světelných paprsků. Do svazku světelných paprsků se vloží clona tak, aby se jeho průměr zmenšil na 7 mm ±1 mm. Tato clona se umístí ve vzdálenosti 100 mm ±50 mm od čočky na straně odvrácené od světelného zdroje. Měření se provádí v bodě, který leží ve středu svazku světelných paprsků.
 9.1.1.3 Měřicí zařízení
 Přijímač musí mít relativní spektrální citlivost v podstatě shodnou s relativní spektrální světelnou účinností standardního fotometrického čidla pro fotopické vidění podle ICI (6). Citlivý povrch přijímače musí být pokryt rozptylujícím médiem a musí mít průřez rovný alespoň dvojnásobku průřezu rovnoběžného svazku paprsků světla emitovaného optickým systémem. Použije-li se Ulbrichtova koule, musí mít otvor koule plochu příčného řezu alespoň dvojnásobnou, než je průřez rovnoběžné části paprsků.
 Linearita přijímače a příslušného měřicího přístroje musí být lepší než 2 % účinné části stupnice.
 Přijímač musí být vystředěn na ose svazku světelných paprsků.
 9.1.2 Postup
 Citlivost přístroje ukazujícího odezvu přijímače se seřídí tak, aby ukazoval 100 dílků, jestliže do cesty světelných paprsků není vložen zkušební kus. Jestliže světlo na přijímač nedopadá, musí přístroj ukazovat nulu.
 Zkušební kus se umístí ve vzdálenosti od přijímače rovnající se přibližně pětinásobku průměru přijímače. Tabule bezpečnostního skla se vloží mezi clonu a přijímač a její sklon se seřídí takovým způsobem, že úhel dopadu svazku světelných paprsků je roven 0 ±5°. Normální prostup světla se měří na zkušebním kusu a pro každý měřený bod se odečte počet dílků n, který ukazuje indikační přístroj. Normální prostup světla tr se rovná n/100.
 9.1.2.1 U čelních skel se mohou použít alternativní metody využívající buď zkušební kus odříznutý z nejplošší části čelního skla, nebo zvlášť připravený plochý čtverec mající vlastnosti materiálu a tloušťku jako skutečné čelní sklo, přičemž se měří kolmo k tabuli skla.
 9.1.2.2 U čelních skel vozidel třídy M1
 (7) se zkouška provede ve zkušební oblasti B definované v příloze 18 bodě 2.3, s výjimkou jakýchkoli jejich neprůhledných zatemnění.
 U čelních skel vozidel kategorie N1 může výrobce požádat, aby se provedla stejná zkouška buď v oblasti B definované v příloze 18 bodě 2.3, s výjimkou jakýchkoli jejich neprůhledných zatemnění, nebo v zóně I definované v bodě 9.2.5.2.3 této přílohy.
 U čelních skel ostatních kategorií vozidel se zkouška provádí v zóně I definované v bodě 9.2.5.2.3 této přílohy.
 Avšak u zemědělských a lesnických traktorů a stavebních vozidel, u kterých není možné stanovit zónu I, se zkouška provede v zóně I' definované v bodě 9.2.5.3 této přílohy.
 9.1.3 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Bezbarvé
 Zbarvené
 Zbarvení skla
 1
 2
 Zbarvení mezivrstvy
 (u vrstvených čelních skel)
 1
 2
 nezahrnuto
 zahrnuto
 stínící pás a/nebo neprůhledné zatemnění
 1
 2
 Ostatní vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 9.1.4 Interpretace výsledků
 Normální prostup světla se měří podle bodu 9.1.2 této


text:
přílohy a výsledky musí být zaznamenány. U čelních skel nesmí být menší než 70 %. Pro zasklení jiného než čelního skla jsou požadavky uvedeny v příloze 21.
 9.2 Zkouška optického zkreslení
 9.2.1 Rozsah
 Stanovenou metodou je projekční metoda, která umožňuje vyhodnocování optického zkreslení bezpečnostního zasklení.
 9.2.1.1 Definice
 9.2.1.1.1 „Optickou odchylkou“ se rozumí úhel mezi skutečným a zdánlivým směrem bodu pozorovaného skrz čelní sklo, přičemž velikost tohoto úhlu je závislá na úhlu dopadu záměrné osy, tloušťce a sklonu čelního skla a poloměru „r“ zakřivení v místě dopadu.
 9.2.1.1.2 Optické zkreslení ve směru M-M': algebraický rozdíl úhlové odchylky Δα, naměřené mezi dvěma body M a M' na povrchu skleněné tabule, když je vzdálenost mezi těmito body taková, že jejich průměty na rovině kolmé ke směru pozorování jsou od sebe vzdáleny o danou hodnotu Δx (viz obr. 6).
 Odchylka proti směru otáčení hodinových ruček se považuje za kladnou a odchylka ve směru otáčení hodinových ruček za zápornou.
 9.2.1.1.3 Optické zkreslení v bodě M: maximální optické zkreslení ve všech směrech M-M' od bodu M.
 Obrázek 6
 Schematické znázornění optického zkreslení
 9.2.1.2 Zařízení
 Metoda je založena na promítání vhodného diapozitivu (rastru) na promítací plochu přes zkoušené bezpečnostní zasklení. Změna tvaru promítnutého obrazu při vložení bezpečnostního zasklení do dráhy světla je měřítkem zkreslení.
 Přístroj musí obsahovat tyto následující položky uspořádané podle obrázku 9.
 9.2.1.2.1 Kvalitní projektor s bodovým zdrojem světla vysoké intenzity mající například tyto vlastnosti:
 ohniskovou vzdálenost alespoň 90 mm,
 apertura přibližně 1/2,5,
 150W křemíkovou halogenovou žárovku (používá-li se bez filtru),
 250W křemíkovou halogenovou žárovku (používá-li se se zeleným filtrem).
 Projektor je schematicky znázorněn na obrázku 7. Clona o průměru 8 mm je umístěna přibližně 10 mm od přední čočky.
 Obrázek 7
 Optické uspořádání projektoru
 9.2.1.2.2 Diapozitivy (rastry) vytvořené například sítí světlých kroužků na tmavém pozadí (viz obrázek 8). Diapozitivy musí být dostatečně kvalitní a kontrastní, aby umožnily měření s chybou menší než 5 %.
 Není-li vloženo zkoumané bezpečnostní zasklení, musí být rozměry kroužků takové, že když jsou promítnuty, vytvářejí na promítací ploše síť kroužků o průměru
 , kde Δx = 4 mm (viz obrázky 6 a 9).
 Obrázek 8
 Zvětšená část diapozitivu
 Obrázek 9
 Uspořádání přístroje pro zkoušku optického zkreslení
 9.2.1.2.3 Držák, pokud možno takový, aby umožňoval svislé a vodorovné snímání i otáčení bezpečnostního zasklení.
 9.2.1.2.4 Kontrolní šablona k měření změn v rozměrech, pokud je zapotřebí rychlé posouzení. Vhodné provedení je znázorněno na obrázku 10.
 Obrázek 10
 Provedení vhodné kontrolní šablony
 9.2.1.3 Postup
 9.2.1.3.1 Obecně
 Čelní sklo se namontuje do držáku (bod 9.2.1.2.3) ve stanoveném úhlu sklonu. Zkušební obraz se promítne zkoušenou plochou. Čelní sklo se natáčí nebo pohybuje buď vodorovně, nebo svisle, aby se vyzkoušela celá určená plocha.
 9.2.1.3.2 Posouzení pomocí kontrolní šablony
 Jestliže postačí rychlé posouzení s možnou chybou až 20 %, vypočte se hodnota A (viz obrázek 10) z mezní hodnoty ΔαL pro změnu v odchylce a z hodnoty R2 pro vzdálenost od bezpečnostního zasklení k promítací ploše:
 Vztah mezi změnou průměru promítnutého obrazu Δd změnou úhlové odchylky Δα je dán rovnicí
 kde
 Δd
 je v milimetrech,
 A
 je v milimetrech,


text:
ΔαL
 je v obloukových minutách,
 Δα
 je v obloukových minutách,
 R2
 je v metrech.
 9.2.1.3.3 Měření fotoelektrickým zařízením
 Jestliže se vyžaduje přesné měření s možnou chybou menší než 10 % mezní hodnoty, měří se Δd na projekční ose, přičemž hodnota šířky světelné stopy se zjišťuje v místě, kde je jas 0,5násobkem maximální hodnoty jasu.
 9.2.1.4 Vyjádření výsledků
 Optické zkreslení bezpečnostním zasklením se vyhodnotí změřením Δd-v každém bodě povrchu a ve všech směrech, aby byla zjištěna hodnota Δd max.
 9.2.1.5 Alternativní metoda
 Kromě toho se jako alternativa projekční metody připouští strioskopická metoda, a to za předpokladu, že je zachována přesnost měření stanovená v bodech 9.2.1.3.2 a 9.2.1.3.3.
 9.2.1.6 Vzdálenost Δx musí být 4 mm.
 9.2.1.7 Čelní sklo musí být namontováno se stejným úhlem sklonu jako na vozidle.
 9.2.1.8 Osa promítání ve vodorovné rovině musí být přibližně kolmá ke stopě čelního skla v této rovině.
 9.2.2 Měření se provádí:
 9.2.2.1 U kategorie vozidel M1 ve zkušební oblasti A rozšířené ke střední rovině vozidla, a v odpovídající části čelního skla symetrické k němu podle podélné střední roviny vozidla, a také v zmenšené zkušební oblasti B podle bodu 2.4 přílohy 18.
 9.2.2.2 U vozidel kategorií M a N jiných než M1:
 a)
 u vozidel M2, M3, N2 a N3 v zóně I definované v bodě 9.2.5.2 této přílohy;
 b)
 u vozidel N1 buď v zóně I definované v bodě 9.2.5.2 této přílohy nebo ve zkušební oblasti A rozšířené ke střední rovině vozidla, a v odpovídající části čelního skla symetrické k němu podle podélné střední roviny vozidla, a také ve zmenšené zkušební oblasti B podle bodu 2.4 přílohy 18.
 9.2.2.3 U zemědělských a lesnických traktorů a stavebních vozidel, pro něž nelze stanovit zónu I, v zóně I' definované v bodě 9.2.5.3 této přílohy.
 9.2.2.4 Typ vozidla
 Zkouška se opakuje, jestliže čelní sklo se má montovat na vozidlo typu, u něhož se pole výhledu dopředu liší od pole výhledu u typu vozidla, pro který čelní sklo bylo již schváleno.
 9.2.3 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 9.2.3.1 Druh materiálu
 Leštěné (ploché) sklo
 Plavené sklo
 Tabulové sklo
 1
 1
 2
 9.2.3.2 Jiné vedlejší vlastnosti
 Žádné jiné vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 9.2.4 Počet čelních skel
 Ke zkoušení se předloží čtyři kusy.
 9.2.5 Definice zón
 9.2.5.1 Zóny A a B čelních skel pro vozidla kategorií M1 a N1 jsou definovány v příloze 18 tohoto předpisu.
 9.2.5.2 Zóny čelních skel pro vozidla kategorií M a N jiných než kategorie M1 jsou definovány na základě:
 9.2.5.2.1 „zorného bodu“ neboli bodu „O“, který je bodem umístěným ve výši 625 mm nad bodem R sedadla řidiče ve svislé rovině rovnoběžné s podélnou střední rovinou vozidla, pro něž je čelní sklo určeno, přičemž rovina prochází osou volantu;
 9.2.5.2.2 přímky OQ, která je vodorovnou přímkou procházející zorným bodem 0 a která je kolmá k podélné střední rovině vozidla.
 9.2.5.2.3 Zóna I je zónou čelního skla určenou průsečnicemi čelního skla se čtyřmi níže definovanými rovinami:
 P1
 —
 svislou rovinou procházející bodem 0 a svírající směrem vlevo s podélnou střední rovinou vozidla úhel 15°;
 P2
 —
 svislou


text:
rovinou symetrickou k rovině P1 podle podélné střední roviny vozidla.
 Není-li to možné (např. při nepřítomnosti symetrické podélné střední roviny) je rovina P2 symetrická k rovině P1 podle podélné roviny vozidla procházející bodem 0.
 P3
 —
 rovina procházející přímkou OQ a svírající směrem nahoru s vodorovnou rovinou úhel 10°;
 P4
 —
 rovina procházející přímkou OQ a svírající směrem dolů s vodorovnou rovinou úhel 8°.
 9.2.5.3 U zemědělských a lesnických traktorů a stavebních vozidel, u kterých není možné stanovit zónu I, je zónou I' celá plocha čelního skla.
 9.2.6 Interpretace výsledků
 Typ čelního skla se považuje za vyhovující, pokud jde o optické zkreslení, jestliže u čtyř čelních skel předložených ke zkoušce optické zkreslení nepřesahuje níže uvedené hodnoty pro každou zónu nebo zkušební oblast.
 Kategorie vozidla
 Zóna
 Maximální hodnoty optického zkreslení
 M1 a N1
 A – rozšířená podle bodu 9.2.2.1
 2 obloukové
 B – zmenšená podle bodu 2.4 přílohy 18
 6 obloukových
 Kategorie M a N jiné než M1
 I
 2 obloukové
 Zemědělská vozidla atd., pro která nelze stanovit zónu I
 I'
 2 obloukové
 9.2.6.1 Neměří se v okrajové oblasti široké 25 mm uvnitř konstrukčního obrysu skla a jakéhokoli neprůhledného zatemnění, pokud nezasahuje do rozšířené zóny A nebo zóny I.
 9.2.6.2 U zemědělských a lesnických traktorů a u stavebních vozidel se neměří v okrajové oblasti široké 100 mm.
 9.2.6.3 U rozdělených čelních skel se neměří v pruhu 35 mm od okraje čelního skla přiléhajícího k dělicímu sloupku.
 9.2.6.4 Přípustná je maximální odchylka 6 obloukových u všech částí zóny I nebo zóny A v okrajové oblasti 100 mm uvnitř konstrukčního obrysu skla.
 9.2.6.5 Malé odchylky od požadavků na zmenšenou zkušební oblast B podle bodu 2.4 přílohy 18 jsou přípustné za předpokladu, že jsou lokalizovány a uvedeny ve zprávě.
 9.3 Zkouška oddělování sekundárního obrazu
 9.3.1 Rozsah
 Jsou přípustné dvě zkušební metody:
 terčová zkouška a
 zkouška kolimačním dalekohledem.
 Tyto zkušební metody lze použít k schválení typu, kontrole jakosti nebo k hodnocení výroby.
 9.3.1.1 Terčová zkouška
 9.3.1.1.1 Zařízení
 Tato metoda spočívá v pozorování osvětleného terče přes bezpečnostní zasklení. Terč může být řešen tak, že se zkouška omezí na zjištění, zda zkoušený předmět vyhovuje nebo nevyhovuje.
 Přednostně se použije některý z těchto typů terčů:
 a)
 osvětlený prstencový terč, jehož vnější průměr D svírá v bodě vzdáleném x metrů úhel n obloukových minut (obrázek 11a) nebo
 b)
 terč s osvětleným prstencem a středovým otvorem, u něhož vzdálenost D mezi bodem na okraji středového otvoru a nejbližším bodem ve vnitřku kružnice svírá v bodě vzdáleném x metrů úhel n obloukových minut (obrázek 11b), kde
 n je mezní hodnota oddělení vedlejšího obrazu,
 x je vzdálenost bezpečnostního zasklení od terče (nejméně 7 m),
 D je hodnota daná vzorcem: D = x. tg n
 Osvětlený terč je částí světelné skříňky o rozměrech přibližně 300 mm × 300 mm × 150 mm, jejíž přední část je vyrobena nejlépe ze skla zakrytého neprůsvitným černým papírem nebo natřeného matným černým nátěrem.
 Skříňka je osvětlena vhodným zdrojem světla. Vhodné může být i použití jiných tvarů terčů jako například terče znázorněného na obrázku 14. Je též přijatelné


text:
nahradit terčový systém promítacím systémem a prohlížet výsledné obrazy na promítací ploše.
 9.3.1.1.2 Postup
 Čelní sklo se ve stanoveném úhlu sklonu namontuje do vhodného držáku takovým způsobem, aby bylo možno provádět pozorování ve vodorovné rovině procházející středem terče. Světelná skříňka musí být pozorována v temném nebo polotemném prostoru každou částí vyšetřované plochy, aby se zjistil výskyt jakéhokoli sekundárního obrazu souvisejícího s osvětleným terčem. Čelní sklo se podle potřeby pootočí tak, aby byl zajištěn správný směr pozorování. K pozorování lze použít monokulár.
 9.3.1.1.3 Vyjádření výsledků
 Je třeba zjistit, zda se
 při užití terče a) (viz obrázek 11a) oddělí primární a sekundární obrazy kružnice, tj. zda je překročena mezní hodnota n, nebo
 při užití terče b) (viz obrázek 11b) posune sekundární obraz středového otvoru za tečný bod s vnitřním okrajem kružnice, tj. zda je překročena mezní hodnota n.
 Obrázek 11
 Rozměry terčů
 Obrázek 12
 Uspořádání zařízení
 Obrázek 13
 Zařízení pro zkoušku kolimačním dalekohledem
 9.3.1.2 Zkouška kolimačním dalekohledem
 Je-li to nutné, použije se postup popsaný v tomto bodu.
 9.3.1.2.1 Zařízení
 Zařízení se skládá z kolimátoru a z dalekohledu a může se uspořádat podle obrázku 13. Lze však použít jakýkoli jiný rovnocenný optický systém.
 9.3.1.2.2 Postup
 Kolimační dalekohled vytváří v nekonečnu obraz soustavy polárních souřadnic s jasným bodem v jeho středu (viz obrázek 14).
 V ohniskové rovině pozorovacího dalekohledu je na optické ose umístěna malá neprůsvitná skvrna o průměru o něco větším, než je průměr promítaného jasného bodu tak, aby byl jasný bod zakryt.
 Když je mezi dalekohled a kolimátor vloženo čelní sklo, které vytváří sekundární obraz, objeví se v jisté vzdálenosti od středu systému polárních souřadnic druhý, méně jasný bod. Úhel oddělování sekundárního obrazu může být zjištěn ze vzdáleností mezi body viděnými pozorovacím dalekohledem (viz obrázek 14). (Vzdálenost mezi tmavou skvrnou a jasným bodem ve středu soustavy polárních souřadnic udává optickou odchylku.)
 9.3.1.2.3 Vyjádření výsledků
 Čelní sklo se nejprve zkoumá jednoduchým ohledáním s cílem zjistit plochu s největším sekundárním obrazem. Tato plocha se pak přezkoumá systémem s kolimačním dalekohledem při vhodném úhlu dopadu. Pak se změří maximální oddělování sekundárního obrazu.
 9.3.1.3 Směr pozorování ve vodorovné rovině musí být přibližně kolmý ke stopě čelního skla v této rovině.
 9.3.2 Měření se provádí v zónách definovaných v bodě 9.2.2 podle kategorií vozidel.
 9.3.2.1 Typ vozidla
 Zkouška se opakuje, jestliže čelní sklo se má montovat na vozidlo typu, u něhož se pole výhledu dopředu liší od pole výhledu u typu vozidla, pro který čelní sklo bylo již schváleno.
 9.3.3 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 9.3.3.1 Druh materiálu
 Leštěné (ploché) sklo
 Plavené sklo
 Tabulové sklo
 1
 1
 2
 9.3.3.2 Jiné vedlejší vlastnosti
 Žádné jiné vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 9.3.4 Počet čelních skel
 Ke zkoušení se předloží čtyři čelní skla.
 Obrázek 14
 Příklad pozorování při zkoušce kolimačním dalekohledem
 9.3.5 Interpretace výsledků
 Typ čelního skla se považuje za vyhovující, pokud jde o oddělování sekundárního obrazu, jestliže u čtyř čelních skel předložených ke zkoušce oddělování primárního a sekundárního obrazu nepřesahuje níže uvedené hodnoty pro každou zónu nebo zkušební oblast.
 Kategorie vozidla
 Zóna
 Maximální hodnoty optického zkreslení
 M1 a N1


text:
A – rozšířená podle bodu 9.2.2.1
 15 obloukových
 B – zmenšená podle bodu 2.4 přílohy 18
 25 obloukových
 Kategorie M a N jiné než M1
 I
 15 obloukových
 Zemědělská vozidla atd., pro která nelze stanovit zónu I
 I'
 15 obloukových
 9.3.5.1 Neměří se v okrajové oblasti široké 25 mm uvnitř konstrukčního obrysu skla a jakéhokoli neprůhledného zatemnění, pokud nezasahuje do rozšířené zóny A nebo zóny I.
 9.3.5.2 U zemědělských a lesnických traktorů a u stavebních vozidel se neměří v okrajové oblasti široké 100 mm.
 9.3.5.3 U rozdělených čelních skel se neměří v pruhu 35 mm od okraje čelního skla přiléhajícího k dělicímu sloupku.
 9.3.5.4 Přípustná je maximální odchylka 25 obloukových u všech částí zóny I nebo zóny A v okrajové oblasti 100 mm uvnitř konstrukčního obrysu skla.
 9.3.5.5 Malé odchylky od požadavků na zmenšenou zkušební oblast B podle bodu 2.4 přílohy 18 jsou přípustné za předpokladu, že jsou lokalizovány a uvedeny ve zprávě.
 10. ZKOUŠKA HOŘLAVOSTI (OHNIVZDORNOSTI)
 10.1 Účel a rozsah platnosti
 Tato metoda umožňuje stanovit rychlost horizontálního hoření materiálů užívaných v prostoru pro cestující motorových vozidel (např. osobních a nákladních automobilů, kombi, autokarů) po vystavení malému plameni.
 Tato metoda umožňuje zkoušet materiály a součásti vnitřního vybavení vozidla samostatně nebo v kombinaci až do tloušťky 13 mm. Používá se k posuzování stejnorodosti výrobních šarží takovýchto materiálů, pokud jde o jejich chování při hoření.
 Vzhledem k mnoha rozdílům mezi skutečným stavem (použití a orientace uvnitř vozidla, podmínky používání, zdroj vznícení atd.) a zde předepsanými přesnými zkušebními podmínkami nelze tuto metodu považovat za vhodnou k vyhodnocování všech skutečných vlastností hoření ve vozidle.
 10.2 Definice
 10.2.1 Rychlost hoření: podíl prohořelé vzdálenosti změřené podle této metody a doby, kterou trvalo prohoření na tuto vzdálenost. Vyjadřuje se v milimetrech za minutu.
 10.2.2 Kompozitní materiál: materiál, který sestává z více vrstev stejných nebo různých materiálů spojených na jejich povrchu tmelením, lepením, plátováním, svařováním atd.
 Jsou-li různé materiály spojeny přerušovaně (například šitím, nýtováním, vysokofrekvenčním svařováním atd.), nepovažují se takovéto materiály za kompozitní materiály proto, aby bylo možné připravit jednotlivé vzorky podle bodu 10.5 této přílohy.
 10.2.3 Exponovaná strana: strana, která je obrácena směrem k prostoru pro cestující, když je materiál namontován na vozidlo.
 10.3 Princip
 Vzorek se upne vodorovně do držáku tvaru U a vystaví se ve spalovací komoře po dobu 15 sekund působení definovaného plamene s nízkou energií, přičemž plamen působí na volný konec vzorku. Zkouškou se zjistí, zda a kdy plamen zhasne, nebo doba, kterou plamen potřebuje k překonání měřené vzdálenosti.
 10.4 Zařízení
 10.4.1 Spalovací komora (viz obrázek 15), pokud možno z nerezavějící oceli, která má rozměry uvedené na obrázku 16.
 V přední části komory je ohnivzdorné pozorovací okénko, které může tvořit celou přední stěnu a které může sloužit jako vstupní dvířka.
 Ve dně komory jsou větrací otvory a podél celého obvodu horní části větrací štěrbiny. Spalovací komora je uložena na čtyřech patkách vysokých 10 mm. Komora může mít na jednom konci otvor pro zavedení držáku se vzorkem; na opačném konci je otvor pro přívod plynu. Roztavený materiál se zachycuje na misce (viz obrázek 17),


text:
která je umístěna na dně komory mezi větracími otvory, aniž by je kdekoli zakrývala.
 Obrázek 15
 Příklad spalovací komory s držákem vzorku a odkapávací miskou
 10.4.2 Držák vzorků sestávající ze dvou kovových desek tvaru U nebo rámů z nerezavějícího materiálu. Rozměry udává obrázek 18.
 Spodní deska je opatřena kolíky a horní má odpovídající otvory, aby se zajistilo pevné uchycení vzorku. Kolíky slouží též jako měřicí body na počátku a na konci dráhy hoření.
 S držákem vzorků se musí dodat podpěrná síť tvořená ohnivzdornými dráty o průměru 0,25 mm, které jsou napnuty mezi rameny dolního rámu ve tvaru U ve vzdálenosti po 25 mm (viz obrázek 19).
 Rovina spodní strany vzorku musí být 178 mm nad deskou dna. Vzdálenost předního okraje držáku vzorku od stěny komory musí být 22 mm, vzdálenost podélných stran držáku vzorku od bočních stran komory musí být 50 mm (všechny rozměry vnitřní). (Viz obrázky 15 a 16.)
 10.4.3 Plynový hořák
 Malým zdrojem vznícení je Bunsenův kahan s vnitřním průměrem 9,5 mm. Je umístěn ve zkušební komoře tak, aby střed jeho trysky byl 19 mm pod středem spodního okraje volného konce vzorku (viz obrázek 16).
 10.4.4 Zkušební plyn
 Plyn, který napájí kahan, musí mít výhřevnost okolo 38 MJ/m3 (např. zemní plyn).
 10.4.5 Kovový hřeben dlouhý nejméně 110 mm se sedmi až osmi hladce zaoblenými zuby na každých 25 mm délky.
 Obrázek 16
 Příklad spalovací komory
 Obrázek 17
 Typická odkapávací miska
 Obrázek 18
 Příklad držáku vzorků
 Obrázek 19
 Příklad řezu provedení spodního rámu U pro uchycení podpěrných drátů
 10.4.6 Stopky s přesností na 0,5 s.
 10.4.7 Digestoř
 Spalovací komora může být umístěna v digestoři za předpokladu, že vnitřní objem digestoře je alespoň 20násobně, ne však více než 110násobně větší než objem spalovací komory, a za předpokladu, že žádný jednotlivý výškový, šířkový nebo délkový rozměr digestoře není větší než 2,5násobek některého z obou ostatních rozměrů.
 Před zkouškou se změří rychlost vzduchu, který proudí digestoři ve svislém směru ve vzdálenosti 100 mm před a za koncovou polohou spalovací komory. Musí činit 0,10 až 0,30 m/s, aby obsluha nebyla obtěžována spalinami. Je možné použít digestoř s přirozeným větráním a vhodnou rychlostí vzduchu.
 10.5 Vzorky
 10.5.1 Tvar a rozměry
 Tvar a rozměry vzorků jsou uvedeny na obrázku 20. Tloušťka vzorku odpovídá tloušťce zkoušeného výrobku. Nesmí být větší než 13 mm. Umožňuje-li to způsob odebírání vzorků, musí mít vzorek po celé své délce stejný průřez. Jestliže tvar a rozměry výrobku neumožňují odebrání vzorku dané velikosti, musí být zachovány tyto nejmenší rozměry:
 a)
 u vzorků šířky od 3 do 60 mm musí délka činit 356 mm; v tomto případě se materiál zkouší na celé šířce výrobku;
 b)
 u vzorků šířky od 60 do 100 mm musí délka činit nejméně 138 mm; v tomto případě možná vzdálenost hoření odpovídá délce vzorku, přičemž měřit se začíná u prvního bodu měření;
 c)
 vzorky o šířce menší než 60 mm a délce kratší než 356 mm, vzorky o šířce 60 mm až 100 mm a kratší než 138 mm ani vzorky o šířce menší než 3 mm nemohou být


text:
touto metodou zkoušeny.
 Obrázek 20
 Vzorek
 10.5.2 Odběr vzorků
 Z materiálu, který má být zkoušen, se odebere alespoň pět vzorků. U materiálů s odlišnými rychlostmi hoření podle směru materiálu (to se stanoví při předběžných zkouškách) se odebere pět (nebo více) vzorků a umístí do zkušebního zařízení tak, aby se změřila nejvyšší rychlost hoření.
 Je-li materiál dodáván v ustálených šířkách, vyřízne se kus délky nejméně 500 mm, zahrnující celou šířku. Z takto vyříznutého kusu se vyberou vzorky ve vzdálenosti nejméně 100 mm od okraje materiálu v místech rovnoměrně od sebe vzdálených.
 Stejným způsobem se vyberou vzorky z hotových výrobků, jestliže to tvar výrobku dovolí. Je-li tloušťka výrobku větší než 13 mm, zmenší se na 13 mm mechanickým postupem použitým na straně, která není obrácena dovnitř prostoru pro cestující.
 Kompozitní materiály (viz bod 10.2.2) se zkoušejí tak, jako kdyby byly stejnorodé.
 U materiálů, složených z na sebe kladených vrstev rozdílného složení, jež však nejsou kompozitními materiály, se všechny vrstvy materiálu až do hloubky 13 mm od povrchu, obráceného dovnitř prostoru pro cestující, zkoušejí jednotlivě.
 10.5.3 Stabilizace
 Vzorky se stabilizují po dobu nejméně 24 hodin, avšak nejvýše 7 dnů, za teploty 23 °C ±2 °C a relativní vlhkosti 50 ±5% a udržují za těchto podmínek až do doby bezprostředně před zkoušením.
 10.6 Postup
 10.6.1 Vzorky s vlasovými nebo chomáčovitými povrchy se umístí na rovnou plochu a hřebenem (viz bod 10.4.5) se přejedou dvakrát proti vlasu.
 10.6.2 Vzorek se položí do držáku vzorku (bod 10.4.2) tak, že exponovaná strana směřuje dolů k plameni.
 10.6.3 Plamen plynového hořáku se pomocí značky na komoře seřídí na výšku 38 mm, přičemž přívod vzduchu k hořáku je uzavřen. Plamen musí hořet nejméně jednu minutu, aby se ustálil, než se zahájí první zkouška.
 10.6.4 Držák se vzorkem se zasune do spalovací komory tak, aby konec vzorku byl vystaven plameni, a po 15 sekundách se uzavře průtok plynu.
 10.6.5 Měření doby hoření se zahájí v okamžiku, kdy spodek plamene míjí první bod měření. Pozoruje se šíření plamene na straně (horní nebo spodní), která hoří rychleji.
 10.6.6 Měření doby hoření končí v okamžiku, kdy plamen dosáhne k poslednímu měřicímu bodu nebo když plamen zhasne před dosažením tohoto bodu. Jestliže plamen nedosáhl až k poslednímu bodu měření, změří se prohořelá vzdálenost k místu, v němž plamen zhasl. Prohořelá vzdálenost je část vzorku, zničená na povrchu nebo uvnitř hořením.
 10.6.7 Nevznítí-li se vzorek, nebo pokud po zhasnutí hořáku hoření nepokračuje, nebo pokud plamen zanikne před dosažením prvního měřicího bodu, takže se nenaměří žádná doba hoření, zaznamená se do zkušební zprávy, že rychlost hoření je 0 mm/min.
 10.6.8 Když se provádí řada zkoušek nebo když se zkouška opakuje, je nutno se před zahájením každé zkoušky přesvědčit, že teplota spalovací komory a držáku vzorku nepřesahuje 30 °C.
 10.7 Výpočet
 Rychlost hoření B v milimetrech za minutu se vypočte podle vzorce:
 ,
 kde
 s= prohořelá vzdálenost v milimetrech a
 t= doba v sekundách potřebná k prohoření vzdálenosti s.
 10.8 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 10.9 Interpretace výsledků
 10.9.1 Bezpečnostní zasklení


text:
s plastovým povlakem (bod 2.4 tohoto předpisu) a skloplasty (bod 2.5 tohoto předpisu) se z hlediska zkoušky ohnivzdornosti považují za vyhovující, jestliže rychlost hoření nepřesahuje 90 mm/min.
 10.9.2 Tuhé plastové tabule (bod 2.6.1 tohoto předpisu), pružné plastové tabule (bod 2.6.2 tohoto předpisu) a tuhé plastové celky s vícenásobným zasklením se z hlediska zkoušky ohnivzdornosti považují za vyhovující, jestliže rychlost hoření nepřesahuje 110 mm/min.
 11. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI CHEMIKÁLIÍM
 11.1 Chemikálie použité pro zkoušku
 11.1.1 Neodírající mýdlový roztok: 1 % hmotnostní oleátu draselného v deionizované vodě.
 11.1.2 Roztok k čistění oken: vodný roztok isopropanolu a dipropyleneglykolmonomethyletheru, každý v koncentraci mezi 5 a 10 % hmotnostních, a hydroxid amonný v koncentraci mezi 1 a 5 % hmotnostních.
 11.1.3 Neředěný denaturovaný alkohol: 1 objemový díl methylalkoholu v 10 objemových dílech ethylalkoholu.
 11.1.4 Benzín nebo ekvivalentní referenční benzín: směs 50 procent objemových toluenu, 30 procent objemových 2,2,4-trimethylpentanu, 15 procent objemových 2,4,4-trimethyl-1-pentanu a 5 procent objemových ethylalkoholu.
 Pozn.: Použitá směs benzínu se musí zaznamenat do zkušební zprávy.
 11.1.5 Referenční kerosin: směs 50 % objemových n-oktanu a 50 % objemových n-dekanu.
 11.2 Zkušební metoda
 11.2.1 Zkouška ponořením
 Čtyři vzorky o rozměrech 180 mm × 25 mm se použijí na všechny zkoušky a vyzkouší se s každou z chemikálií uvedených výše v bodě 11.1, pro každou zkoušku a pro každý čisticí prostředek se použije nový vzorek.
 Před každou zkouškou se vzorky vyčistí podle návodu výrobce, pak se stabilizují po dobu 48 hodin při teplotě 23 °C ±2 °C a relativní vlhkosti 50 % ±5 procent. Tyto podmínky se musí udržovat po celou dobu zkoušek.
 Vzorky se zcela ponoří do zkušební kapaliny na dobu 1 minuty, vyjmou se a bezprostředně se pak osuší čistou suchou savou bavlněnou látkou.
 11.2.2 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Bezbarvé
 Bezbarvé
 Zbarvení mezivrstvy nebo plastového povlaku
 2
 2
 Ostatní vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 11.2.3 Interpretace výsledků
 11.2.3.1 Výsledek zkoušky odolnosti proti chemikáliím se považuje za vyhovující, pokud vzorek nevykazuje žádné změknutí, lepkavost, rozpraskání nebo zjevnou ztrátu průhlednosti.
 11.2.3.2 U sady vzorků se považuje za vyhovující se zřetelem na odolnost proti chemickým činidlům, pokud byl výsledek alespoň tří ze čtyř zkoušek provedených s každou chemikálií uspokojivý.
 11.2.4 Postup zkoušky se zatížením
 11.2.4.1 Vzorek se uchytí jako jednostranně vetknutý nosník a podepře se. Podpěra se umístí 51 mm od vetknutí. Volný konec zkušebního vzorku se zatíží ve vzdálenosti 102 mm od podpěry, viz obrázek 21 níže:
 Obrázek 21
 Způsob usazení zkušebního vzorku
 11.2.4.2 Hmotnost závaží musí být 28,7 t2 g, kde t je tloušťka zkušebního vzorku v mm. Tlak na vnější vlákno vzorku je přibližně 6,9 MPa.
 Příklad:
 Pro 3 mm tlustý vzorek umístěný vodorovně s podpěrou vzdálenou 51 mm od vetknutého konce a se silou působící 102 mm od podpěry je síla stanovena na 258 g.
 11.2.4.3 V průběhu zatěžování vzorku se na jeho horní plochu nad podpěrou aplikuje jedna z předepsaných chemikálií. Chemikálie se nanáší měkkým, 13 mm širokým štětcem, který se namáčí před každým tahem. Je zapotřebí deset jednotlivých tahů přes šířku vzorku, v intervalu 1 s, mimo konce a okrajů


text:
(viz obrázek 22).
 Obrázek 22
 Postup nanášení chemikálií na zkušební vzorek
 11.2.5 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Bezbarvé
 Zbarvené
 Zbarvení plastového povlaku nebo plastového zasklení
 1
 2
 Ostatní vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 11.2.6 Interpretace výsledků
 11.2.6.1 Výsledek zkoušky odolnosti proti chemikáliím se považuje za vyhovující, pokud vzorek nevykazuje žádné změknutí, lepkavost, rozpraskání nebo zjevnou ztrátu průhlednosti.
 11.2.6.2 U sady vzorků se považuje za vyhovující se zřetelem na odolnost proti chemickým činidlům, je-li splněna jedna z následujících podmínek:
 11.2.6.2.1
 Výsledek všech zkoušek byl uspokojivý;
 11.2.6.2.2
 výsledek jedné zkoušky je neuspokojivý, avšak výsledek nové řady zkoušek provedených s novou sadou vzorků je uspokojivý.
 12. ZKOUŠKA PRUŽNOSTI A ODOLNOSTI V PŘEHÝBÁNÍ
 12.1 Rozsah
 Touto zkouškou se zjistí, zda je plast zařazen do kategorie tuhých nebo pružných plastů.
 12.2 Zkušební metoda
 Z materiálu jmenovité tloušťky se vyřízne plochý obdélníkový vzorek 300 mm dlouhý a 25 mm široký, upne se vodorovně do upínacího přípravku tak, aby z něj vzorek o délce 275 mm volně vyčníval. Do začátku zkoušky se volný konec vzorku podepře vhodným zařízením. Po 60 sekundách od vynětí této podpěry se zaznamená svislá odchylka volného konce v mm. Přesáhne-li tato odchylka 50 mm, provede se následně zkouška přehýbáním na 180°. Vzorek se krátce přehýbá poté, co se přehne přes plech tloušťky 0,5 mm takovým způsobem, že k němu těsně přiléhá po jeho obou stranách.
 12.3 Zkušební podmínky
 Teplota: 20° ±2 °C
 Relativní vlhkost: 60 ±5 procent
 12.4 Požadavky
 Pro pružné plasty musí být svislá odchylka větší než 50 mm a po 10 sekundách nesmí materiál přehýbaný o 180° vykazovat žádná poškození ve formě prasklin v bodě přehybu (viz obrázek 23).
 13. ZKOUŠKA KŘÍŽOVÝM ŘEZEM
 13.1 Rozsah
 Tato zkouška poskytuje jednoduchou metodu pro stanovení přilnavosti povlaku k spodnímu povrchu. Vyhodnocuje se křehkost a ostatní pevnostní vlastnosti.
 13.2 Zařízení
 Řezný nástroj se šesti čepelemi vzdálenými od sebe 1 mm. Zvětšovací lupa s dvojnásobným zvětšením pro zkoumání zkoušeného vzorku (viz obrázek 24).
 Obrázek 23
 Uspořádání pro zkoušku pružnosti
 Obrázek 24
 Nástroj se šesti čepelemi
 13.3 Zkušební metoda
 Prořízněte povlak na spodní povrch šesti řezy a dalšími šesti, k nim kolmými, takže vznikne mřížka s 25 čtverci (mřížkový řez).
 Řezný nástroj se táhne rovnoměrně rychlostí 2 až 5 cm/s tak, že řezy dosáhnou na spodní povrch, ale neproniknou do něj příliš hluboko.
 Řez je prováděn takovým způsobem, že dvě vodící hlavy na kraji zařízení se rovnoměrně dotýkají povrchu. Po zkoušce se pomocí zvětšovací lupy zjišťuje, zda řezy dosáhly na spodní povrch. Zkouška se provede na nejméně dvou místech vzorku. Poté se vytvořené řezy pětkrát překartáčují ručním kartáčem s polyamidovými štětinami, a to malým tlakem v obou diagonálních směrech.
 13.4 Interpretace výsledků
 Mřížkové řezy se prověřují zvětšovací lupou. Jsou-li okraje řezu perfektně hladké a žádná část povlaku není oddělena, udělí se hodnota křížového řezu Gt0. Pokud se na křížení řezů oddělí malé kousky a jestliže tato plocha zaujímá asi 5 procent plochy mřížky, pak je hodnota křížového řezu Gt1.
 Větší oddělené plochy se ohodnotí v rozsahu Gt2 až Gt5.
 Hodnota křížového řezu
 Exponovaná plocha oblasti mřížky
 Gt2


text:
od 5 do 15 procent
 Gt3
 od 15 do 35 procent
 Gt4
 od 35 do 65 procent
 Gt5
 více než 65 procent
 (1) Vhodný přístroj zajišťující oděr dodává společnost Teledyne Taber (ze Spojených států amerických).
 (2) Vhodné brusné kotouče lze získat od společnosti Teledyne Taber (ve Spojených státech amerických).
 (3) Například Atlas Ci Series, Heraeus Xenotest Series nebo Suga WEL-X Series.
 (4) Například Corning 7740 Pyrex nebo Heraeus Suprax.
 (5) Do celkové expozice ultrafialovým zářením se zahrnuje veškeré záření o vlnové délce méně než 400 nm.
 (6) International Commission on Illumination (Mezinárodní komise pro osvětlení).
 (7) Podle definice v příloze 7 úplného usnesení o konstrukci vozidel (R.E.3), (dokument TRANS/WP.29/78/Rev.2, para.2).
 PŘÍLOHA 4
 TVRZENÁ ČELNÍ SKLA
 1. DEFINICE TYPU
 Tvrzená čelní skla jsou považována za skla různých typů, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1
 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;
 1.1.2
 tvar a rozměry.
 Tvrzená čelní skla se z hlediska fragmentace a mechanických vlastností zařazují do jedné ze dvou skupin, tj.:
 1.1.2.1
 plochá čelní skla a
 1.1.2.2
 zakřivená čelní skla.
 1.1.3
 Kategorie tloušťky zahrnující jmenovitou tloušťku „e“ (připouští se výrobní tolerance ± 0,2 mm):
 kategorie I
 e ≤ 4,5 mm
 kategorie II
 4,5 mm < e ≤ 5,5 mm
 kategorie III
 5,5 mm < e ≤ 6,5 mm
 kategorie IV
 6,5 mm < e
 1.2
 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 druh materiálu (leštěné (ploché) sklo, plavené sklo, tabulové sklo);
 1.2.2
 zbarvení (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.3
 vložení nebo jiný způsob instalace vodičů;
 1.2.4
 vložení nebo jiný způsob instalace neprůhledného zatemnění.
 2. ZKOUŠKA FRAGMENTACE
 2.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 2.1.1
 Uvažuje se pouze druh materiálu.
 2.1.2
 Plavené sklo a tabulové sklo se považují za skla se shodným indexem obtížnosti.
 2.1.3
 Zkoušky fragmentace se musí opakovat, přechází-li se z leštěného (plochého) skla na plavené sklo nebo tabulové sklo, a naopak.
 2.2 Počet zkušebních kusů
 Přezkouší se šest zkušebních kusů ze série s nejmenší rozvinutou plochou a šest vzorků ze série s největší rozvinutou plochou vybraných podle ustanovení přílohy 13.
 2.3 Různé zóny skla
 Tvrzené čelní sklo musí mít dvě hlavní zóny, a to FI a FII. Může mít též mezilehlou zónu FIII. Tyto zóny jsou definovány takto:
 2.3.1
 Zóna FI
 :
 obvodová zóna jemné fragmentace, široká nejméně 7 cm, kolem celého okraje čelního skla, včetně vnějšího pruhu šíře 2 cm, který se nezkoumá;
 2.3.2
 Zóna FII
 :
 zóna viditelnosti s proměnlivou fragmentací, která vždy zahrnuje obdélníkovou část o výšce nejméně 20 cm a o délce nejméně 50 cm.
 2.3.2.1
 U vozidel kategorie M1 musí střed obdélníku ležet uvnitř kružnice s poloměrem 10 cm, se středem na průmětu středu segmentu V1–V2.
 2.3.2.2
 U vozidel kategorií M a N jiných než M1 musí střed obdélníku ležet uvnitř kružnice s poloměrem 10 cm a středem na průmětu bodu 0.
 2.3.2.3
 U zemědělských a lesnických traktorů a u stavebních vozidel se poloha zóny viditelnosti uvede ve zkušebním protokolu.
 2.3.2.4
 Výška nad obdélníkem smí být snížena na 15 cm u čelních skel, která jsou vysoká méně než 44 cm.
 2.3.3
 Zóna


text:
FIII
 :
 mezilehlá zóna šířky nejvýše 5 cm mezi zónami FI a FII.
 2.4 Zkušební metoda
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 1.
 2.5 Body nárazu (viz příloha 17 obrázek 2)
 2.5.1
 Body nárazu se zvolí takto:
 bod 1
 :
 ve střední části zóny FII v oblasti vysokého nebo nízkého pnutí;
 bod 2
 :
 v zóně FIII co nejblíže ke svislé rovině symetrie zóny FII;
 body 3 a 3'
 :
 3 cm od okraje na jedné ze střednic zkušebního kusu; pokud jsou znatelné stopy po kleštích, musí být jeden z bodů nárazu v blízkosti okraje se stopou po kleštích a druhý v blízkosti protilehlého okraje;
 bod 4
 :
 v místě, kde je poloměr zakřivení na nejdelší střednici nejmenší;
 bod 5
 :
 3 cm vlevo nebo vpravo od okraje zkušebního kusu v místě, kde je poloměr zakřivení okraje nejmenší.
 2.5.2
 Fragmentace se provede v každém z bodů 1, 2, 3, 3', 4 a 5.
 2.6 Interpretace výsledků
 2.6.1
 Výsledek zkoušky se považuje za vyhovující, jestliže fragmentace splňuje všechny podmínky uvedené v následujících bodech 2.6.1.1, 2.6.1.2 a 2.6.1.3.
 2.6.1.1
 Zóna FI:
 2.6.1.1.1
 Počet fragmentů v jakémkoliv čtverci o rozměrech 5 cm × 5 cm není menší než 40 ani větší než 350; avšak v případě počtu menšího než 40, není-li počet úlomků v jakémkoliv čtverci o rozměrech 10 cm × 10 cm, obsahujícím čtverec 5 cm × 5 cm, menší než 160, je toto přijatelné.
 2.6.1.1.2
 Pro účely výše uvedeného pravidla se úlomek přesahující některou stranu čtverce počítá za polovinu úlomku.
 2.6.1.1.3
 Fragmentace se nezkoumá v pruhu širokém 2 cm kolem celého okraje vzorků, představujícím rám skla, ani uvnitř poloměru 7,5 cm od bodu nárazu.
 2.6.1.1.4
 Přípustné jsou nejvýše 3 úlomky s plochou přesahující 3 cm2. V téže kružnici o průměru 10 cm nesmí ležet více než jeden z těchto úlomků.
 2.6.1.1.5
 S výjimkou případu uvedeného v bodě 2.6.2.2 níže, jsou podlouhlé úlomky do 7,5 cm přípustné za předpokladu, že jejich konce nemají ostré hrany. Jestliže tyto podlouhlé úlomky sahají k okraji skla, nesmějí s ním svírat úhel větší než 45°.
 2.6.1.2
 Zóna FII:
 2.6.1.2.1
 Zbytková průhlednost po roztříštění se zkouší na obdélníkové ploše podle bodu 2.3.2. V tomto obdélníku musí celkový povrch úlomků o ploše větší než 2 cm2 představovat nejméně 15 % plochy obdélníku; v případě čelních skel o výšce menší než 44 cm, nebo jejichž úhel instalace je menší než 15° od svislice, musí však být procento viditelnosti rovné alespoň 10 % plochy odpovídajícího obdélníku.
 2.6.1.2.2
 S výjimkou případu uvedeného níže v bodě 2.6.2.2 nesmí mít žádný úlomek plochu větší než 16 cm2.
 2.6.1.2.3
 Uvnitř poloměru 10 cm od bodu nárazu, ale pouze v té části kružnice, která spadá do zóny FII, jsou přípustné tři úlomky o ploše větší než 16 cm2, ne však větší než 25 cm2.
 2.6.1.2.4
 Úlomky musí být v podstatě pravidelné a bez hrotů popsaných níže v bodě 2.6.1.2.4.1. Připouští se však nejvýše 10 nepravidelných úlomků v kterémkoliv obdélníku o rozměrech 50 × 20 cm a nejvýše 25 nepravidelných úlomků na celé


text:
ploše čelního skla.
 Žádný z těchto úlomků však nesmí mít při měření podle bodu 2.6.1.2.4.1 hrot o délce větší než 35 mm.
 2.6.1.2.4.1
 Úlomek se považuje za nepravidelný úlomek, pokud nemůže být vepsán do kružnice o průměru 40 mm, pokud má nejméně jeden hrot delší než 15 mm, měřeno od vrcholu hrotu k průřezu, jehož šířka je rovna tloušťce skla, a pokud má jeden nebo více hrotů s vrcholovým úhlem menším než 40°.
 2.6.1.2.5
 S výjimkou případu podle bodu 2.6.2.2 níže, se v celé zóně FII připouštějí úlomky podlouhlého tvaru, nepřesahují-li 10 cm délky.
 2.6.1.3
 Zóna FIII
 Fragmentace v této zóně musí mít vlastnosti, které jsou mezi vlastnostmi fragmentace přípustnými pro obě sousední zóny (FI a FII).
 2.6.2
 Čelní sklo předložené k schválení se považuje za vyhovující z hlediska fragmentace, je-li splněna aspoň jedna z následujících podmínek:
 2.6.2.1
 všechny zkoušky s užitím bodů nárazu podle bodu 2.5.1 měly uspokojivý výsledek;
 2.6.2.2
 jedna ze všech zkoušek s využitím bodů nárazu podle bodu 2.5.1 měla neuspokojivý výsledek s přihlédnutím k odchylkám, které nepřesahují následující limity:
 zóna FI
 :
 nejvýše 5 úlomků dlouhých 7,5 až 15 cm;
 zóna FII
 :
 nejvýše 3 úlomky plochy mezi 16 a 20 cm2 v oblasti mimo kružnici o poloměru 10 cm se středem v bodu dopadu;
 zóna FIII
 :
 nejvýše 4 úlomky dlouhé 10 až 17,5 cm,
 a zkouška je opakována na novém vzorku, který vyhovuje požadavkům bodu 2.6.1 nebo vykazuje odchylky v rozsahu výše uvedených limitů;
 2.6.2.3
 dvě zkoušky ze všech zkoušek s body nárazu podle bodu 2.5.1 měly nevyhovující výsledek, avšak nebyly překročeny mezní hodnoty stanovené v bodě 2.6.2.2, ale další série zkoušek s novou sadou vzorků vyhovuje požadavkům bodu 2.6.1, nebo ne více než dva vzorky nové sady vykazují odchylky v rozsahu mezních hodnot stanovených výše v bodě 2.6.2.2.
 2.6.3
 Jestliže jsou zjištěny výše zmíněné odchylky, zaznamenají se ve zkušebním protokolu, ke kterému se připojí trvalé záznamy fragmentačních obrazců odpovídajících částí čelních skel.
 3. ZKOUŠKA MAKETOU HLAVY
 3.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.
 3.2 Počet zkušebních kusů
 3.2.1
 Pro každou kategorii tvrzený čelních skel se ke zkoušce předloží čtyři zkušební kusy s přibližně nejmenší rozvinutou plochou a čtyři zkušební kusy s přibližně největší rozvinutou plochou, přičemž všech osm vzorků musí být téhož typu jako typ vybraný pro zkoušku fragmentace (viz bod 2.2).
 3.2.2
 Popřípadě lze na základě rozhodnutí zkušební laboratoře pro každou kategorii tloušťky čelního skla podrobit zkoušce šest kusů o rozměrech (1 100 mm × 500 mm) ± 5/2 mm.
 3.3 Zkušební metoda
 3.3.1
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 3.1.
 3.3.2
 Výška pádu je 1,5 m ± 0/5 mm.
 3.4 Interpretace výsledků
 3.4.1
 Výsledek zkoušky se považuje za uspokojivý, dojde-li k rozbití čelního skla nebo zkušebního vzorku.
 3.4.2
 Sada zkušebních kusů předložených ke schválení se považuje za vyhovující z hlediska zkoušky maketou hlavy, je-li splněna jedna z následujících podmínek:
 3.4.2.1
 výsledek všech zkoušek je uspokojivý;
 3.4.2.2
 výsledek jedné zkoušky je neuspokojivý, avšak výsledky další řady zkoušek provedených s novou sadou zkušebních kusů jsou uspokojivé.
 4.


text:
OPTICKÉ VLASTNOSTI
 Pro každý typ čelního skla se použijí požadavky na optické vlastnosti stanovené v příloze 3 v bodě 9.
 PŘÍLOHA 5
 TABULE ROVNOMĚRNĚ TVRZENÉHO SKLA
 (1)
 1. DEFINICE TYPU
 Tabule rovnoměrně tvrzeného skla se považují za tabule různých typů, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;
 1.1.2
 způsob tvrzení (tepelné nebo chemické);
 1.1.3
 kategorie tvaru; rozlišují se dvě kategorie:
 1.1.3.1
 ploché skleněné tabule;
 1.1.3.2
 ploché a zakřivené skleněné tabule.
 1.1.4
 Kategorie tloušťky zahrnující jmenovitou tloušťku „e“ (připouští se výrobní tolerance ± 0,2 mm):
 kategorie I
 e ≤ 3,5 mm
 kategorie II
 3,5 mm < e ≤ 4,5 mm
 kategorie III
 4,5 mm < e ≤ 6,5 mm
 kategorie IV
 6,5 mm < e
 1.2 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 druh materiálu (leštěné (ploché) sklo, plavené sklo, tabulové sklo);
 1.2.2
 zbarvení (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.3
 vložení nebo jiný způsob instalace vodičů;
 1.2.4
 vložení nebo jiný způsob instalace neprůhledného zatemnění.
 2. ZKOUŠKA FRAGMENTACE
 2.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Materiál
 Index obtížnosti
 Ploché sklo
 2
 Plavené sklo
 1
 Tabulové sklo
 1
 Žádné jiné vedlejší vlastnosti se neberou v úvahu.
 2.2 Výběr zkušebních kusů
 2.2.1 Z každé kategorie tvaru a z každé třídy tloušťky se vyberou obtížně vyrobitelné zkušební kusy podle těchto kritérií:
 2.2.1.1
 v případě tabulí plochého skla se dodají dvě sady zkušebních kusů odpovídající:
 2.2.1.1.1
 největší rozvinuté ploše,
 2.2.1.1.2
 nejmenšímu úhlu mezi dvěma sousedními stranami.
 2.2.1.2
 V případě tabulí plochého a zakřiveného skla se dodají tři sady vzorků, odpovídající:
 2.2.1.2.1
 největší rozvinuté ploše;
 2.2.1.2.2
 nejmenšímu úhlu mezi dvěma přiléhajícími stranami;
 2.2.1.2.3
 největší výšce segmentu.
 2.2.2 Zkoušky na zkušebních kusech odpovídajících největší ploše „S“ se považují za použitelné na jakoukoli jinou plochu menší než S + 5 %.
 2.2.3 Jestliže předložené vzorky mají úhel γ menší než 30°, považují se zkoušky za použitelné pro všechny vyráběné skleněné tabule s úhlem větším než γ – 5°.
 Jestliže předložené vzorky vykazují úhel γ rovný 30° nebo větší, považují se zkoušky za použitelné pro všechny vyrobené skleněné tabule s úhlem rovným 30° nebo větším.
 2.2.4 Je-li výška segmentu h předložených vzorků větší než 100 mm, považují se zkoušky za použitelné na všechny vyráběné skleněné tabule s výškou segmentu menší než h + 30 mm.
 Jestliže je výška segmentu předložených vzorků rovna 100 mm nebo menší, považují se zkoušky za použitelné pro všechny vyráběné skleněné tabule s výškou segmentu rovnou 100 mm nebo menší.
 2.3 Počet zkušebních kusů na sadu
 Počet zkušebních kusů v každé skupině je následující, podle kategorie tvaru definované v bodě 1.1.3:
 Druh skleněné tabule
 Počet zkušebních kusů
 Plochá
 4
 Zakřivená (minimální poloměr zakřivení ≥ 200 mm)
 Zakřivená (minimální poloměr zakřivení < 200 mm)
 8
 2.4 Zkušební metoda
 2.4.1 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 1.
 2.5 Body nárazu (viz příloha 17 obrázek 3)
 2.5.1 U plochých skleněných tabulí a zakřivených skleněných tabulí jsou body nárazu znázorněné v příloze 17 na obr. 3a) a 3b), resp. na obr. 3c) a jsou stanoveny takto:
 bod 1
 :
 v


text:
geometrickém středu skla;
 bod 2
 :
 u zakřivených skleněných tabulí s minimálním poloměrem zakřivení „r“ menším než 200 mm. Tento bod se zvolí na nejdelší střednici v části tabule, kde je poloměr zakřivení nejmenší.
 2.5.2 Z každého bodu nárazu se vyzkouší čtyři zkušební kusy.
 2.6 Interpretace výsledků
 2.6.1 Výsledek zkoušky se považuje za uspokojivý, jestliže fragmentace vyhovuje těmto podmínkám:
 2.6.1.1
 počet úlomků v kterémkoliv čtverci 5 cm × 5 cm není menší než 40;
 2.6.1.2
 pro účely výše uvedeného pravidla se úlomek přesahující některou stranu čtverce počítá za polovinu úlomku.
 2.6.1.3
 Fragmentace se nezkoumá v pruhu širokém 2 cm kolem celého okraje vzorků, představujícím rám skla, ani uvnitř poloměru 7,5 cm od bodu nárazu.
 2.6.1.4
 Pokud úlomek přesahuje vyloučenou oblast, posuzuje se pouze část úlomku spadající mimo oblast, která má být posuzována.
 2.6.1.5
 Úlomky o ploše větší než 3 cm2 se nepřipouštějí, s výjimkou u částí definovaných v bodě 2.6.1.3.
 2.6.1.6
 Úlomky delší než 100 mm se nepřipouštějí, kromě úlomků v oblastech definovaných v bodě 2.6.1.3, za předpokladu, že:
 2.6.1.6.1
 konce úlomků nesměřují do určitého bodu;
 2.6.1.6.2
 pokud dosahují k okraji tabule, nesvírají s ním úhel větší než 45°.
 2.6.2 Sada zkušebních kusů předložených ke schválení se považuje za vyhovující z hlediska fragmentace, pokud byl výsledek alespoň tří ze čtyř zkoušek provedených v každém z bodů nárazu předepsaných v bodě 2.5.1 uspokojivý.
 2.6.3 Jestliže jsou zjištěny výše zmíněné odchylky, zaznamenají se ve zkušebním protokolu, ke kterému se připojí trvalé záznamy fragmentačních obrazců odpovídajících částí skleněných tabulí.
 3. ZKOUŠKA MECHANICKÉ PEVNOSTI
 3.1 Zkouška koulí o hmotnosti 227 g
 3.1.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností:
 Materiál
 Index obtížnosti
 Zbarvení
 Index obtížnosti
 Leštěné sklo
 2
 bezbarvé
 1
 Plavené sklo
 1
 zbarvené
 2
 Tabulové sklo
 1
 Ostatní vedlejší vlastnosti (zda vodiče jsou/nejsou vloženy) se neberou v úvahu.
 3.1.2 Počet zkušebních kusů
 Ke zkoušení v každé kategorii tloušťky definované v bodě 1.1.4 se předloží šest zkušebních vzorků.
 3.1.3 Zkušební metoda
 3.1.3.1
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 2.1.
 3.1.3.2
 Výšku pádu (od spodku koule k hornímu povrchu zkušebního kusu) činí 2,0 m ± 0/5 mm.
 3.1.4 Interpretace výsledků
 3.1.4.1
 Výsledek zkoušky se považuje za uspokojivý, jestliže se alespoň pět zkušebních kusů nerozlomí.
 4. OPTICKÉ VLASTNOSTI
 4.1 Pro normální prostup světla tabulemi rovnoměrně tvrzeného skla nebo částmi skleněných tabulí umístěnými v místech podstatných pro řidičův výhled se použije ustanovení přílohy 3 bodu 9.1.
 4.2 Ustanovení přílohy 3 bodu 9 platí pro tabule rovnoměrně tvrzeného skla užité jako čelní skla pomalu se pohybujících vozidel, která v důsledku své konstrukce nemohou překročit 40 km/h. To neplatí pro plochá čelní skla, která jsou zahrnuta v již schválené skupině.
 (1) Tento typ tabule rovnoměrně tvrzeného skla lze též použít jako čelní skla u pomalu se pohybujících vozidel, která v důsledku konstrukce nemohou překročit rychlost 40 km/h.
 PŘÍLOHA 6
 NORMÁLNÍ VRSTVENÁ ČELNÍ SKLA
 1. DEFINICE TYPU
 Normální vrstvená čelní skla jsou považována za skla náležející k různým typům, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;


text:
1.1.2
 tvar a rozměry.
 Normální vrstvená čelní skla se považují za součást některé skupiny pro účely zkoušek mechanických vlastností a odolnosti proti vlivům prostředí;
 1.1.3
 počet vrstev skla;
 1.1.4
 jmenovitá tloušťka „e“ čelního skla, přičemž se povoluje výrobní tolerance 0,2. n mm nad a pod jmenovitou hodnotu: („n“ je počet vrstev skla v čelním skle);
 1.1.5
 jmenovitá tloušťka mezivrstvy nebo mezivrstev;
 1.1.6
 druh a typ mezivrstvy nebo mezivrstev (např. z PVB nebo jiného plastu).
 1.2 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 druh materiálu (leštěné (ploché) sklo, plavené sklo, tabulové sklo);
 1.2.2
 zbarvení (celkové nebo částečné) mezivrstvy nebo mezivrstev (bezbarvá nebo zbarvená);
 1.2.3
 zbarvení skla (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.4
 vložení nebo jiný způsob instalace vodičů;
 1.2.5
 vložení nebo jiný způsob instalace neprůhledného zatemnění.
 2. OBECNĚ
 2.1 U normálních vrstvených čelních skel se zkoušky, s výjimkou zkoušek s maketou hlavy (podle bodu 3.2) a zkoušek optických vlastností, provedou s plochými zkušebními kusy buď vyříznutými ze skutečných čelních skel nebo pro tento účel zvlášť zhotovenými. V obou případech musí zkušební kusy ve všech ohledech přesně odpovídat sériově vyráběným čelním sklům, pro něž se žádá o schválení.
 2.2 Před každou zkouškou musí být zkušební kusy uchovávány po dobu nejméně čtyř hodin za teploty 23 ±2 °C. Zkoušky se provedou ihned po vyjmutí zkušebních kusů ze schránky, v níž byly uchovávány.
 3. ZKOUŠKA MAKETOU HLAVY
 3.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.
 3.2 Zkouška úplného čelního skla maketou hlavy
 3.2.1 Počet zkušebních kusů
 Zkouší se čtyři zkušební kusy ze sérií, které mají nejmenší rozvinutou plochu a čtyři vzorky ze sérií, které mají největší rozvinutou plochu, vybrané podle ustanovení přílohy 13.
 3.2.2 Zkušební metoda
 3.2.2.1
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 3.1.
 3.2.2.2
 Výška pádu je 1,5 m ± 0/5 mm.
 3.2.3 Interpretace výsledků
 3.2.3.1
 Výsledek této zkoušky se považuje za uspokojivý, jsou-li splněny tyto podmínky:
 3.2.3.1.1
 zkušební kus praskne, přičemž se vytvoří četné kruhové trhliny se středem přibližně v bodu nárazu, přičemž nejbližší trhliny nejsou dále než 80 mm od bodu nárazu;
 3.2.3.1.2
 vrstvy skla musí zůstat přilnuté k mezivrstvě z plastu. Připouští se oddělení jednoho či více úlomků mezivrstvy ve vzdálenosti méně než 4 mm na šířku, na každé straně trhliny, vně kružnice o poloměru 60 mm se středem v bodě nárazu.
 3.2.3.1.3
 Na straně nárazu:
 3.2.3.1.3.1
 mezivrstva nesmí být obnažena na ploše větší než 20 cm2;
 3.2.3.1.3.2
 je přípustné roztržení mezivrstvy o délce 35 mm.
 3.2.3.2
 Sada zkušebních kusů nebo vzorků předložených ke schválení typu se považuje z hlediska zkoušky maketou hlavy za vyhovující, jestliže je výsledek všech zkoušek uspokojivý.
 4. ZKOUŠKA MECHANICKÉ PEVNOSTI
 4.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.
 4.2 Zkouška koulí o hmotnosti 2 260 g
 4.2.1 Zkouší se dvanáct čtvercových zkušebních kusů o straně 300 mm ± 0/10 mm.
 4.2.2 Zkušební metoda
 4.2.2.1
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 2.2.
 4.2.2.2
 Výška pádu (od spodní strany koule k hornímu povrchu zkušebního kusu) je 4 m ± 0/25 mm.
 4.2.3 Interpretace výsledků
 4.2.3.1
 Výsledek zkoušky se považuje za uspokojivý, jestliže


text:
koule neprojde zasklením do pěti vteřin od nárazu.
 4.2.3.2
 Sada zkušebních kusů předložených ke schválení se považuje za vyhovující z hlediska zkoušky koulí o hmotnosti 2 260 g, pokud jsou výsledky alespoň jedenácti z dvanácti zkoušek uspokojivé.
 4.3 Zkouška koulí o hmotnosti 227 g
 4.3.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.
 4.3.2 Počet zkušebních kusů
 Zkouší se dvacet čtvercových zkušebních kusů o straně 300 mm ± 0/10 mm.
 4.3.3 Zkušební metoda
 4.3.3.1
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 2.1.
 Deset zkušebních kusů se zkouší za teploty + 40 ± 2 °C a deset za teploty – 20 ± 2 °C.
 4.3.3.2
 Výška pádu pro různé kategorie tloušťky a hmotnosti oddělených úlomků jsou uvedeny v následující tabulce:
 + 40 °C ±2 °C
 – 20 °C ±2 °C
 Jmenovitá tloušťka zkušebních kusů
 (mm)
 Výška pádu
 (m)
 Maximální přípustná hmotnost úlomků
 (g)
 Výška pádu
 (m)
 Maximální přípustná hmotnost úlomků
 (g)
 e ≤ 4,5
 9
 12
 8,5
 12
 4,5 < e ≤ 5,5
 9
 15
 8,5
 15
 5,5 < e ≤ 6,5
 9
 20
 8,5
 20
 e > 6,5
 9
 25
 8,5
 25
 4.3.4 Interpretace výsledků
 4.3.4.1
 Výsledek zkoušky se považuje za uspokojivý, jsou-li splněny tyto podmínky:
 —
 koule neprojde zkušebním kusem,
 —
 zkušební kus se nerozbije na několik kusů,
 —
 jestliže se mezivrstva neroztrhne, nesmí hmotnost úlomků oddělených od strany skla protilehlé bodu nárazu překročit příslušné hodnoty stanovené výše v bodě 4.3.3.2.
 4.3.4.2
 Sada zkušebních kusů předložených ke schválení se považuje za vyhovující z hlediska zkoušky koulí o hmotnosti 227 g, jestliže je výsledek alespoň osmi z deseti zkoušek provedených při každé teplotě uspokojivý.
 5. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VLIVŮM PROSTŘEDÍ
 5.1 Zkouška odolnosti proti oděru
 5.1.1 Indexy obtížnosti a zkušební metoda
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 4 a zkouška zahrnuje 1 000 cyklů.
 5.1.2 Interpretace výsledků
 Bezpečnostní sklo se považuje za uspokojivé, pokud jde o odolnost proti odírání, pokud rozptyl světla způsobený odíráním zkušebního kusu nepřesahuje 2 %.
 5.2 Zkouška odolnosti proti vysoké teplotě
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 5.
 5.3 Zkouška odolnosti proti záření
 5.3.1 Obecné požadavky
 Tato zkouška se provede jen tehdy, pokud ji zkušebna uzná za účelnou s ohledem na informace o mezivrstvě, které má k dispozici.
 5.3.2 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 6.3.
 5.4 Zkouška odolnosti proti vlhkosti
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 7.
 6. OPTICKÉ VLASTNOSTI
 Pro každý typ čelního skla se použijí požadavky na optické vlastnosti stanovené v příloze 3 v bodě 9. To neplatí pro plochá čelní skla, která jsou zahrnuta v již schválené skupině, je-li úhel sklonu menší než 40° od svislice.
 PŘÍLOHA 7
 TABULE VRSTVENÉHO SKLA
 1. DEFINICE TYPU
 Tabule vrstveného skla jsou považovány za tabule skla náležející k různým typům, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;
 1.1.2
 kategorie tloušťky tabule zahrnující jmenovitou tloušťkou „e“, u které je přípustná výrobní odchylka ± 0,2. n mm („n“ je počet vrstev v tabuli):
 kategorie I
 e ≤ 5,5 mm
 kategorie II


text:
5,5 mm < e ≤ 6,5 mm
 kategorie III
 6,5 mm < e
 1.1.3
 jmenovitá tloušťka mezivrstvy nebo mezivrstev;
 1.1.4
 druh a typ mezivrstvy nebo mezivrstev, např. z PVB nebo jiného plastu;
 1.1.5
 speciální úprava, jíž byla případně podrobena jedna nebo několik vrstev skla.
 1.2 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 druh materiálu (leštěné (ploché) sklo, plavené sklo, tabulové sklo);
 1.2.2
 zbarvení (celkové nebo částečné) mezivrstvy nebo mezivrstev (bezbarvá nebo zbarvená);
 1.2.3
 zbarvení skla (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.4
 vložení nebo jiný způsob instalace neprůhledného zatemnění.
 2. OBECNĚ
 2.1 U vrstvených skleněných tabulí se zkoušky provedou s rovnými zkušebními kusy buď vyříznutými ze skutečných skleněných zasklení nebo pro tento účel zvlášť zhotovenými. V obou případech musí zkušební kusy ve všech ohledech přesně odpovídat vyráběným skleněným zasklením, pro které se požaduje schválení typu.
 2.2 Před každou zkouškou musí být zkušební kusy z vrstveného skla uchovávány po dobu nejméně čtyř hodin za teploty 23 ± 2 °C. Zkouší se ihned po vyjmutí zkušebních kusů ze schránky, v níž byly uchovávány.
 2.3 Ustanovení této přílohy se považují za splněná, jestliže zasklení předložené ke schválení má stejné složení jako čelní sklo již schválené podle ustanovení přílohy 6 nebo přílohy 8 nebo přílohy 9.
 3. ZKOUŠKA MECHANICKÉ PEVNOSTI KOULÍ O HMOTNOSTI 227 g
 3.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.
 3.2 Počet zkušebních kusů
 Zkouší se osm plochých zkušebních kusů o rozměrech 300 mm × 300 mm, speciálně vyrobených nebo vyřezaných z nejplošší části tabule.
 3.2.1
 Zkušebními kusy mohou být i dokončené výrobky podepřené zařízením popsaným v bodech 2.1.1 až 2.1.1.3 přílohy 3.
 3.2.2
 Jsou-li zkušební kusy zakřivené, je třeba dbát na to, aby byl zajištěn odpovídající kontakt s podpěrou.
 3.3 Zkušební metoda
 3.3.1
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 2.1.
 3.3.2
 Výška pádu je od spodní části koule k hornímu povrchu zkušebního kusu 9 m ± 0/25 mm.
 3.4 Interpretace výsledků
 3.4.1
 Výsledek této zkoušky se považuje za uspokojivý, jsou-li splněny tyto podmínky:
 a)
 koule neprojde zkušebním kusem;
 b)
 laminát se nerozbije na samostatné úlomky;
 c)
 v bodě, který je bezprostředně na opačné straně vůči místu nárazu, se ze vzorku mohou uvolnit malé úlomky skla, ale v této malé takto postižené oblasti se odhalí méně než 645 mm2 zpevňujícího nebo výztužného materiálu, jehož povrch je vždy pokryt velmi malými částicemi těsně přiléhajícího skla. Celková plocha oddělení zpevňujícího nebo výztužného materiálu na kterékoli straně nepřekročí 1 935 mm2. Oddělení úlomků na vnějším povrchu skla naproti bodu nárazu a v blízkosti oblasti nárazu se nepovažuje za selhání.
 3.4.2
 Sada zkušebních kusů předložených ke schválení se považuje za vyhovující z hlediska zkoušky mechanické pevnosti, pokud byl výsledek alespoň šesti z osmi zkoušek uspokojivý.
 4. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VLIVŮM PROSTŘEDÍ
 4.1 Zkouška odolnosti proti oděru
 4.1.1 Indexy obtížnosti a zkušební metoda
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 4 a zkouška zahrnuje 1 000 cyklů.
 4.1.2 Interpretace výsledků
 Tabule bezpečnostního skla se považuje za vyhovující, pokud jde o odolnost proti oděru, jestliže rozptyl světla způsobený odíráním zkušebního kusu nepřevyšuje 2 %.
 4.2 Zkouška odolnosti proti vysoké


text:
teplotě
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 5.
 4.3 Zkouška odolnosti proti záření
 4.3.1 Obecné požadavky
 Tato zkouška se provede jen tehdy, pokud ji zkušebna uzná za účelnou s ohledem na informace o mezivrstvě, které má k dispozici.
 4.3.2 Počet vzorků nebo zkušebních kusů
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 6.3.
 4.4 Zkouška odolnosti proti vlhkosti
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 7.
 5. OPTICKÉ VLASTNOSTI
 Pro normální prostup světla skleněnými tabulemi nebo částmi skleněných tabulí umístěnými v místech podstatných pro řidičův výhled se použije ustanovení přílohy 3 bodu 9.1.
 PŘÍLOHA 8
 ČELNÍ SKLA Z UPRAVENÉHO VRSTVENÉHO SKLA
 1. DEFINICE TYPU
 Čelní skla vyrobená z upraveného vrstveného skla jsou považována za skla náležející k různým typům, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;
 1.1.2
 tvar a rozměry.
 Upravovaná vrstvená čelní skla se pro účely zkoušek fragmentace, mechanických vlastností a odolnosti proti vlivům prostředí považují za součást jedné skupiny;
 1.1.3
 počet vrstev skla;
 1.1.4
 jmenovitá tloušťka „e“ čelního skla, přičemž se povoluje výrobní tolerance 0,2. n mm nad a pod jmenovitou hodnotu: („n“ je počet vrstev skla v čelním skle);
 1.1.5
 speciální úprava, jíž byla případně podrobena jedna nebo několik vrstev skla;
 1.1.6
 jmenovitá tloušťka mezivrstvy nebo mezivrstev;
 1.1.7
 druh a typ mezivrstvy nebo mezivrstev (např. z PVB nebo jiného plastu).
 1.2 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 druh materiálu (leštěné (ploché) sklo, plavené sklo, tabulové sklo);
 1.2.2
 zbarvení (celkové nebo částečné) mezivrstvy nebo mezivrstev (bezbarvá nebo zbarvená);
 1.2.3
 zbarvení skla (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.4
 vložení nebo jiný způsob instalace vodičů;
 1.2.5
 vložení nebo jiný způsob instalace neprůhledného zatemnění.
 2. OBECNĚ
 2.1 U upravených vrstvených čelních skel se zkoušky, s výjimkou zkoušek úplného čelního skla maketou hlavy a zkoušek optických vlastností, provedou se vzorky nebo plochými zkušebními kusy, které jsou zvlášť zhotoveny pro tento účel. Zkušební kusy však musí ve všech ohledech přesně odpovídat sériově vyráběným čelním sklům, pro něž se žádá o schválení.
 2.2 Před každou zkouškou musí zkušební kusy nebo vzorky být uchovávány po dobu nejméně čtyř hodin za teploty 23 ± 2 °C. Zkoušky se provedou ihned po vyjmutí zkušebních kusů nebo vzorků ze schránky, v níž byly uchovávány.
 3. PŘEDEPSANÉ ZKOUŠKY
 U čelních skel vyrobených z upraveného vrstveného skla se provedou tyto zkoušky:
 3.1
 zkoušky předepsané v příloze 6 pro čelní skla z normálního vrstveného skla;
 3.2
 zkouška fragmentace popsaná níže v bodě 4.
 4. ZKOUŠKA FRAGMENTACE
 4.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Materiál
 Index obtížnosti
 Ploché sklo
 2
 Plavené sklo
 1
 Tabulové sklo
 1
 4.2 Počet zkušebních kusů nebo vzorků
 Pro každý bod nárazu se zkouší jeden zkušební kus o rozměrech (1 100 mm × 500 mm) ± 5/2 mm nebo jeden vzorek.
 4.3 Zkušební metoda
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 1.
 4.4 Bod nebo body nárazu
 Na skleněnou tabuli se narazí na každou z vnějších upravených ploch ve středu zkušebního kusu nebo vzorku.
 4.5 Interpretace výsledků
 4.5.1 Výsledek zkoušky fragmentace se považuje za vyhovující pro každý bod nárazu, jestliže celková


text:
plocha povrchu úlomků přesahujících v obdélníku podle přílohy 4 bodu 2.3.2 plochu 2 cm2 tvoří nejméně 15 % plochy tohoto obdélníku.
 4.5.1.1 V případě vzorku:
 4.5.1.1.1
 U vozidel kategorie M1 musí střed obdélníku ležet uvnitř kružnice s poloměrem 10 cm, se středem na průmětu středu segmentu V1 V2.
 4.5.1.1.2
 U vozidel kategorií M a N jiných než M1 musí střed obdélníku ležet uvnitř kružnice s poloměrem 10 cm a středem na průmětu bodu 0.
 4.5.1.1.3
 U zemědělských a lesnických traktorů a u stavebních vozidel se poloha zóny viditelnosti uvede ve zkušebním protokolu.
 4.5.1.1.4
 Výška výše uvedeného obdélníku může být snížena na 15 cm u čelních skel, která jsou nižší než 44 cm, nebo jejichž úhel instalace je menší než 15° od svislice; procento viditelnosti musí být alespoň 10 % plochy odpovídajícího obdélníku.
 4.5.1.2 V případě zkušebního kusu se střed obdélníku musí nacházet na delší ose kusu ve vzdálenosti 450 mm od jednoho z okrajů.
 4.5.2 Zkušební kus (kusy) nebo dokončený díl (dokončené díly) předložené ke schválení se považují za vyhovující, pokud jde o fragmentaci, jestliže je splněna jedna z následujících podmínek:
 4.5.2.1
 výsledek zkoušky v každém bodě nárazu je uspokojivý, nebo
 4.5.2.2
 výsledky opakované zkoušky provedené s novou sadou čtyř zkušebních kusů pro každý bod nárazu, pro který byl původní výsledek neuspokojivý, jsou při všech čtyřech nových zkouškách s týmiž body nárazu uspokojivé.
 PŘÍLOHA 9
 BEZPEČNOSTNÍ ZASKLENÍ S PLASTOVÝM POVLAKEM (NA VNITŘNÍ STRANĚ)
 (na vnitřní straně)
 1. DEFINICE TYPU
 Materiály bezpečnostního zasklení podle definice v přílohách 4 až 8, jsou-li potaženy na vnitřní straně vrstvou plastu, musí splňovat nejen požadavky příslušných příloh, ale i tyto požadavky.
 2. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI ODĚRU
 2.1 Indexy obtížnosti a zkušební metoda
 Povlak z plastu se podrobí zkoušce zahrnující 100 cyklů podle požadavků uvedených v příloze 3 v bodě 4.
 2.2 Interpretace výsledků
 Povlak z plastu se pokládá za vyhovující, pokud jde o odolnost proti oděru, jestliže rozptyl světla způsobený odíráním zkušebního kusu nepřekročí 4 %.
 3. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VLHKOSTI
 3.1 U tvrzeného bezpečnostního zasklívacího materiálu s plastovým povlakem se provede zkouška odolnosti proti vlhkosti.
 3.2 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 7.
 4. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI TEPELNÝM ZMĚNÁM
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 8.
 5. ZKOUŠKA OHNIVZDORNOSTI
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 10.
 6. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI CHEMIKÁLIÍM
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 11.2.1.
 PŘÍLOHA 10
 SKLOPLASTOVÁ ČELNÍ SKLA
 1. DEFINICE TYPU
 Skloplastová čelní skla jsou považována za skla náležející k různým typům, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;
 1.1.2
 tvar a rozměry.
 Skloplastová čelní skla patří z hlediska zkoušek mechanické pevnosti, odolnosti proti vlivům prostředí, odolnosti proti tepelným změnám a odolnosti proti chemikáliím do jedné skupiny;
 1.1.3
 počet vrstev plastu;
 1.1.4
 jmenovitá tloušťka „e“ čelního skla, přičemž se připouští výrobní tolerance ± 0,2 mm;
 1.1.5
 jmenovitá tloušťka vrstvy skla;
 1.1.6
 jmenovitá tloušťka vrstvy (vrstev) plastu použité (použitých) jako mezivrstva (mezivrstvy);
 1.1.7
 druh a typ vrstvy (vrstev) plastu použité (použitých) jako mezivrstva (mezivrstvy) (např. PVB


text:
nebo jiný materiál) a plastové vrstvy umístěné na vnitřní straně;
 1.1.8
 zasklení může podstoupit jakékoliv zvláštní zpracování.
 1.2 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 druh materiálu (leštěné (ploché) sklo, plavené sklo, tabulové sklo);
 1.2.2
 zbarvení (celkové nebo částečné) plastové mezivrstvy nebo mezivrstev (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.3
 zbarvení skla (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.4
 vložení nebo jiný způsob instalace vodičů;
 1.2.5
 vložení nebo jiný způsob instalace neprůhledného zatemnění.
 2. OBECNĚ
 2.1 U skloplastových čelních skel se zkoušky, s výjimkou zkoušek s maketou hlavy (podle bodu 3.2) a zkoušek optických vlastností, provedou s plochými zkušebními kusy buď vyříznutými ze skutečných čelních skel nebo pro tento účel zvlášť zhotovenými. V obou případech musí zkušební kusy ve všech ohledech přesně odpovídat sériově vyráběným čelním sklům, pro něž se žádá o schválení.
 2.2 Před každou zkouškou musí být zkušební kusy uchovávány po dobu nejméně čtyř hodin za teploty 23 ± 2 °C. Zkoušky se provedou ihned po vyjmutí zkušebních kusů ze schránky, v níž byly uchovávány.
 3. ZKOUŠKA MAKETOU HLAVY
 3.1 Indexy obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.
 3.2 Zkouška úplného čelního skla maketou hlavy
 3.2.1 Počet zkušebních kusů
 Zkouší se čtyři zkušební kusy ze sérií, které mají nejmenší rozvinutou plochu a čtyři zkušební kusy ze sérií, které mají největší rozvinutou plochu, vybrané podle ustanovení přílohy 13.
 3.2.2 Zkušební metoda
 3.2.2.1 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 3.1.
 3.2.2.2 Výška pádu je 1,50 m ± 0/5 mm.
 3.2.3 Interpretace výsledků
 3.2.3.1 Výsledek této zkoušky se považuje za uspokojivý, jsou-li splněny tyto podmínky:
 3.2.3.1.1
 vrstva skla praskne, přičemž se vytvoří četné kruhové trhliny se středem přibližně v bodu nárazu, přičemž nejbližší trhliny nejsou dále než 80 mm od bodu nárazu;
 3.2.3.1.2
 vrstva skla zůstává přilnutá na mezivrstvě z plastu. Připouští se oddělení jednoho či více úlomků od mezivrstvy o šířce nejvýše 4 mm na každé straně trhliny vně kružnice o poloměru 60 mm se středem v bodě nárazu;
 3.2.3.1.3
 na straně nárazu se připouští trhlina v mezivrstvě o délce až 35 mm.
 3.2.3.2 Sada vzorků předložených ke schválení se považuje za vyhovující, pokud jde o zkoušku maketou hlavy, je-li výsledek všech zkoušek uspokojivý.
 4. ZKOUŠKA MECHANICKÉ PEVNOSTI
 4.1 Indexy obtížnosti, zkušební metoda a interpretace výsledků
 Použijí se požadavky přílohy 6 bodu 4.
 4.2 Třetí požadavek uvedený v bodě 4.3.4.1 přílohy 6 se však nepoužije.
 5. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VLIVŮM PROSTŘEDÍ
 5.1 Zkouška odolnosti proti oděru
 5.1.1 Zkouška odolnosti proti oděru na vnější straně
 5.1.1.1 Použijí se požadavky přílohy 6 bodu 5.1.
 5.1.2 Zkouška odolnosti proti oděru na vnitřní straně
 5.1.2.1 Použijí se požadavky přílohy 9 bodu 2.
 5.2 Zkouška odolnosti proti vysoké teplotě
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 5.
 5.3 Zkouška odolnosti proti záření
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 6.3.
 5.4 Zkouška odolnosti proti vlhkosti
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 7.
 5.5 Zkouška odolnosti proti tepelným změnám
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 8.
 6. OPTICKÉ VLASTNOSTI
 Pro každý typ čelního skla se použijí požadavky na optické vlastnosti stanovené v příloze 3 v bodu 9.
 7. ZKOUŠKA OHNIVZDORNOSTI
 Použijí se požadavky


text:
přílohy 3 bodu 10.
 8. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI CHEMIKÁLIÍM
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 11.2.1.
 PŘÍLOHA 11
 SKLOPLASTOVÉ TABULE
 1. DEFINICE TYPU
 Skloplastové tabule jsou považovány za tabule náležející k různým typům, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1
 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;
 1.1.2
 kategorie tloušťky pro jmenovitou tloušťku „e“, přičemž se připouští výrobní tolerance ± 0,2 mm:
 kategorie I
 e ≤ 3,5 mm
 kategorie II
 3,5 mm < e ≤ 4,5 mm
 kategorie III
 4,5 mm < e
 1.1.3
 jmenovitá tloušťka vrstvy (vrstev) plastu použité (použitých) jako mezivrstva (mezivrstvy);
 1.1.4
 jmenovitá tloušťka skleněné tabule;
 1.1.5
 druh a typ vrstvy (vrstev) plastu použité (použitých) jako mezivrstva (mezivrstvy) (např. PVB nebo jiný materiál) a plastové vrstvy umístěné na vnitřní straně;
 1.1.6
 jakákoliv speciální úprava, jíž byla vrstva skla případně podrobena.
 1.2
 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 druh materiálu (leštěné (ploché) sklo, plavené sklo, tabulové sklo);
 1.2.2
 zbarvení (celkové nebo částečné) plastové mezivrstvy nebo mezivrstev (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.3
 zbarvení skla (bezbarvé nebo zbarvené);
 1.2.4
 vložení nebo jiný způsob instalace neprůhledného zatemnění.
 2. OBECNĚ
 2.1
 V případě skloplastových tabulí se zkouší na plochých zkušebních kusech, které jsou buď vyříznuty z normálních skleněných tabulí nebo jsou k tomuto účelu zvlášť vyrobeny. V obou případech musí zkušební kusy ve všech ohledech přesně odpovídat vyráběným skleněným tabulím, pro které se požaduje schválení typu.
 2.2
 Před každou zkouškou musí být zkušební kusy skloplastových tabulí uchovávány po dobu nejméně čtyř hodin za teploty 23 ± 2 °C. Zkoušky se provedou ihned po vyjmutí zkušebních kusů ze schránky, v níž byly uchovávány.
 2.3
 Ustanovení této přílohy považují se za splněná, jestliže skleněná tabule předložená ke schválení má stejné složení jako čelní sklo již schválené podle ustanovení přílohy 10.
 3. ZKOUŠKA MECHANICKÉ PEVNOSTI – ZKOUŠKA KOULÍ O HMOTNOSTI 227 g
 Použijí se ustanovení přílohy 7 bodu 3.
 4. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI VLIVŮM PROSTŘEDÍ
 4.1 Zkouška odolnosti proti oděru
 4.1.1 Zkouška odolnosti proti oděru na vnější straně
 Použijí se požadavky přílohy 7 bodu 5.1.
 4.1.2 Zkouška odolnosti proti oděru na vnitřní straně
 Použijí se požadavky přílohy 9 bodu 2.1.
 4.2 Zkouška odolnosti proti vysoké teplotě
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 5.
 4.3 Zkouška odolnosti proti záření
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 6.3.
 4.4 Zkouška odolnosti proti vlhkosti
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 7.
 4.5 Zkouška odolnosti proti tepelným změnám
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 8.
 5. OPTICKÉ VLASTNOSTI
 Pro normální prostup světla skleněným zasklením nebo částmi skleněných tabulí umístěnými v místech podstatných pro řidičův výhled se použije ustanovení přílohy 3 bodu 9.1.
 6. ZKOUŠKA OHNIVZDORNOSTI
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 10.
 7. ZKOUŠKA ODOLNOSTI PROTI CHEMIKÁLIÍM
 Použijí se požadavky přílohy 3 bodu 11.2.1.
 PŘÍLOHA 12
 CELKY S VÍCENÁSOBNÝM ZASKLENÍM
 1. DEFINICE TYPU
 Celky s vícenásobným zasklením jsou považovány za celky náležející k různým typům, jestliže se liší alespoň v jedné z následujících hlavních nebo vedlejších vlastností.
 1.1
 Hlavní vlastnosti jsou:
 1.1.1
 obchodní názvy nebo značky;
 1.1.2
 počet dílčích tabulí;
 1.1.3
 složení celku s vícenásobným zasklením


text:
(symetrické, asymetrické);
 1.1.4
 typ každé skleněné tabule, která je složkou celku, podle definice v bodě 1 přílohy 5, 7 nebo 11 tohoto předpisu;
 1.1.5
 jmenovitá šířka mezery / jmenovité šířky mezer mezi skleněnými tabulemi;
 1.1.6
 typ těsnění.
 1.2
 Vedlejší vlastnosti jsou:
 1.2.1
 vedlejší vlastnosti každé skleněné tabule, která je složkou celku, podle definice v bodě 1.2 přílohy 5, 7 nebo 11 tohoto předpisu.
 2. OBECNĚ
 2.1
 Každá skleněná tabule, která je složkou celku s vícenásobným zasklením, musí být buď schválena jako typ konstrukční části, nebo musí být podrobena požadavkům uvedeným v příslušných přílohách tohoto předpisu (přílohy 5, 7 nebo 11).
 2.2
 Zkoušky celku s vícenásobným zasklením s jednou nebo více mezerami s jmenovitou šířkou „e1“ (... „en“) se považují za použitelné pro všechny celky s vícenásobným zasklením s týmiž vlastnostmi a jmenovitou šířkou mezer(y) „e1 ± 3 mm“ (... „en ± 3 mm“). Žadatelé o schválení mohou však předložit ke schválení typu konstrukční části vzorek s nejmenší mezerou / nejmenšími mezerami a vzorek s největší mezerou / největšími mezerami.
 2.3
 V případě celků s vícenásobným zasklením, které obsahují alespoň jednu vrstvenou skleněnou tabuli nebo jednu skloplastovou tabuli, se zkušební kusy uchovávají po dobu nejméně 4 hodin před zkouškou za teploty 23 °C ± 2 °C. Zkoušky se provedou ihned po vyjmutí zkušebních kusů ze schránky, v níž byly uchovávány.
 3. ZKOUŠKA MAKETOU HLAVY
 3.1 Index obtížnosti vedlejších vlastností
 Žádné vedlejší vlastnosti se neuvažují.
 3.2 Počet zkušebních kusů
 Zkouší se šest zkušebních kusů o rozměrech (1 100 mm × 500 mm) ± 5/2 mm pro každou kategorii tloušťky skleněné tabule, která je složkou celku, a pro každou šířku mezery podle definice v bodě 1.1.4.
 3.3 Zkušební metoda
 3.3.1
 Použije se metoda popsaná v příloze 3 v bodě 3.1.
 3.3.2
 Výška pádu je 1,50 m ± 0/5 mm.
 3.3.3
 U asymetrického celku s vícenásobným zasklením se provedou tři zkoušky na jedné straně a tři zkoušky na druhé straně.
 3.4 Interpretace výsledků
 3.4.1
 Vícenásobné zasklení sestávající pouze z tabulí rovnoměrně tvrzeného skla:
 výsledek zkoušky maketou hlavy se považuje za uspokojivý, jestliže všechny složky prasknou.
 3.4.2
 Vícenásobné zasklení sestávající se z vrstvených skleněných tabulí a/nebo skloplastových tabulí:
 Výsledek zkoušky se považuje za vyhovující, jsou-li splněny tyto podmínky:
 3.4.2.1
 složky zkušebního kusu povolí a prasknou, přičemž se vytvoří četné kruhové trhliny se středem přibližně v bodu nárazu;
 3.4.2.2
 připouštějí se trhliny v mezivrstvě (mezivrstvách), avšak maketa hlavy nesmí zkušebním kusem propadnout;
 3.4.2.3
 žádný velký úlomek skla se neoddělí od mezivrstvy.
 3.4.3
 Vícenásobné zasklení sestávající z alespoň jedné tabule rovnoměrně tvrzeného skla a alespoň jedné vrstvené skleněné tabule nebo skloplastové tabule jiné než čelní sklo:
 3.4.3.1
 rovnoměrně tvrzená skleněná / tvrzené skleněné tabule praskne/prasknou;
 3.4.3.2
 tabule vrstveného skla nebo skloplastová/skloplastové tabule povolí a praskne/prasknou, přičemž se tvoří četné kruhové trhliny se středem přibližně v bodu nárazu;
 3.4.3.3
 připouštějí se trhliny v mezivrstvě (mezivrstvách), avšak maketa hlavy nesmí zkušebním kusem propadnout;
 3.4.3.4
 žádný velký úlomek skla se neoddělí od mezivrstvy.
 3.4.4
 Sada zkušebních kusů předložených ke schválení se považuje za vyhovující, pokud jde o chování při nárazu


text:
maketou hlavy, je-li výsledek všech zkoušek uspokojivý.
 4. OPTICKÉ VLASTNOSTI
 Pro normální prostup světla celky s vícenásobným zasklením nebo částmi celků s vícenásobným zasklením umístěnými v místech podstatných pro řidičův výhled se použije ustanovení přílohy 3 bodu 9.1.
 PŘÍLOHA 13
 ZAŘAZOVÁNÍ ČELNÍCH SKEL DO SKUPIN KE ZKOUŠKÁM PRO SCHVÁLENÍ TYPU
 1.
 Zohledňují se tyto parametry čelních skel:
 1.1
 Rozvinutá plocha
 1.2
 Výška segmentu
 1.3
 Zakřivení
 2.
 Skupina je tvořena třídou tloušťky
 3.
 Klasifikuje se vzestupně podle velikosti rozvinuté plochy
 Zvolí se pět největších a pět nejmenších rozvinutých ploch a přidělí se jim tato čísla:
 1 pro největší
 1 pro nejmenší
 2 pro nejblíže větší než 1
 2 pro nejblíže menší než 1
 3 pro nejblíže větší než 2
 3 pro nejblíže menší než 2
 4 pro nejblíže větší než 3
 4 pro nejblíže menší než 3
 5 pro nejblíže větší než 4
 5 pro nejblíže menší než 4
 4.
 V obou sériích podle bodu 3 výše se vyznačí výšky segmentu takto:
 1 pro největší výšku segmentu,
 2 pro nejbližší větší,
 3 pro nejbližší větší,
 atd.
 5.
 V obou sériích podle bodu 3 výše se vyznačí zakřivení takto:
 1 pro nejmenší zakřivení,
 2 pro nejbližší menší,
 3 pro nejbližší menší,
 atd.
 6.
 Čísla přidělená každému čelnímu sklu v obou sériích podle bodu 3 výše se sečtou
 6.1
 Čelní sklo ze série skel s pěti největšími plochami, které má nejmenší součet, a čelní sklo ze série skel s pěti nejmenšími plochami, které má nejmenší součet, se podrobí kompletním zkouškám podle definice v jedné z příloh 4, 6, 8, 9 a 10.
 6.2
 Jiná čelní skla týchž sérií se podrobí zkouškám optických vlastností popsaným v příloze 3 v bodě 9.
 7.
 Lze rovněž zkoušet několik čelních skel s tvarem nebo poloměrem zakřivení výrazně odlišným od extrémních hodnot vybraných skupin, jestliže technická zkušebna usoudí, že by tyto parametry mohly mít znatelně nepříznivé účinky.
 8.
 Vymezení skupiny se určí podle rozvinuté plochy čelního skla. Jestliže má čelní sklo předložené k schválení typu rozvinutou plochu o velikosti mimo schválené rozmezí nebo má výrazně větší výšku segmentu nebo výrazně menší zakřivení, je považováno za nový typ a musí se podrobit dalším zkouškám, jestliže technická zkušebna usoudí, že takové zkoušky jsou technicky nutné s ohledem na informace o výrobku a použitém materiálu, které má již k dispozici.
 9.
 Pokud by držitel schválení typu později vyráběl jiný typ čelního skla v již schválené třídě tloušťky:
 9.1
 je nutno ověřit, zda tento model může být zahrnut mezi pět nejmenších nebo pět největších vybraných pro schválení dotyčné skupiny;
 9.2
 je nutno znovu přiřadit hodnotu čísla postupem podle bodu 3, 4 a 5;
 9.3
 je-li součet čísel přiřazených čelnímu sklu nově zahrnutému mezi pět největších nebo pět nejmenších čelních skel;
 9.3.1
 zjištěn jako nejmenší, provedou se tyto zkoušky:
 9.3.1.1
 u tvrzených čelních skel:
 9.3.1.1.1
 fragmentace;
 9.3.1.1.2
 zkouška maketou hlavy;
 9.3.1.1.3
 optické zkreslení;
 9.3.1.1.4
 oddělení sekundárního obrazu;
 9.3.1.1.5
 prostup světla;
 9.3.1.2
 u normálních vrstvených čelních skel a skloplastových čelních skel:
 9.3.1.2.1
 zkouška maketou hlavy;
 9.3.1.2.2
 optické zkreslení;
 9.3.1.2.3
 oddělení sekundárního obrazu;
 9.3.1.2.4
 prostup