text:
zkoušek a aby přiložené dokumenty byly dostupné po dobu stanovenou v dohodě se správním orgánem;
 7.3.4
 analyzovat výsledky každého druhu zkoušek s cílem ověřit a zajistit stálost vlastností vozidla se zřetelem k přípustným odchylkám při průmyslové výrobě;
 7.3.5
 zajistit, aby pro každý typ vozidla byly prováděny alespoň zkoušky uvedené v bodu 5 tohoto předpisu;
 7.3.6
 zajistit, aby v případě, kdy některý ze vzorků nebo zkoušených prvků prokáže při určité zkoušce neshodu s typem, byly vybrány nové vzorky a provedena nová zkouška. Musí být učiněny veškeré nezbytné kroky k obnovení shodnosti příslušné výroby.
 7.4
 Příslušný orgán, který udělil schválení typu, může kdykoli ověřit postupy řízení shodnosti používané kteroukoli výrobní jednotkou.
 7.4.1
 Při každé inspekci musí být přítomnému inspektoru předloženy zkušební a výrobní záznamy.
 7.4.2
 Inspektor může náhodně vybrat vzorky, které se podrobí zkoušce v laboratoři výrobce. Minimální počet vzorků může být stanoven podle výsledků kontrol provedených výrobcem.
 7.4.3
 Pokud se úroveň kvality jeví jako neuspokojivá nebo pokud se zdá potřebné ověřit platnost zkoušek provedených podle bodu 7.4.2, vybere inspektor vzorky, které se odešlou do technické zkušebny, jež zkoušky schválení typu provedla.
 7.4.4
 Příslušný orgán je oprávněn provádět jakékoli zkoušky předepsané v tomto předpisu.
 7.4.5
 Obvyklá četnost inspekcí z pověření příslušného orgánu je jedna inspekce za rok. Pokud jsou při některé z těchto inspekcí zjištěny neuspokojivé výsledky, zajistí příslušný orgán, aby byla co nejrychleji učiněna všechna opatření k obnovení shodnosti výroby.
 8. POSTIHY ZA NESHODNOST VÝROBY
 8.1
 Nejsou-li splněny požadavky bodu 7 nebo jestliže vozidlo nebo jeho části nesplní požadavky zkoušek předepsaných ve výše uvedeném bodu 7.3.5, může být schválení, které bylo pro typ vozidla uděleno podle tohoto předpisu, odebráno.
 8.2
 Jestliže některá smluvní strana dohody, která uplatňuje tento předpis, odejme schválení, které dříve udělila, neprodleně o tom informuje ostatní smluvní strany dohody, které tento předpis uplatňují, a to prostřednictvím formuláře zprávy v souladu se vzorem v příloze 1 tohoto předpisu.
 9. DEFINITIVNÍ UKONČENÍ VÝROBY
 Pokud držitel schválení zcela ukončí výrobu typu vozidla schváleného podle tohoto předpisu, musí o tom informovat orgán, který schválení udělil. Po obdržení příslušného sdělení o tom uvedený orgán podá zprávu ostatním smluvním stranám dohody z roku 1958, které uplatňují tento předpis, a to prostřednictvím formuláře zprávy v souladu se vzorem v příloze 1 tohoto předpisu.
 10. NÁZVY A ADRESY SPRÁVNÍCH ORGÁNŮ A TECHNICKÝCH ZKUŠEBEN DPOVĚDNÝCH ZA PROVÁDĚNÍ ZKOUŠEK SCHVÁLENÍ TYPU
 Smluvní strany dohody z roku 1958, které uplatňují tento předpis, sdělí sekretariátu Organizace spojených národů názvy a adresy technických zkušeben odpovědných za provádění zkoušek schválení typu a správních orgánů, které udělují schválení typu a kterým je nutné zasílat formuláře o udělení, rozšíření, zamítnutí či odejmutí schválení nebo o definitivním ukončení výroby vydaných v jiných zemích.
 (1) 1 pro Německo, 2 pro Francii, 3 pro Itálii, 4 pro Nizozemsko, 5 pro Švédsko, 6 pro Belgii, 7 pro Maďarsko, 8 pro Českou republiku, 9 pro Španělsko, 10 pro Jugoslávii, 11 pro Spojené království, 12 pro Rakousko, 13 pro Lucembursko, 14 pro Švýcarsko, 15 (neobsazeno), 16 pro Norsko, 17 pro Finsko, 18 pro Dánsko, 19 pro Rumunsko, 20 pro Polsko,


text:
21 pro Portugalsko, 22 pro Ruskou federaci, 23 pro Řecko, 24 pro Irsko, 25 pro Chorvatsko, 26 pro Slovinsko, 27 pro Slovensko, 28 pro Bělorusko, 29 pro Estonsko, 30 (neobsazeno), 31 pro Bosnu a Hercegovinu, 32 pro Lotyšsko, 33 (neobsazeno), 34 pro Bulharsko, 35 (neobsazeno), 36 pro Litvu, 37 pro Turecko, 38 (neobsazeno), 39 pro Ázerbájdžán, 40 pro Bývalou jugoslávskou republiku Makedonii, 41 (neobsazeno), 42 pro Evropské společenství (schválení udělují jeho členské státy za použití svých příslušných symbolů EHK), 43 pro Japonsko, 44 (neobsazeno), 45 pro Austrálii, 46 pro Ukrajinu, 47 pro Jižní Afriku a 48 pro Nový Zéland. Dalším zemím se přidělí po sobě následující čísla chronologicky v pořadí, v jakém ratifikují Dohodu o přijetí jednotných technických pravidel pro kolová vozidla, zařízení a části, které se mohou montovat a/nebo užívat na kolových vozidlech, a o podmínkách pro vzájemné uznávání schválení typu udělených na základě těchto pravidel, nebo v pořadí, v jakém k uvedené dohodě přistoupí. Takto přidělená čísla sdělí generální tajemník Organizace spojených národů smluvním stranám dohody.
 PŘÍLOHA 1
 (maximální formát: A4 (210 × 297 mm))
 ZPRÁVA
 PŘÍLOHA 2
 USPOŘÁDÁNÍ ZNAČEK SCHVÁLENÍ TYPU
 Vzor A
 (viz bod 4.4 tohoto předpisu)
 Výše uvedená značka schválení typu upevněná na vozidlo prokazuje, že typ bateriového elektrického silničního vozidla byl schválen v Nizozemsku (E4) v souladu s předpisem č. 100 pod číslem schválení 002492. První dvě číslice čísla schválení udávají, že schválení bylo uděleno v souladu s požadavky předpisu č. 100 v jeho původním znění.
 Vzor B
 (viz bod 4.5 tohoto předpisu)
 Výše uvedená značka schválení typu upevněná na vozidlo prokazuje, že dotyčné bateriové elektrické silniční vozidlo bylo schváleno v Nizozemsku (E4) v souladu s předpisy č. 100 a 42 (1). První dvě číslice čísla schválení typu udávají, že v den, kdy byla schválení typu udělena, platila původní znění předpisů č. 100 a 42.
 (1) Druhé číslo je uvedeno pouze jako příklad.
 PŘÍLOHA 3
 OCHRANA PŘED PŘÍMÝM DOTYKEM S ČÁSTMI POD NAPĚTÍM
 Výtah z normy IEC 529 (1989)
 1. DEFINICE
 Pro účely této normy platí následující definice:
 1.1
 Kryt
 Část zabezpečující ochranu zařízení před určitými vnějšími vlivy a ve všech směrech ochranu před přímým dotykem (IEV 826-03-12).
 Poznámka
 :
 Tato definice převzatá ze stávajícího Mezinárodního elektrotechnického slovníku (International Electrotechnical Vocabulary, IEV) vyžaduje v rámci uvedené normy tato vysvětlení:
 a)
 Kryty zabezpečují ochranu osob (nebo hospodářských zvířat) před přístupem k nebezpečným částem.
 b)
 Překážky, tvary otvorů nebo libovolných jiných prostředků – ať spojených s krytem nebo tvořených zakrytým zařízením – schopné zabránit nebo omezit proniknutí stanovených zkušebních sond, s výjimkou případu, kdy mohou být odejmuty bez užití klíče nebo nářadí, se považují za část krytu.
 1.2
 Přímý dotyk
 Dotyk osob (nebo hospodářských zvířat) s živými částmi (IEV 826-03-05).
 Poznámka
 :
 Tato definice IEV je uvedena pro informaci. V uvedené normě je „přímý dotyk“ nahrazen pojmem „přístup k nebezpečným částem“.
 1.3
 Stupeň ochrany
 Rozsah ochrany krytu před přístupem k nebezpečným částem, před proniknutím cizích pevných předmětů a/nebo před proniknutím vody ověřený normalizovanými zkušebními metodami.
 1.4
 IP kód
 Systém kódování označující stupně ochrany krytem před přístupem

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
k nebezpečným částem, proniknutím cizích pevných předmětům a před proniknutím vody a poskytující ve spojení s takovou ochranou doplňující informace.
 1.5
 Nebezpečná část
 Část, ke které je nebezpečné se přiblížit nebo se jí dotknout.
 1.5.1
 Nebezpečná živá část
 Živá část, která za určitých podmínek vnějších vlivů může způsobit elektrický šok (viz IEC 536, nyní dokument 64(CO)196).
 1.5.2
 Nebezpečná mechanická část
 Pohybující se část, jiná než hladký rotující hřídel, které je nebezpečné se dotknout.
 1.6
 Ochrana krytem před přístupem k nebezpečným částem
 Ochrana osob před:
 a)
 dotykem s nebezpečnými živými částmi pod nízkým napětím;
 b)
 dotykem s nebezpečnými mechanickými částmi;
 c)
 přístupem k nebezpečným živým částem pod vysokým napětím s kratší přiměřenou vzdáleností uvnitř kabiny.
 Poznámka
 :
 Této ochrany lze docílit:
 a)
 prostřednictvím vlastního krytu;
 b)
 prostřednictvím překážek, jež tvoří součást krytu, prostřednictvím vzdáleností uvnitř kabiny.
 1.7
 Přiměřená vzdálenost zajišťující ochranu před přístupem k nebezpečným částem
 Vzdálenost bránící přístupové sondě v dotyku nebo přístupu k nebezpečné části.
 1.8
 Přístupová sonda
 Zkušební sonda napodobující dohodnutým způsobem část lidského těla nebo nástroje nebo podobné věci, kterou osoba drží a která je určena k ověření přiměřené vzdálenosti od nebezpečných částí.
 1.9
 Předmětová sonda
 Zkušební sonda napodobující cizí pevný předmět a určená k ověření možnosti proniknutí pod kryt.
 1.10
 Otvor
 Mezera nebo štěrbina v krytu, která existuje nebo by mohla být určitou silou vytvořena při použití zkušební sondy.
 2. ZKOUŠKY OCHRANY PŘED PŘÍSTUPEM K NEBEZPEČNÝM ČÁSTEM OZNAČENÝMI DOPLŇKOVÝM PÍSMENEM
 2.1
 Přístupové sondy
 Přístupové sondy pro ověření ochrany osob před přístupem k nebezpečným částem jsou uvedeny v tabulce l.
 2.2
 Zkušební podmínky
 Přístupová sonda je silou uvedenou v tabulce 1 tlačena do jakéhokoli otvoru v krytu. Pronikne-li sonda zcela nebo částečně, umístí se do každé možné polohy, avšak v žádném případě nesmí otvorem zcela proniknout dorazová přední strana sondy.
 Za vnitřní překážky se považuje část krytu vymezená v bodu 1.1.
 Při zkouškách nízkonapěťového zařízení se mezi sondu a nebezpečnou část pod krytem sériově zapojí nízkonapěťové napájení (nejméně 40 V a nejvýše 50 V) a vhodná svítilna. Nebezpečné živé části, které jsou pokryty pouze lakem nebo nátěrem nebo chráněné oxidací či podobným procesem, se pokryjí kovovou fólií, jež je elektricky propojena s těmi částmi, které jsou za běžného provozu živé.
 Metoda signálového obvodu by se měla rovněž použít v případě nebezpečných pohyblivých část vysokonapěťového zařízení.
 Je-li to možné, mohou se vnitřní pohybující se části pomalu provozovat.
 2.3
 Podmínky přijatelnosti
 Ochrana je uspokojivá, je-li mezi přístupovou sondou a nebezpečnými částmi zachována přiměřená vzdálenost.
 V případě zkoušek pro doplňkové písmeno B může kloubový zkušební prst proniknout až do délky 80 mm, avšak dorazová přední část (Ø 50 mm × 20 mm) otvorem nesmí proniknout. Z výchozí rovné polohy se oba klouby zkušebního prstu postupně ohnou do úhlu 90o k ose spojených článků prstu a prst se umístí do každé možné polohy.
 V případě zkoušek pro doplňkové písmeno D může přístupová sonda proniknout v celé své délce, avšak dorazová přední část otvorem nesmí proniknout. Vysvětlení je uvedeno v příloze A.
 Podmínky ověřování přiměřené vzdálenosti jsou totožné s podmínkami uvedenými níže


text:
v bodu 2.3.1.
 2.3.1
 Nízkonapěťové zařízení (jmenovitá napětí nejvýše 1 000 Vst a 1 500 Vss)
 Přístupová sonda se nebezpečných živých částí nesmí dotknout.
 Je-li přiměřená vzdálenost ověřována signálovým obvodem mezi sondou a nebezpečnými částmi, nesmí se lampa rozsvítit.
 Tabulka 1
 Přístupové sondy pro zkoušky ochrany osob před přístupem k nebezpečným částem
 První číslice
 Dopl. písmeno
 Přístupová sonda
 Zkušební síla
 2
 B
 Kloubový zkušební prst
 Veškeré rozměry viz obr. 1
 10 N ± 10 %
 4, 5, 6
 D
 Zkušební drát, průměr 1,0 mm, délka 100 mm
 1 N ± 10 %
 Obrázek 1
 Kloubový zkušební prst
 Materiál: kov, není-li uvedeno jinak
 Lineární rozměry v milimetrech
 Tolerance rozměrů bez zvláštní tolerance:
 u úhlů 0/–10o
 u lineárních rozměrů:
 do 25 mm: 0/-0,05
 nad 25 mm: ±0,2
 Oba klouby musí ve stejné rovině a ve stejném směru umožňovat pohyb pod úhlem 90o s tolerancí 0 až +10o.
 PŘÍLOHA 4
 MĚŘENÍ IZOLAČNÍHO ODPORU POMOCÍ TRAKČNÍ BATERIE
 1. POPIS ZKUŠEBNÍ METODY
 Trakční baterie musí být zcela nabita.
 Voltmetr použitý při této zkoušce musí měřit stejnosměrné hodnoty a jeho vnitřní odpor musí být větší než 10 ΜΩ.
 Měření bude provedeno ve dvou krocích:
 První krok:
 Druhý krok:
 Třetí krok:
 kde Ro je odpor 500 Ω/V
 Hodnota izolačního odporu Ri se vypočítá pomocí vzorce:
 nebo
 PŘÍLOHA 5
 SYMBOL OZNAČUJÍCÍ NAPĚTÍ
 (odkaz na normy ISO 3864 a IEC 417k)
 PŘÍLOHA 6
 ZÁKLADNÍ VLASTNOSTI VOZIDLA
 1. OBECNÝ POPIS VOZIDLA
 1.1
 Obchodní název nebo značka vozidla: ...
 1.2
 Typ vozidla: ...
 1.3
 Název a adresa výrobce: ...
 1.4
 Název a adresa případné zástupce výrobce: ...
 1.5
 Stručný popis zapojení prvků silového obvodu nebo výkresy/vyobrazení znázorňující umístění prvků silového obvodu: ...
 1.6
 Schématické zobrazení elektrických funkcí, jež jsou součástí silového obvodu: ...
 1.7
 Pracovní napětí: ...V
 1.8
 Výkres a/nebo fotografie vozidla:
 2. POPIS MOTORU(Ů)
 2.1
 Značka: ...
 2.2
 Typ: ...
 2.3
 Pracovní princip: ...
 2.3.1
 Stejnosměrný proud/střídavý proud/počet fází (1)
 2.3.2
 Buzení: nezávislé/paralelní/sériové/kompaudní (1)
 2.3.3
 Synchronní/asynchronní (1)
 2.3.4
 Systém chlazení: vzduchem/kapalinou (1)
 3. POPIS PŘEVODŮ
 3.1
 Typ: manuální/automatický/žádný/jiné (uveďte) (1): ...
 3.2
 Převodové poměry: ...
 3.3
 Rozměry pneumatik: ...
 4. TRAKČNÍ BATERIE
 4.1
 Obchodní název a značka baterie: ...
 4.2
 Označení všech typů elektrochemických článků: ...
 ...
 4.2.1
 Jmenovité napětí: ...V
 4.2.2
 Počet článků baterie
 4.2.3
 Počet bateriových modulů
 Poměr plynové kombinace (v procentech)
 4.3
 Typ(typy) odvětrání bateriového modulu/bateriové jednotky (1): ...
 4.4
 Popis systému chlazení (případně): ...
 4.5
 Stručný popis postupu údržby (případně): ...
 4.6
 Energie baterie: ... kWh
 4.7
 Hodnota napětí na konci vybíjení: ...V
 5. ELEKTRONICKÉ MĚNIČE VÝKONOVÉHO PROPOJENÍ A POMOCNÁ VÝKONOVÁ ZAŘÍZENÍ
 5.1
 Stručný popis jednotlivých elektronických měničů a pomocných zařízení: ...
 5.2
 Značka soustavy elektronického měniče: ...
 5.3
 Typ soustavy elektronického měniče: ...
 5.4
 Značka jednotlivých pomocných zařízení: ...
 5.5
 Typ jednotlivých pomocných zařízení: ...
 5.6
 Nabíječka: palubní/externí (1)
 5.6.1
 Značka a typ různých částí nabíječky (2)
 5.6.2
 Výkresový popis nabíječky (2)
 Jmenovitý výstupní výkon (kW) (2)
 Maximální nabíjecí napětí (V) (2)
 5.6.5
 Maximální nabíjecí proud (A) (2)
 Značka a typ řídící jednotky (případně) (2)
 5.6.7
 Pracovní schéma, ovladače a bezpečnost (2)
 5.6.8
 Popis a


text:
vlastnosti nabíjecích period (2)
 5.7
 Specifikace sítě:
 5.7.1
 Druh sítě: jednofázová/třífázová (1)
 5.7.2
 Napětí: ... V
 6. JIŠTĚNÍ A/NEBO JISTIČE OBVODU
 6.1
 Typ: ...
 6.2
 Schéma funkčního rozsahu: ...
 7. SVAZEK VÝKONOVÝCH VODIČŮ
 7.1
 Typ:
 (1)
 —
 Nehodící se škrtněte.
 (2)
 —
 V případě vozidel vybavených palubní nabíječkou.
 PŘÍLOHA 7
 STANOVENÍ EMISÍ VODÍKU PŘI NABÍJENÍ TRAKČNÍ BATERIE
 1. ÚVOD
 V této příloze je popsán postup stanovení emisí vodíku při nabíjení trakční baterie všech elektrických bateriových silničních vozidel podle bodu 5.3 tohoto předpisu.
 2. POPIS ZKOUŠKY
 Cílem zkoušky emisí vodíku (obrázek 7.1) je stanovit emise vodíku při nabíjení trakční baterie palubní nabíječkou. Zkouška probíhá v těchto krocích:
 a)
 příprava vozidla;
 b)
 vybití trakční baterie;
 c)
 stanovení emisí vodíku při běžném nabíjení;
 d)
 stanovení emisí vodíku při nabíjení palubní nabíječkou vykazující poruchu.
 3. VOZIDLO
 3.1
 Vozidlo musí být v dobrém mechanickém stavu a v průběhu sedmi dnů před zkouškou musí najet nejméně 300 km. Vozidlo musí být po tuto dobu vybaveno trakční baterií, jež je předmětem zkoušky emisí vodíku.
 3.2
 Pokud je baterie používána při teplotě vyšší, než je teplota okolí, musí provozovatel teplotu baterie udržovat v běžném provozním rozsahu způsobem, který doporučuje výrobce.
 Zástupce výrobce musí být schopen potvrdit, že systém regulace teploty trakční baterie není poškozen, ani nevykazuje závady v kapacitě.
 Obrázek 7.1
 Stanovení emisí vodíku při nabíjení trakční baterie
 4. ZKUŠEBNÍ ZAŘÍZENÍ PRO ZKOUŠKU EMISÍ VODÍKU
 4.1 Vozidlový dynamometr
 Vozidlový dynamometr musí splňovat požadavky nařízení č. 83, změnové řady 05.
 4.2 Kabina pro měření emisí vodíku
 Kabinou pro měření emisí vodíku musí být plynotěsná měřicí komora, která je schopna pojmout zkoušené vozidlo. Vozidlo musí být přístupné ze všech stran a kabina, pokud je těsně uzavřena, musí být plynotěsná podle dodatku 1 k této příloze. Vnitřní povrch kabiny musí být nepropustný a nesmí reagovat s vodíkem. Systém regulace teploty musí být po celou dobu trvání zkoušky schopen regulovat vnitřní teplotu vzduchu v kabině, jak je pro zkoušku stanoveno, s přípustnou odchylkou ±2 K.
 K vyrovnání změn objemu v důsledku emisí vodíku uvnitř kabiny může být použita kabina buď s proměnným objemem, nebo jiné zkušební zařízení. Kabina s proměnným objemem se zvětšuje a zmenšuje v reakci na emise vodíku v kabině. Jsou možné dva způsoby přizpůsobení vnitřního objemu: pohyblivými panely nebo systémem měchů, ve kterém se nepropustné vaky uvnitř kabiny nafukují nebo vyfukují přepouštěním vzduchu z vnějšku kabiny podle změn tlaku uvnitř kabiny. Jakýkoli systém přizpůsobení objemu musí zachovávat celistvost kabiny podle dodatku 1 k této příloze.
 Všechny metody přizpůsobování objemu musí dodržet maximální rozdíl mezi tlakem uvnitř kabiny a barometrickým tlakem v rozmezí ±5 hPa.
 Kabinu musí být možné zablokovat na definovaném objemu. Kabina s proměnným objemem se musí být schopna přizpůsobovat změnám ze svého „jmenovitého objemu“ (viz příloha 7 dodatek 1 bod 2.1.1) zohledňujícím emise vodíku v průběhu zkoušky.
 4.3 Analytické systémy
 4.3.1
 Analyzátor vodíku
 4.3.1.1
 Vzduch uvnitř komory je sledován pomocí analyzátoru vodíku (typ elektrochemického detektoru) nebo chromatografem s detekcí tepelné vodivosti. Vzorek plynu musí být odebrán ze středu jedné z bočních stěn nebo stropu kabiny a jakýkoli


text:
obtok plynu musí být vrácen zpět do kabiny, pokud možno do místa ihned za směšovací ventilátor.
 4.3.1.2
 Analyzátor vodíku musí mít čas odezvy nutný k dosažení 90 % konečné hodnoty odečítané na přístroji kratší než 10 s. Jeho stabilita musí být během 15 minut měření pro všechny pracovní rozsahy lepší než 2 % plného rozsahu stupnice při nulové hodnotě a ±20 % při 80 % hodnotě plného rozsahu stupnice.
 4.3.1.3
 Opakovatelnost analyzátoru vyjádřená jako jedna směrodatná odchylka musí být pro všechny použité rozsahy lepší než ±1 % plného rozsahu stupnice při nulové hodnotě a ±20 % při 80 % hodnotě plného rozsahu stupnice.
 4.3.1.4
 Provozní rozsahy analyzátoru musí být zvoleny tak, aby analyzátor při měření, kalibraci a při kontrole úniků zajišťoval nejlepší rozlišení.
 4.3.2
 Systém záznamu údajů analyzátoru vodíku
 Analyzátor vodíku musí být vybaven zařízením pro zaznamenávání (a to alespoň jednou za minutu) výstupu elektrického signálu. Systém záznamu musí mít provozní parametry alespoň rovnocenné signálu, který se zaznamenává, a musí zajišťovat trvalý záznam výsledků. V záznamu musí být jasně udán začátek a konec běžného nabíjení a provozu s poruchou nabíjení.
 4.4 Záznam teploty
 4.4.1
 Teplota v komoře se zaznamenává ve dvou bodech teplotními čidly, která jsou zapojena tak, aby udávala střední hodnotu. Měřicí body jsou v kabině přibližně 0,1 m od svislé středové osy každé boční stěny ve výši 0,9 ± 0,2 m.
 4.4.2
 Teploty bateriových modulů se zaznamenávají pomocí teplotních čidel.
 4.4.3
 Teploty se po celou dobu měření emisí vodíku zaznamenávají nejméně jednou za minutu.
 4.4.4
 Přesnost systému záznamu teplot musí být v rozmezí ±1,0 K a teplota musí být rozlišitelná s přesností ±0,1 K.
 4.4.5
 Systém záznamu nebo zpracování údajů musí být schopný rozlišovat čas s přesností ±15 s.
 4.5 Záznam tlaku
 4.5.1
 Rozdíl Δp mezi barometrickým tlakem v místě zkoušení a vnitřním tlakem kabiny musí být během měření emisí vodíku zaznamenáván nejméně jednou za minutu.
 4.5.2
 Přesnost systému záznamu tlaku musí být do ±2 hPa a tlak musí být rozlišitelný s přesností ±0,2 hPa.
 4.5.3
 Systém záznamu nebo zpracování údajů musí být schopný rozlišovat čas s přesností ±15 s.
 4.6 Záznam napětí a proudu
 4.6.1
 Napětí a proud palubní nabíječky (baterie) se po celou dobu měření emisí vodíku zaznamenávají nejméně jednou za minutu.
 4.6.2
 Přesnost systému záznamu napětí musí být do ±1 V a napětí musí být rozlišitelné s přesností ±0,1 V.
 4.6.3
 Přesnost systému záznamu proudu musí být do ±0,5 A a proud musí být rozlišitelný s přesností ±0,05 A.
 4.6.4
 Systém záznamu nebo zpracování údajů musí být schopný rozlišovat čas s přesností do ±15 s.
 4.7 Ventilátory
 Aby se vzduch v kabině mohl řádně promíchat, musí být komora vybavena jedním nebo více ventilátory nebo dmychadly s možným průtokem od 0,1 do 0,5 m3/s. Při měření musí být v kabině možné dosáhnout rovnoměrné teploty a koncentrace vodíku. Vozidlo v kabině nesmí být vystaveno přímému proudění vzduchu od ventilátorů nebo dmychadel.
 4.8 Plyny
 4.8.1
 Pro kalibraci a provoz musí být k dispozici následující čisté plyny:
 čištěný syntetický vzduch (čistota < 1 ppm ekvivalentu C1; < 1 ppm


text:
CO; < 400 ppm CO2; < 0,1 ppm NO); objem kyslíku mezi 18 a 21 % objemovými,
 vodík (H2), minimální čistota 99,5 %.
 4.8.2
 Kalibrační a ověřovací plyny musí obsahovat směs vodíku (H2) a čištěného syntetického vzduchu. Skutečná koncentrace kalibračního plynu musí být v mezích do ±2 % jmenovitých hodnot. Při použití děliče plynů se získané zředěné plyny musí určit s přesností ±2 % jmenovité hodnoty. Koncentrace uvedené v dodatku 1 mohou být také získány děličem plynů, který užívá syntetický vzduch jako ředicí plyn.
 5. ZKUŠEBNÍ POSTUP
 Zkouška probíhá v těchto pěti krocích:
 i)
 příprava vozidla,
 ii)
 vybití trakční baterie,
 iii)
 stanovení emisí vodíku při běžném nabíjení,
 iv)
 vybití trakční baterie,
 v)
 stanovení emisí vodíku při nabíjení palubní nabíječkou vykazující poruchu.
 Pokud je mezi jednotlivými kroky třeba vozidlo přemístit, odtlačí se vozidlo do dalšího zkušebního prostoru.
 5.1 Příprava vozidla
 Musí se zkontrolovat stárnutí trakční baterie, které prokáže, že vozidlo v průběhu sedmi dnů před zkouškou najelo nejméně 300 km. Vozidlo musí být po tuto dobu vybaveno trakční baterií, u níž byla provedena zkouška emisí vodíku. Nelze-li výše uvedené prokázat, použije se následující postup.
 5.1.1
 Vybíjení a počáteční nabíjení baterie
 Postup začíná vybitím trakční baterie vozidla jízdou po dobu 30 minut po zkušební dráze nebo na vozidlovém dynamometru konstantní rychlosti rovnající se 70 % ± 5 % maximální rychlosti vozidla.
 Vybíjení se přeruší:
 a)
 pokud vozidlo není schopno jet rychlostí odpovídající 65 % maximální třicetiminutové rychlosti nebo
 b)
 pokud standardní palubní přístrojové zařízení řidiči signalizuje, že má vozidlo zastavit, nebo
 c)
 po ujetí vzdálenosti 100 km.
 5.1.2
 Počáteční nabíjení baterie
 Nabíjí se:
 a)
 palubní nabíječkou;
 b)
 při teplotě okolí mezi 293 K a 303 K.
 Z tohoto postupu jsou vyloučeny všechny druhy vnějších nabíječek.
 Kritériem pro konec nabíjení trakční baterie je automatické přerušení palubní nabíječky.
 Tento postup zahrnuje všechny druhy zvláštního nabíjení, které by se mohly spustit automaticky nebo ručně, jako například vyrovnávací nabíjení nebo servisní nabíjení.
 5.1.3
 Postup uvedený v bodech 5.1.1 až 5.1.2 se musí opakovat dvakrát.
 5.2 Vybíjení baterie
 Trakční baterie se vybíjí jízdou po zkušební dráze nebo na vozidlovém dynamometru konstantní rychlosti rovnající se 70 % ± 5 % maximální třicetiminutové rychlosti vozidla.
 Vybíjení se přeruší:
 a)
 pokud standardní palubní přístrojové zařízení řidiči signalizuje, že má vozidlo zastavit, nebo
 b)
 pokud je maximální rychlost vozidla nižší než 20 km/h.
 5.3 Napěťová stabilizace
 Do patnácti minut od dokončení postupu vybíjení baterie podle bodu 5.2 se vozidlo zaparkuje v prostoru pro napěťovou stabilizaci. V době mezi koncem vybíjení trakční baterie a zahájením zkoušky emisí vodíku při běžném nabíjení zde vozidlo musí být zaparkováno nejméně 12 hodin a nejdéle 36 hodin. Po tuto dobu musí být vozidlo napěťově stabilizováno při teplotě 293 K ± 2 K.
 5.4 Zkouška emisí vodíku při běžném nabíjení
 5.4.1
 Před ukončením napěťové stabilizace se musí měřicí komora několik minut provětrávat, dokud není dosaženo stabilního pozadí vodíku. Po tuto dobu musí být v kabině rovněž zapnut směšovací ventilátor (ventilátory).
 5.4.2
 Bezprostředně před zkouškou se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.4.3
 Po


text:
ukončení napěťové stabilizace se zkoušené vozidlo s vypnutým motorem, s otevřenými okny a s otevřeným zavazadlovým prostorem přesune do měřicí komory.
 5.4.4
 Vozidlo se připojí na síť. Baterie se nabíjí běžným postupem uvedeným níže v bodu 5.4.7.
 5.4.5
 Dveře kabiny se uzavřou a plynotěsně utěsní do dvou minut od elektrického spuštění postupu běžného nabíjení.
 5.4.6
 Pro účely zkoušky emisí vodíku se za počátek běžného nabíjení považuje okamžik, kdy je komora utěsněna. Měří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi pro zkoušku běžného nabíjení.
 Tyto hodnoty se použijí pro výpočet emisí vodíku (bod 6). Teplota okolí T v kabině nesmí být při běžném nabíjení nižší než 291 K a vyšší než 295 K.
 5.4.7
 Postup běžného nabíjení
 Běžné nabíjení se provádí palubní nabíječkou a skládá se z následujících kroků:
 a)
 nabíjení konstantním výkonem po dobu t1;
 b)
 přebíjení konstantním proudem po dobu t2. Intenzitu přebíjení stanoví výrobce a odpovídá intenzitě používané při vyrovnávacím nabíjení.
 Kritériem pro konec nabíjení trakční baterie je automatické přerušení palubní nabíječky po uplynutí doby t1 + t2. Tato doba nabíjení je omezena na t1 + 5 h, a to i v případě, že je řidiči běžnými přístroji jednoznačně signalizováno, že baterie ještě není plně nabita.
 5.4.8
 Bezprostředně před koncem zkoušky se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.4.9
 Odběr vzorku emisí se ukončí v čase t1 + t2 nebo t1 + 5 h po začátku počátečního odběru podle bodu 5.4.6. Zaznamenává se uplynulá doba. Měří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro zkoušku běžného nabíjení a které se použijí při výpočtu podle bodu 6.
 5.5 Zkouška emisí vodíku s palubní nabíječkou vykazující poruchu
 5.5.1
 Nejpozději do sedmi dnů od ukončení předchozí zkoušky se zahájí postup vybíjení trakční baterie vozidla podle bodu 5.2.
 5.5.2
 Kroky postupu podle bodu 5.3 se musí opakovat.
 5.5.3
 Před ukončením napěťové stabilizace se musí měřicí komora několik minut provětrávat, dokud není dosaženo stabilního pozadí vodíku. Po tuto dobu musí být v kabině rovněž zapnut směšovací ventilátor (ventilátory).
 5.5.4
 Bezprostředně před zkouškou se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.5.5
 Po ukončení napěťové stabilizace se zkoušené vozidlo s vypnutým motorem, s otevřenými okny a s otevřeným zavazadlovým prostorem přesune do měřicí komory.
 5.5.6
 Vozidlo se připojí na síť. Baterie se nabíjí postupem nabíjení s poruchou nabíječky uvedeným níže v bodu 5.5.9.
 5.5.7
 Dveře kabiny se uzavřou a plynotěsně utěsní do dvou minut od elektrického spuštění postupu nabíjení s poruchou nabíječky.
 5.5.8
 Pro účely zkoušky emisí vodíku se za počátek nabíjení s poruchou nabíječky považuje okamžik, kdy je komora utěsněna. Měří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi pro zkoušku nabíjení s poruchou nabíječky.
 Tyto hodnoty se použijí pro výpočet emisí vodíku (bod 6). Teplota okolí T v kabině nesmí být při nabíjení s poruchou nabíječky nižší než 291 K a vyšší než 295 K.
 5.5.9
 Postup nabíjení s


text:
poruchou nabíječky
 Nabíjení s poruchou nabíječky se provádí palubní nabíječkou a skládá se z následujících kroků:
 a)
 nabíjení konstantním výkonem po dobu t’1;
 b)
 nabíjení maximálním proudem po dobu 30 minut. V této fázi je palubní nabíječka blokována na svém maximálním proudu.
 5.5.10
 Bezprostředně před koncem zkoušky se analyzátor vodíku nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 5.5.11
 Zkouška se ukončí v čase t’1 + 30 minut po začátku počátečního odběru podle bodu 5.8.8. Zaznamenává se uplynulá doba. Měří se koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak, které slouží jako konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro zkoušku nabíjení s poruchou nabíječky a které se použijí při výpočtu podle bodu 6.
 6. VÝPOČET
 Na základě zkoušky emisí vodíku popsané v bodu 5 lze vypočítat emise vodíku při běžném nabíjení a při nabíjení s poruchou nabíječky. Emise vodíku z každé z těchto fází se vypočtou z počáteční a konečné koncentrace vodíku, teploty a tlaku v kabině a z čistého objemu kabiny.
 Použije se vzorec:
 kde:
 MH2
 =
 hmotnost vodíku, v gramech
 CH2
 =
 měřená koncentrace vodíku v kabině, v ppm objemových
 V
 =
 čistý objem kabiny v metrech krychlových (m3), přepočtený pro objem vozidla s otevřenými okny a zavazadlovým prostorem. Není-li objem vozidla znám, odečte se objem 1,42 m3.
 Vout
 =
 kompenzační objem při teplotě a tlaku v průběhu zkoušky, v m3
 T
 =
 teplota okolí v komoře, v K
 P
 =
 absolutní tlak v kabině, v kPa
 k
 =
 2,42
 kde
 :
 i je počáteční hodnota,
 f je konečná hodnota.
 6.2 Výsledky zkoušky
 Hmotností emisí vodíku vozidla je:
 MN
 =
 hmotnost emisí vodíku při běžném nabíjení, v gramech
 MD
 =
 hmotnost emisí vodíku při nabíjení s poruchou nabíječky, v gramech.
 Dodatek 1
 KALIBRACE ZAŘÍZENÍ PRO ZKOUŠENÍ EMISÍ VODÍKU
 1. ČETNOST KALIBRACE A METODY
 Veškerá zařízení musí být kalibrována před prvním užitím a následně tak často, jak je to nezbytné, v každém případě v měsíci před zkouškou pro schválení typu. V tomto dodatku jsou popsány metody kalibrace, které se použijí.
 2. KALIBRACE KABINY
 2.1
 Počáteční stanovení vnitřního objemu kabiny
 2.1.1
 Před prvním použitím kabiny se následujícím způsobem stanoví vnitřní objem komory: Pečlivě se změří vnitřní rozměry komory a zohledňují se jakékoli nepravidelnosti, jako jsou vyztužovací opěry. Z těchto měření se stanoví vnitřní objem komory.
 Kabina musí být v době, kdy je v ní udržována teplota 293 K, zablokována na definovaném objemu. Tento jmenovitý objem musí být opakovatelný s přesností ±0,5 % stanovené hodnoty.
 2.1.2
 Vnitřní čistý objem se určí odečtením 1,42 m3 od vnitřního objemu komory. Alternativně se místo 1,42 m3 může použít objem zkušebního vozidla s otevřeným zavazadlovým prostorem a okny.
 2.1.3
 Komora musí být zkontrolována podle bodu 2.3. Pokud hmotnost vodíku nesouhlasí s napuštěnou hmotnostní vodíku o více než ±2 %, vyžaduje se náprava.
 2.2
 Stanovení pozadí emisí v komoře
 Tímto postupem se potvrdí, že komora neobsahuje žádné materiály, které emitují významná množství vodíku. Kontrola musí být provedena při uvedení kabiny do provozu, po jakýchkoli operacích v kabině, které by mohly pozadí emisí ovlivnit, a nejméně jednou za rok.


text:
2.2.1
 Komora s proměnným objemem může být provozována jak v provedení s blokovaným objemem, tak v provedení s neblokovaným objemem, jak je popsáno v bodu 2.1.1. Teplota okolí musí být po níže stanovenou dobu 4 hodin udržována na 293 K ± 2 K.
 2.2.2
 Kabina může být uzavřena a směšovací ventilátor může být v provozu po dobu 12 hodin před tím, než začne čtyřhodinový časový úsek pro stanovení pozadí emisí vodíku v kabině.
 2.2.3
 Analyzátor (je-li třeba) se musí zkalibrovat, pak se nastaví na nulu a seřídí se jeho rozsah.
 2.2.4
 Kabina se provětrává, dokud se nedocílí ustálené hodnoty vodíku, a pokud již směšovací ventilátor nepracuje, musí se zapnout.
 2.2.5
 Komora se utěsní a změří se koncentrace pozadí vodíku, teplota a barometrický tlak. Tak se získají počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi, které se použijí při výpočtu pozadí kabiny.
 2.2.6
 Kabina se ponechá nerušeně se zapnutým směšovacím ventilátorem po dobu čtyř hodin.
 2.2.7
 Na konci této doby se stejným analyzátorem změří koncentrace vodíku v komoře. Změří se i teplota a barometrický tlak. Tak se získají konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf.
 2.2.8
 Změna hmotnosti vodíku v kabině během zkoušky se vypočte podle bodu 2.4. Tato změna nesmí být větší než 0,5 g.
 2.3
 Kalibrace a zkouška zadržování vodíku v komoře
 Kalibrace a zkouška zadržování vodíku v komoře ověřuje objem vypočtený podle bodu 2.1 a slouží též k měření případných úniků. Únik z kabiny musí být stanoven při jejím uvedení do provozu, po jakékoli operaci v kabině, která by mohla ovlivnit její celistvost, a následně nejméně jednou za měsíc. Pokud bylo šest po sobě následujících měsíčních zkoušek zadržování vodíku úspěšně provedeno bez jakékoliv opravy, může být únik z kabiny až do té doby, dokud nebude nutná oprava, určován čtvrtletně.
 2.3.1
 Kabina se provětrává, dokud se nedocílí ustálené koncentrace vodíku. Pokud již směšovací ventilátor nepracuje, zapne se. Analyzátor vodíku se nastaví na nulu, případně se znovu kalibruje a seřídí se jeho rozsah.
 2.3.2
 Kabina se zablokuje v poloze jmenovité hodnoty objemu.
 2.3.3
 Systém regulace teploty okolí se zapne (pokud již nepracuje) a nastaví na počáteční teplotu 293 K.
 2.3.4
 Jakmile se teplota v kabině stabilizuje na 293 K ± 2 K, kabina se utěsní a změří se koncentrace pozadí, teplota a barometrický tlak. Tak se získají počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi, které se použijí při kalibraci kabiny.
 2.3.5
 Kabina se odblokuje ze jmenovité hodnoty objemu.
 2.3.6
 Do kabiny se vpustí asi 100 g vodíku. Hmotnost vodíku musí být měřena s přesností ±2 % měřené hodnoty.
 2.3.7
 Obsah komory se po dobu pěti minut nechá promísit a pak se změří koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak. Tak se získají konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro kalibraci kabiny a zároveň počáteční hodnoty CH2i, Ti a Pi pro zkoušku zadržování vodíku.
 2.3.8
 Na základě hodnot podle bodů 2.3.4 a 2.3.7 a vzorce v bodu 2.4 se vypočte hmotnost vodíku v kabině. Výsledek se nesmí lišit o více než ±2 % od hmotnosti vodíku naměřené podle bodu 2.3.6.
 2.3.9
 Obsah komory se musí nechat


text:
promísit po dobu nejméně 10 hodin. Po uplynutí této doby se změří a zaznamená konečná koncentrace vodíku, teplota a barometrický tlak. Tak se získají konečné hodnoty CH2f, Tf a Pf pro zkoušku zadržování vodíku.
 2.3.10
 Pomocí vzorce podle bodu 2.4 se z hodnot naměřených podle bodů 2.3.7 a 2.3.9 vypočte hmotnost vodíku. Tato hmotnost se nesmí lišit o více než 5 % od hmotnosti vodíku zjištěné podle bodu 2.3.8.
 2.4
 Výpočet
 Ke stanovení pozadí vodíku v kabině a míry úniku se užije výpočet změny čisté hmotnosti vodíku v kabině. Pro výpočet změny hmotnosti se použije následující vzorec a počáteční a konečné hodnoty koncentrací vodíku, teploty a barometrického tlaku.
 kde:
 MH2
 =
 hmotnost vodíku, v gramech
 CH2
 =
 měřená koncentrace vodíku v kabině, v ppm objemových
 V
 =
 objem kabiny v metrech krychlových (m3) změřený podle bodu 2.1.1
 Vout
 =
 kompenzační objem při teplotě a tlaku v průběhu zkoušky, v m3
 T
 =
 teplota okolí v komoře, v K
 P
 =
 absolutní tlak v kabině, v kPa
 k
 =
 2,42
 kde
 :
 i je počáteční hodnota,
 f je konečná hodnota.
 3. KALIBRACE ANALYZÁTORU VODÍKU
 Analyzátor se kalibruje vodíkem se vzduchem a čištěným syntetickým vzduchem. Viz bod 4.8.2 v příloze 7.
 Každý z obvykle používaných pracovních rozsahů se kalibruje následujícím postupem.
 3.1
 Stanoví se kalibrační křivka z nejméně pěti kalibračních bodů rozložených co nejrovnoměrněji v pracovním rozsahu. Jmenovitá koncentrace kalibračního plynu s nejvyšší koncentrací musí být alespoň 80 % plného rozsahu stupnice.
 3.2
 Metodou nejmenších čtverců se vypočte kalibrační křivka. Pokud je výsledný stupeň polynomu vyšší než 3, musí být počet kalibračních bodů rovný nejméně tomuto stupni polynomu zvýšenému o 2.
 3.3
 Kalibrační křivka se od jmenovité hodnoty každého kalibračního plynu nesmí lišit o více než 2 %.
 3.4
 Pomocí koeficientů polynomu odvozeného podle bodu 3.2 se sestaví tabulka, ve které je uvedena závislost hodnot naměřených na analyzátoru a skutečných koncentrací. Tabulka nesmí mít kroky větší než 1 % plného rozsahu stupnice. Tabulka se sestaví pro každý kalibrovaný rozsah analyzátoru.
 Tabulka musí obsahovat další důležité údaje, jako jsou:
 datum kalibrace,
 údaje potenciometru pro rozsah a nulu (pokud je to použitelné),
 jmenovitá stupnice,
 referenční údaje o každém použitém kalibračním plynu,
 skutečné a naměřené hodnoty každého použitého kalibračního plynu společně s rozdíly v procentech,
 kalibrační tlak analyzátoru.
 3.5
 Lze použít i alternativní metody (např. počítač, elektronicky řízené přepínání rozsahů), pokud se technické zkušebně prokáže, že tyto metody zajišťují odpovídající přesnost.
 Dodatek 2
 ZÁKLADNÍ VLASTNOSTI RODINY VOZIDEL
 1. PARAMETRY DEFINUJÍCÍ RODINU VOZIDEL VE VZTAHU K EMISÍM VODÍKU
 Rodina může být definována základními konstrukčními parametry, které musí být společné pro vozidla v rodině. V některých případech může docházet ke vzájemnému ovlivňování parametrů. Zohledněny musí být i tyto vlivy, aby se zajistilo, že do rodiny jsou zahrnuta pouze vozidla s podobnými vlastnostmi emisí vodíku.
 2.
 Za tímto účelem se z hlediska emisí vodíku pokládají stejné takové typy vozidel, jejichž níže popsané parametry jsou shodné.
 Trakční baterie:
 —
 Obchodní název nebo značka baterie
 —
 Označení všech typů použitých elektrochemických článků
 —
 Počet článků baterie
 —
 Počet bateriových modulů


text:
—
 Jmenovité napětí baterie (V)
 —
 Energie baterie (kWh)
 —
 Poměr plynové kombinace (v procentech)
 —
 Typ (typy) odvětrání bateriového modulu/ů nebo bateriové jednotky
 —
 Typ systému chlazení (případně)
 Palubní nabíječka:
 —
 Značka a typ různých částí nabíječky
 —
 Jmenovitý výstupní výkon (kW)
 —
 Maximální nabíjecí napětí (V)
 —
 Maximální nabíjecí proud (A)
 —
 Značka a typ řídící jednotky (případně)
 —
 Pracovní schéma, ovladače a bezpečnost
 —
 Vlastnosti nabíjecích period


text:
 Důležité právní upozornění
 |
 22001D0127
 Úřední věstník L 022 , 24/01/2002 S. 0007 - 0008
 Rozhodnutí Smíšeného výboru EHPč. 127/2001ze dne 23. listopadu 2001,kterým se mění příloha I (Veterinární a rostlinolékařské předpisy) Dohody o EHPSMÍŠENÝ VÝBOR EHP,s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen "Dohoda"), a zejména s ohledem na článek 98 této dohody,vzhledem k těmto důvodům:(1) Příloha I Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 102/2001 ze dne 26. října 2001 [1].(2) Rozhodnutí Komise 1999/571/ES ze dne 28. července 1999, kterým se uznává plná provozuschopnost rakouské databáze skotu [2], by mělo být začleněno do Dohody.(3) Rozhodnutí Rady 1999/762/ES ze dne 15. listopadu 1999, kterým se mění rozhodnutí 91/666/EHS o vytvoření rezerv očkovacích látek proti slintavce a kulhavce ve Společenství [3], by mělo být začleněno do Dohody.(4) Rozhodnutí Rady 1999/881/ES ze dne 14. prosince 1999, kterým se mění rozhodnutí Komise 97/534/ES o zákazu použití materiálů představujících nebezpečí z hlediska přenosných spongiformních encefalopatií [4], by mělo být začleněno do Dohody.(5) Rozhodnutí Rady 1999/879/ES ze dne 17. prosince 1999 o uvádění na trh a podávání bovinního somatotropinu a o zrušení rozhodnutí 90/218/EHS [5] by mělo být začleněno do Dohody.(6) Toto rozhodnutí by se nemělo vztahovat na Island a Lichtenštejnsko,ROZHODL TAKTO:Článek 1V části 1.2 kapitoly I přílohy I Dohody se pod nadpisem "AKTY, KTERÉ BEROU STÁTY ESVO A KONTROLNÍ ÚŘAD ESVO NÁLEŽITĚ V ÚVAHU", za bod 11 (rozhodnutí Komise 2000/62/ES) vkládá nový bod, který zní:"12. 399 D 0571: Rozhodnutí Komise 1999/571/ES ze dne 28. července 1999, kterým se uznává plná provozuschopnost rakouské databáze skotu (Úř. věst. L 217, 17.8.1999, s. 62)."Článek 2V bodě 64 (rozhodnutí Komise 97/534/ES) části 1.2 kapitoly I přílohy I Dohody se doplňuje nová odrážka, která zní:"— 399 D 0881: rozhodnutí Rady 1999/881/ES ze dne 14. prosince 1999 (Úř. věst. L 331, 23.12.1999, s. 78)."Článek 3V bodě 7 (rozhodnutí Rady 91/666/EHS) části 3.2 kapitoly I přílohy I Dohody se doplňují slova:"ve znění:— 399 D 0762: rozhodnutí Rady 1999/762/ES ze dne 15. listopadu 1999 (Úř. věst. L 301, 24.11.1999, s. 6)."Článek 4V části 7.1 kapitoly I přílohy I Dohody se bod 7 (rozhodnutí Rady 90/218/ES) nahrazuje tímto:"399 D 0879: Rozhodnutí Rady 1999/879/ES ze dne 17. prosince 1999 o uvádění na trh a podávání bovinního somatotropinu a o zrušení rozhodnutí 90/218/EHS (Úř. věst. L 331, 23.12.1999, s. 71)."Článek 5Znění rozhodnutí 1999/571/ES, 1999/762/ES, 1999/879/ES a 1999/881/ES v norském jazyce, které má být zveřejněno v dodatku EHP Úředního věstníku Evropských společenství, je platné.Článek 6Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 24. listopadu 2001 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody [6].Článek 7Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropských společenství.V Bruselu dne 23. listopadu 2001.Za Smíšený výbor EHPpředsedaE. Bull[1] Úř. věst. L 322, 6.12.2001, s. 6.[2] Úř. věst. L 217, 17.8.1999, s. 62.[3] Úř. věst. L 301, 24.11.1999, s. 6.[4] Úř. věst. L 331, 23.12.1999, s. 78.[5] Úř. věst. L 331, 23.12.1999, s. 71.[6] Nebyly oznámeny


text:
 9.8.2007
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 209/48
 ROZHODNUTÍ SMÍŠENÉHO VÝBORU EHP
 č. 27/2007
 ze dne 27. dubna 2007,
 kterým se mění příloha XIII (Doprava) Dohody o EHP
 SMÍŠENÝ VÝBOR EHP,
 s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru, ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen „Dohoda“), a zejména na článek 98 této dohody,
 vzhledem k těmto důvodům:
 (1)
 Příloha XIII Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 155/2006 ze dne 8. prosince 2006 (1).
 (2)
 Nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1592/2002 ze dne 15. července 2002 o společných pravidlech v oblasti civilního letectví a o zřízení Evropské agentury pro bezpečnost letectví (2) bylo se specifickými úpravami začleněno do Dohody rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 179/2004 (3) ze dne 9. prosince 2004.
 (3)
 Nařízení Komise (ES) č. 736/2006 ze dne 16. května 2006 o pracovních postupech Evropské agentury pro bezpečnost letectví pro provádění normalizačních inspekcí (4) by mělo být začleněno do Dohody,
 ROZHODL TAKTO:
 Článek 1
 Za bod 66q (nařízení Komise (ES) č. 2042/2003) přílohy XIII Dohody se vkládá nový bod, který zní:
 „66qa.
 32006 R 0736: nařízení Komise (ES) č. 736/2006 ze dne 16. května 2006 o pracovních postupech Evropské agentury pro bezpečnost letectví pro provádění normalizačních inspekcí (Úř. věst. L 129, 17.5.2006, s. 10).
 Pro účely Dohody se nařízení upravuje takto:
 a)
 V článku 14 se za slova ‚dohody Společenství se třetí zemí‘ vkládají slova ‚nebo dohody mezi státy ESVO a třetí zemí‘ a za slova ‚nařízení (ES) č. 1592/2002‘ se vkládají slova ‚ve znění přizpůsobeném pro účely této dohody‘.
 b)
 Do druhého pododstavce článku 17 se doplňuje tato věta:
 ‚Výroční zpráva obsahující analýzu normalizačních inspekcí bude zaslána Kontrolnímu úřadu ESVO.‘“
 Článek 2
 Znění nařízení (ES) č. 736/2006 v islandském a norském jazyce, která mají být zveřejněna v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie, jsou platná.
 Článek 3
 Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 28. dubna 2007 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody (5).
 Článek 4
 Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropské unie.
 V Bruselu dne 27. dubna 2007.
 Za Smíšený výbor EHP
 předseda
 Alan SEATTER
 (1) Úř. věst. L 89, 29.3.2007, s. 29.
 (2) Úř. věst. L 240, 7.9.2002, s. 1.
 (3) Úř. věst. L 133, 26.5.2005, s. 37.
 (4) Úř. věst. L 129, 17.5.2006, s. 10.
 (5) Nebyly oznámeny žádné ústavní požadavky.


text:
 21.10.2015
 CS
 Úřední věstník Evropské unie
 L 276/3
 PŘEKLAD
 BUDAPEŠŤSKÁ ÚMLUVA
 o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách (CMNI) (1)
 SMLUVNÍ STÁTY TÉTO ÚMLUVY,
 SE ZŘETELEM na doporučení obsažené v Závěrečném aktu Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě ze dne 1. srpna 1975 pro harmonizaci právních režimů za účelem rozvoje dopravy členskými státy Ústřední komise pro plavbu na Rýně a Dunajské komise ve spolupráci s Evropskou hospodářskou komisí OSN,
 VĚDOMY SI nutnosti a vhodnosti smluvního ustanovení jednotných pravidel týkajících se smlouvy pro přepravu zboží po vnitrozemských vodních cestách,
 SE ROZHODLY uzavřít za tímto účelem úmluvu a dohodly se na následujícím:
 KAPITOLA I
 VŠEOBECNÁ USTANOVENÍ
 Článek 1
 Definice pojmů
 V této úmluvě:
 1.
 „smlouva o přepravě“ znamená každou smlouvu jakéhokoli druhu, v níž se dopravce zavazuje přepravit zboží po vnitrozemských vodních cestách oproti zaplacení přepravného;
 2.
 „dopravce“ znamená každou osobu, která uzavřela nebo jejímž jménem byla uzavřena smlouva s odesílatelem o přepravě;
 3.
 „další dopravce“ znamená každou další osobu, mimo zaměstnance nebo zástupce dopravce, na kterou dopravce zcela nebo zčásti převedl provedení přepravy zboží;
 4.
 „odesílatel“ znamená každou osobu, s níž, pro niž nebo jejímž jménem byla s dopravcem uzavřena smlouva o přepravě zboží;
 5.
 „příjemce“ znamená osobu oprávněnou k přijetí zboží;
 6.
 „přepravní listina“ znamená listinu, kterou je doložena smlouva o přepravě a převzetí nebo nakládka zboží dopravcem a která je vystavena formou náložného listu (konosamentu) nebo nákladního listu nebo jakékoliv jiné listiny, užívané v obchodním styku;
 7.
 „zboží“ nezahrnuje vlečená nebo tlačená plavidla ani zavazadla nebo vozidla přepravovaných osob; je-li zboží uloženo v kontejneru, na paletě nebo uvnitř podobného přepravního zařízení nebo je-li zabaleno, zahrnuje pojem „zboží“ tato přepravní zařízení nebo obal, pokud je poskytl odesílatel;
 8.
 „písemně“ zahrnuje, pokud se zúčastněné strany nedohodnou jinak, přenos informace elektronickým, optickým nebo podobným komunikačním prostředkem, včetně, ale nikoliv výlučně, telegramu, telefaxu, telexu, elektronické pošty nebo elektronické výměny dat (EDI) za předpokladu, že je informace tímto způsobem přístupná tak, aby mohla být později využita k referenci;
 9.
 rozhodné právo určitého státu použitelné v souladu s touto úmluvou znamená právní předpisy platné v tomto státě s vyloučením ustanovení mezinárodního soukromého práva.
 Článek 2
 Rozsah použití
 1. Tato úmluva je použitelná pro všechny smlouvy o přepravě, jestliže se smlouvou předpokládaný přístav nakládky nebo místo převzetí zboží a přístav vykládky nebo místo dodání zboží nacházejí ve dvou různých státech, z nichž nejméně jeden je smluvním státem této úmluvy. Umožňuje-li smlouva výběr z více přístavů vykládky nebo míst dodání, je z těchto míst rozhodné skutečné místo vykládky nebo dodání zboží.
 2. Tato úmluva je použitelná, je-li cílem smlouvy o přepravě přeprava zboží bez překládky jak po vnitrozemských vodních cestách, tak i po cestách podléhajících námořním pravidlům, za podmínek stanovených v odstavci 1, ledaže by
 a)
 byl vystaven námořní konosament podle použitého námořního práva, nebo
 b)
 vzdálenost, která má být propluta po vodách podléhajících námořním pravidlům, je větší než vzdálenost po vnitrozemských vodních cestách.
 3. Tato úmluva je použitelná bez ohledu na státní příslušnost, místo evidence nebo domovský přístav plavidla, nebo je-li plavidlo


text:
vedeno jako námořní nebo vnitrozemské, jakož i bez ohledu na státní příslušnost, bydliště, sídlo nebo pobyt dopravce, odesílatele nebo příjemce.
 KAPITOLA II
 PRÁVA A POVINNOSTI SMLUVNÍCH STRAN
 Článek 3
 Převzetí, přeprava a dodání zboží
 1. Dopravce zboží přepraví a příjemci ho v místě určení dodá ve smluvené době v tomtéž stavu, v jakém ho obdržel.
 2. Pokud nebude sjednáno jinak, dojde k převzetí zboží a k jeho dodání na plavidle.
 3. Dopravce určí plavidlo, které bude použito. Je zavázán vynaložit před a na začátku plavby nezbytnou péči tak k zajištění toho, že je plavidlo ve stavu způsobilém k nakládce přepravovaného zboží, způsobilé k plavbě, patřičně vybavené a obsazené posádkou podle platných předpisů a má nezbytná vnitrostátní a mezinárodní povolení potřebná pro přepravu příslušného zboží.
 4. Jestliže byla sjednána přeprava určitým plavidlem nebo typem plavidla, smí dopravce zboží zcela nebo zčásti naložit nebo přeložit na jiné plavidlo nebo jiný typ plavidla bez souhlasu odesílatele pouze tehdy,
 a)
 pokud nastanou okolnosti jako nízký stav vody, havárie nebo jiná překážka plavby, které byly nepředvídatelné v okamžiku uzavření smlouvy o přepravě a za nichž je nakládka nebo překládka zboží na jiné plavidlo nezbytná ke splnění smlouvy o přepravě, a kdy dopravce nemůže v přiměřené době obdržet instrukce od odesílatele, nebo
 b)
 kdy je to v souladu s praxí běžnou v přístavu, v němž se plavidlo nachází.
 5. S výhradou povinností odesílatele dopravce zajistí, aby nakládka, uložení a upevnění zboží neohrozily bezpečnost provozu plavidla.
 6. Dopravce je oprávněn přepravovat zboží na palubě plavidla nebo v otevřeném plavidle pouze tehdy, jestliže to bylo dohodnuto s odesílatelem nebo pokud je to v souladu se zvyklostmi příslušného obchodního případu či je to nezbytné podle zákonných předpisů.
 Článek 4
 Další dopravce
 1. Smlouva vyhovující definici stanovené v článku 1 odstavec 1, uzavřená mezi dopravcem a dalším dopravcem, zakládá smlouvu o přepravě ve smyslu této úmluvy. Pro účel takové smlouvy se veškerá opatření této úmluvy týkající se odesílatele použijí na dopravce a ta, která se týkají dopravce, na dalšího dopravce.
 2. Jestliže dopravce svěřil výkon přepravy nebo její části dalšímu dopravci, ať už to smlouva o přepravě umožňuje či nikoli, dopravce přesto zůstává odpovědný za úplnou přepravu podle ustanovení této úmluvy. Veškerá ustanovení této úmluvy upravující odpovědnost dopravce se použijí také na odpovědnost dalšího dopravce za přepravu jím vykonanou.
 3. Dopravce ve všech případech, kdy svěří výkon přepravy nebo její část dalšímu dopravci, o tom informuje odesílatele.
 4. Každá dohoda s odesílatelem nebo příjemcem rozšiřující odpovědnost dopravce podle ustanovení této úmluvy ovlivňuje dalšího dopravce pouze v rozsahu, který výslovně a písemně odsouhlasil. Další dopravce může uplatnit veškeré námitky využitelné dopravcem podle smlouvy o přepravě.
 5. Mají-li dopravce i další dopravce odpovědnost, odpovídají společně a nerozdílně. Regresní práva mezi nimi nejsou ustanoveními tohoto článku dotčena.
 Článek 5
 Dodací lhůta
 Dopravce dodá zboží ve smluvené lhůtě nebo – jestliže takové ujednání neexistuje – ve lhůtě, kterou je svědomitému dopravci s přihlédnutím k okolnostem plavby a při plavbě bez překážek nutno rozumně přiznat.
 Článek 6
 Povinnosti odesílatele
 1. Odesílatel je povinen uhradit splatné


text:
částky podle smlouvy o přepravě.
 2. Odesílatel dopravci před předáním zboží k přepravě písemně sdělí tyto údaje o přepravovaném zboží:
 a)
 rozměry, počet nebo hmotnost a podmínky pro uložení přepravovaného zboží;
 b)
 značky, které jsou potřebné pro identifikaci zboží;
 c)
 povahu, charakteristiku a vlastnosti zboží;
 d)
 pokyny pro celní nebo jiné úřední projednání zboží;
 e)
 další údaje potřebné pro zápis do přepravní listiny.
 Odesílatel předá dopravci při předání zboží také všechny předepsané průvodní doklady.
 3. Odesílatel zboží zabalí, pokud jeho povaha se zřetelem ke sjednané přepravě zabalení vyžaduje, a to tak, aby od převzetí až do dodání dopravcem bylo zboží chráněno před ztrátou nebo poškozením a aby nezpůsobilo na plavidle nebo jiném zboží škody. Odesílatel dále s přihlédnutím ke sjednané přepravě provede opatření pro vhodné označení podle použitelných mezinárodních nebo vnitrostátních předpisů nebo – pokud takové předpisy neexistují – podle pravidel a zvyklostí všeobecně uznávaných ve vnitrozemské plavbě.
 4. S výhradou povinností náležejících dopravci odesílatel zboží naloží, uloží a upevní podle zvyklostí ve vnitrozemské plavbě, pokud ve smlouvě o přepravě nebylo ujednáno jinak.
 Článek 7
 Nebezpečné zboží nebo zboží poškozující životní prostředí
 1. Má-li být přepravováno zboží, které je nebezpečné nebo znečišťuje životní prostředí, informuje odesílatel dopravce před předáním zboží, kromě údajů uvedených v článku 6 odstavec 2, jasným způsobem a písemně o nebezpečí a rizicích znečistění životního prostředí spojeným se zbožím a o preventivních opatřeních, která je nutno provést.
 2. Je-li k přepravě zboží, které je nebezpečné nebo znečišťuje životní prostředí, zapotřebí povolení, předá odesílatel potřebné úřední dokumenty nejpozději při předání zboží.
 3. Chybí-li úřední povolení a nelze-li zboží, které je nebezpečné nebo znečišťuje životní prostředí, z tohoto důvodu dále přepravovat, vyložit nebo dodat, nese odesílatel náklady na zpětnou dopravu do přístavu nakládky nebo do kteréhokoli bližšího místa, v němž lze zboží vyložit a dodat nebo zlikvidovat.
 4. Hrozí-li bezprostřední nebezpečí lidem, věcem nebo životnímu prostředí, je dopravce, i když byl před převzetím zboží o jeho nebezpečnosti nebo vlastnostech poškozujících životní prostředí informován nebo byl s tímto nebezpečím seznámen jiným způsobem, oprávněn zboží, které je nebezpečné nebo znečišťuje životní prostředí, vyložit či zneškodnit, nebo za podmínky, že takové opatření není nepřiměřené k nebezpečí, které představuje, zničit.
 5. Je-li dopravce oprávněn učinit opatření podle odstavce 3 nebo 4, má nárok na náhradu škody, která mu vznikne.
 Článek 8
 Odpovědnost odesílatele
 1. Odesílatel odpovídá bez ohledu na zavinění za všechny škody a náklady, které vznikly jemu, dopravci nebo dalšímu dopravci tím, že:
 a)
 údaje nebo informace podle článku 6 odstavec 2 nebo podle článku 7 odstavec 1 chybí, jsou nesprávné nebo neúplné;
 b)
 zboží, které je nebezpečné nebo znečišťuje životní prostředí, není označeno nebo opatřeno nálepkami podle použitelných mezinárodních nebo vnitrostátních předpisů nebo – pokud takové předpisy neexistují – podle pravidel a zvyklostí všeobecně uznávaných ve vnitrozemské plavbě;
 c)
 průvodní listiny chybí, jsou nesprávné nebo neúplné.
 Dopravce se nemůže odvolávat na odpovědnost odesílatele, jestliže je prokázáno, že zavinění jde na vrub dopravce, jeho zaměstnance nebo zástupce. Stejné ustanovení platí pro dalšího dopravce.
 2. Odesílatel odpovídá při plnění svých úkolů a povinností


text:
podle článků 6 a 7 za jednání či opomenutí osob, jejichž služby k plnění svých úkolů a povinností využívá, jestliže se tak stalo při výkonu jejich služebních povinností, jako kdyby takové jednání a opomenutí bylo jeho vlastní.
 Článek 9
 Právo dopravce na odstoupení
 1. Dopravce může odstoupit od smlouvy o přepravě, jestliže odesílatel porušil své povinnosti podle článku 6 odstavec 2 nebo článku 7 odstavce 1 a 2.
 2. Využije-li dopravce své právo na odstoupení, může již naložené zboží na náklady odesílatele znovu vyložit a požadovat zaplacení kterékoli z následujících částek:
 a)
 třetinu ze sjednaného přepravného; nebo
 b)
 kromě případného poplatku za zdržení může požadovat odškodnění ve výši vynaložených nákladů a vzniklých škod, jakož i, pokud cesta již začala, poměrné přepravné vzhledem k délce již vykonané cesty.
 Článek 10
 Dodání zboží
 1. Bez ohledu na povinnost odesílatele podle článku 6 odstavec 1 bude příjemce, který po příchodu zboží do místa dodání vyžaduje jeho vydání, v souladu se smlouvou o přepravě odpovědný za přepravné a ostatní pohledávky váznoucí na zboží, jakož i za příspěvek v případě společné havárie. Chybí-li nějaká přepravní listina nebo nebyla-li předložena, odpovídá příjemce za přepravné sjednané s odesílatelem, pokud je to na trhu obvyklé.
 2. Předání zboží příjemci v souladu se smlouvou o přepravě nebo podle obchodních nebo zákonných předpisů platných v přístavu vykládky se považuje za dodání. Předání zboží úřadu nebo jiné třetí osobě se považuje taktéž za dodání.
 KAPITOLA III
 PŘEPRAVNÍ LISTINY
 Článek 11
 Povaha a obsah
 1. Dopravce vystaví pro každou přepravu zboží podle této úmluvy přepravní listinu; náložný list vystaví jen tehdy, jestliže to požaduje odesílatel a pokud to bylo dohodnuto před nakládkou zboží nebo jeho převzetím k přepravě. Neexistencí přepravní listiny nebo skutečností, že není úplná, nebude dotčena platnost smlouvy o přepravě.
 2. Originální vyhotovení přepravních listin podepíše dopravce, vůdce plavidla nebo jiná dopravcem zmocněná osoba. Dopravce může vyžadovat, aby odesílatel spolupodepsal originál nebo kopii. Podpisy mohou být provedeny rukou, vytištěny jako faksimile, perforovány, otištěny razítkem, vyhotoveny značkovačem nebo jiným mechanickým nebo elektronickým prostředkem, jestliže tomu nebrání zákony státu, ve kterém se listina vystavuje.
 3. Přepravní listina slouží až do prokázání opaku jako důkaz o uzavření a obsahu smlouvy o přepravě, jakož i o převzetí zboží dopravcem. Zejména zakládá domněnku, že zboží bylo převzato k přepravě tak, jak je popsáno v přepravní listině.
 4. Jedná-li se v případě přepravní listiny o náložný list, je tato listina rozhodná pro vztah mezi dopravcem a příjemcem zboží. Pro právní vztah mezi dopravcem a odesílatelem zůstávají rozhodnými ustanovení smlouvy o přepravě.
 5. Přepravní listina bude kromě svého označení obsahovat následující údaje:
 a)
 jméno, bydliště, sídlo nebo pobyt dopravce a odesílatele;
 b)
 příjemce zboží;
 c)
 název nebo číslo plavidla, jestliže zboží bylo již přijato na palubu, nebo označení v přepravní listině, jestliže dopravce zboží převzal k přepravě, ale ještě nebylo naloženo na palubu plavidla;
 d)
 přístav nakládky nebo místo převzetí a přístav vykládky nebo místo dodání;
 e)
 obvyklé označení druhu zboží a způsob balení a u zboží, které je nebezpečné nebo znečišťuje životní prostředí, jeho označení předpokládané


text:
podle platných předpisů, jestliže takové označení neexistuje, jeho všeobecné označení;
 f)
 rozměry, počet nebo hmotnost, jakož i značku zboží naloženého na palubu nebo převzatého k přepravě;
 g)
 popřípadě záznam, že zboží smí nebo musí být přepravováno na palubě nebo v otevřených plavidlech;
 h)
 sjednaná ustanovení o přepravném;
 i)
 u nákladních listů označení, jedná-li se o originál nebo kopii; u náložného listu počet originálních vyhotovení;
 j)
 místo a den vystavení.
 Právní charakter přepravní listiny ve smyslu článku 1 odstavec 6 této úmluvy není ovlivněn absencí jednoho či více údajů uvedených v tomto odstavci.
 Článek 12
 Výhrady v přepravních listinách
 1. Dopravce je oprávněn zapsat do přepravních listin výhrady týkající se:
 a)
 rozměrů, počtu nebo hmotnosti zboží, jestliže má důvod předpokládat, že údaje odesílatele jsou nesprávné, nebo pokud neměl dostatečnou možnost tyto údaje zkontrolovat, zejména z toho důvodu, že zboží před ním nebylo přepočítáno, přeměřeno nebo převáženo, nebo protože rozměry nebo hmotnost byly bez výslovného ujednání stanoveny cejchováním;
 b)
 značek, které nejsou umístěny zřetelně a trvanlivě na zboží samotném nebo v případě baleného zboží na zásobnících nebo obalech;
 c)
 zjevného stavu zboží.
 2. Opomine-li dopravce zaznamenat zjevný stav zboží nebo příslušné výhrady, má se za to, že do přepravní listiny zaznamenal, že zboží bylo ve zjevně dobrém stavu.
 3. Bylo-li zboží podle údajů v přepravní listině uloženo v kontejneru nebo v nákladních prostorech plavidla zapečetěných jinou osobou než dopravcem, jeho zaměstnanci nebo zástupci a zůstal-li kontejner nebo pečetě až do přístavu vykládky nebo místa dodání nepoškozeny nebo neporušeny, má se za to, že ztráta nebo poškození nevznikly během přepravy.
 Článek 13
 Náložný list
 1. Originální vyhotovení náložného listu jsou cenným papírem znějícím na jméno příjemce, na řad nebo na doručitele.
 2. V místě určení bude zboží vydáno tomu, kdo jako první předloží originál náložného listu; vydání zboží nemůže již být vyžadováno oproti předložení ostatních originálů.
 3. Když je zboží převzato dopravcem, má předání náložného listu tomu, koho náložný list opravňuje k přijetí zboží, tytéž účinky pro nabytí práv ke zboží jako předání zboží.
 4. Byl-li náložný list převeden na třetí osobu včetně příjemce, který jednal v dobré víře s důvěrou v popis zboží v něm obsažený, není proti němu přípustný důkaz opaku ohledně domněnek v článku 11 odstavec 3 a článku 12 odstavec 2.
 KAPITOLA IV
 DISPOZIČNÍ PRÁVO KE ZBOŽÍ
 Článek 14
 Osoby oprávněné k dispozici
 1. Odesílatel je oprávněn disponovat zbožím; může zejména požadovat, aby dopravce zboží dále nepřepravoval, změnil místo dodání nebo zboží dodal jinému příjemci, než který je uveden v přepravní listině.
 2. Dispoziční právo odesílatele zaniká, jakmile si příjemce po příchodu zboží do plánovaného místa dodání vyžádá dodání zboží, jakož i,
 a)
 při přepravách s nákladním listem, jakmile byl originál předán příjemci;
 b)
 při přepravách s náložným listem, jestliže odesílatel předal veškeré originály v jeho držení jiné osobě.
 3. Odesílatel se může příslušným záznamem v nákladním listu počínaje jeho vystavením vzdát svého dispozičního práva ve prospěch příjemce.
 Článek 15
 Předpoklady pro výkon dispozičního práva
 Odesílatel nebo, v případech článku 14 odstavce 2 a 3, příjemce je povinen, pokud


text:
chce vykonávat své dispoziční právo:
 a)
 v případě, že je užit náložný list, předložit před příchodem zboží do plánovaného místa dodání všechny originály náložných listů;
 b)
 v případě, že je užita jiná přepravní listina než náložný list, předložit tuto přepravní listinu, do níž budou zapsány nové pokyny udělené dopravci;
 c)
 nahradit dopravci všechny náklady a škody, které vzniknou provedením těchto pokynů;
 d)
 při vykládce zboží před příchodem do plánovaného místa dodání zaplatit celé sjednané přepravné, pokud ve smlouvě o přepravě nebylo dohodnuto jinak.
 KAPITOLA V
 ODPOVĚDNOST DOPRAVCE
 Článek 16
 Odpovědnost za škody
 1. Dopravce bude odpovídat za škodu, která vznikne ztrátou nebo poškozením zboží způsobenou v době od jeho převzetí k přepravě až do dodání zboží, nebo překročením doby doručení, pokud neprokáže, že škoda byla způsobena okolnostmi, kterým by nemohl svědomitý dopravce zamezit a jejichž následky by nemohl odvrátit.
 2. Odpovědnost dopravce za škodu, která vznikne ztrátou nebo poškozením zboží způsobenou před tím, než je zboží naloženo na plavidlo, nebo po jeho vykládce z plavidla, se řídí zákony státu rozhodnými pro smlouvu o přepravě.
 Článek 17
 Odpovědnost dopravce za zaměstnance a zástupce
 1. Dopravce odpovídá za jednání a opomenutí svých zaměstnanců nebo zástupců, jejichž služeb využívá při provádění smlouvy o přepravě, jestliže tyto osoby jednaly při výkonu svých služebních povinností, jako by odpovídal za vlastní jednání a opomenutí.
 2. Provádí-li přepravu další dopravce podle článku 4, odpovídá dopravce také za jednání a opomenutí dalšího dopravce a zaměstnanců a zástupců dalšího dopravce, pokud tyto osoby jednaly při výkonu svých služebních povinností.
 3. Bude-li vznesen nárok vůči zaměstnancům a zástupcům dopravce nebo dalšího dopravce, mohou se tyto osoby, pokud prokáží, že jednaly při výkonu svých služebních povinností, dovolávat stejných zproštění a limitů odpovědnosti, jakých se podle této úmluvy může dovolávat dopravce nebo další dopravce.
 4. Lodivod, který byl určen úřadem a nemohl být svobodně zvolen, není považován za zaměstnance nebo zástupce ve smyslu odstavce 1.
 Článek 18
 Zvláštní důvody pro zproštění odpovědnosti
 1. Dopravce a další dopravce je zproštěn odpovědnosti, pokud byla ztráta, poškození nebo zpoždění způsobena některou z následujících okolností a nebezpečí:
 a)
 jednáním nebo opomenutím odesílatele, příjemce nebo osoby oprávněné k disponování se zbožím;
 b)
 manipulací, nakládkou, ukládáním nebo vykládkou zboží odesílatelem nebo příjemcem nebo třetími osobami, které jednají za odesílatele nebo příjemce;
 c)
 přepravou zboží na palubě nebo v otevřených plavidlech, jestliže byl tento způsob přepravy sjednán s odesílatelem, v souladu se zvyklostmi příslušného obchodu nebo pokud byl nezbytný na základě zákonných předpisů;
 d)
 povahou zboží, v jejímž důsledku bylo zboží vystaveno úplné nebo částečné ztrátě nebo poškození, zejména zlomením, rzí, vnitřním zkažením, vyschnutím, vytékáním, normálním úbytkem (objemu nebo hmotnosti) nebo působením hmyzu či hlodavců;
 e)
 neexistencí nebo vadou obalu, jestliže bylo zboží podle svého charakteru v případě chybějícího nebo vadného obalu vystaveno ztrátám nebo poškozením;
 f)
 nedostatečným nebo nevyhovujícím označením zboží;
 g)
 provedením záchranných prací nebo pokusem o poskytnutí pomoci nebo záchrany na vnitrozemských vodních cestách;
 h)
 přepravou živých zvířat, ledaže dopravce neučinil příslušná opatření nebo nebral na vědomí instrukce sjednané ve smlouvě o přepravě.
 2. Došlo-li k


text:
nějaké škodě, která podle okolností případu vznikla na základě některé z okolností uvedených v odstavci 1 nebo na základě některého z nebezpečí, které je s tím spojeno, má se za to, že škoda vznikla v důsledku této okolnosti nebo z tohoto nebezpečí. Prokáže-li poškozený, že škoda, kterou utrpěl, nevznikla nebo nevznikla výhradně na základě některé z okolností uvedených v odstavci 1 nebo některého z nebezpečí, uvedených v odstavci 1, tato domněnka odpadá.
 Článek 19
 Stanovení výše náhrady škody
 1. Odpovídá-li dopravce za celkovou ztrátu zboží, bude patřičné odškodnění rovno hodnotě zboží v místě a v den, kdy muselo být podle smlouvy o přepravě dodáno. Dodání neoprávněné osobě se posuzuje jako ztráta.
 2. Při částečné ztrátě nebo poškození zboží poskytne dopravce náhradu škody jen ve výši snížené hodnoty.
 3. Hodnota zboží se určuje podle komoditní ceny na burze, a pokud taková cena nebyla stanovena, podle tržní ceny, nebo při neexistenci obou podle obecné hodnoty zboží stejného druhu a vlastností v místě dodání.
 4. U zboží, které je v důsledku své povahy vystaveno běžné ztrátě objemu nebo hmotnosti, odpovídá dopravce bez ohledu na dobu trvání přepravy jen za část úbytku, která přesáhne normální úbytek, jenž byl smluvními stranami stanoven ve smlouvě o přepravě, nebo jenž byl – při neexistenci takového ujednání – stanoven v platných předpisech či podle zvyklostí platných v místě dodání.
 5. Ustanoveními tohoto článku není dotčeno právo dopravce na přepravné, jak je sjednáno ve smlouvě o přepravě, nebo – při neexistenci takového ujednání – jak je stanoveno v příslušných vnitrostátních předpisech nebo podle zvyklostí.
 Článek 20
 Nejvyšší částka odpovědnosti
 1. Dopravce neodpovídá s výhradou článku 21 a odstavce 4 tohoto článku v žádném případě za částku vyšší než 666,67 zúčtovacích jednotek za každé balení nebo jinou nákladovou jednotku, nebo za dvě zúčtovací jednotky za každý kilogram hmotnosti ztraceného nebo poškozeného zboží uvedeného v přepravní listině, podle toho, která částka je vyšší. Jestliže u balení nebo jiné nákladové jednotky jde o kontejner a jestliže v přepravní listině nejsou uvedeny jiné nákladové jednotky nebo balení než ty, jež jsou zabaleny v kontejneru, uplatní se místo 666,67 zúčtovacích jednotek částka 1 500 zúčtovacích jednotek za kontejner bez uloženého zboží, a navíc 25 000 zúčtovacích jednotek za zboží v kontejneru uložené.
 2. Bude-li pro upevnění zboží použit kontejner, paleta nebo obdobné přepravní zařízení, považuje se balení nebo jiné nákladové jednotky, které jsou v přepravní listině uvedeny jako zabalené v takovém přepravním zařízení nebo na něm, za balení nebo nákladové jednotky. V opačném případě se zboží v takovém přepravním zařízení nebo na něm považuje za jednu nákladovou jednotku. V případech, kdy bylo ztraceno nebo poškozeno přepravní zařízení samotné, považuje se toto zařízení, pokud nepatří dopravci nebo pokud je dopravce neposkytl jinak, za zvláštní nákladovou jednotku.
 3. Za škody v důsledku opožděného dodání odpovídá dopravce jen do výše jednonásobku přepravného. Poskytnuté náhrady škody podle odstavce 1 a první věty tohoto odstavce nesmí však celkem přesáhnout částku, která by podle odstavce 1 vyplynula za úplnou ztrátu zboží, ohledně něhož odpovědnost vznikla.
 4. Nejvyšší částky odpovědnosti uvedené


text:
v odstavci 1 se nepoužijí:
 a)
 jestliže byla povaha a vyšší hodnota zboží nebo přepravního zařízení výslovně zaznamenána v přepravní listině a dopravce tyto údaje nepopřel, nebo
 b)
 jestliže strany výslovně sjednaly vyšší částku odpovědnosti.
 5. Celková částka, kterou má jako náhradu za stejnou škodu poskytnout dopravce, další dopravce a jejich zaměstnanci a zástupci, nesmí překročit nejvyšší částku odpovědnosti stanovenou v tomto článku.
 Článek 21
 Ztráta práva na omezení odpovědnosti
 1. Dopravce nebo další dopravce se nemůže dovolávat zproštění odpovědnosti nebo omezení odpovědnosti stanovené v této úmluvě nebo sjednané ve smlouvě o přepravě, jestliže se prokáže, že se škody dopustil sám jednáním nebo opomenutím s úmyslem škodu přivodit, nebo lehkomyslností s vědomím toho, že taková škoda pravděpodobně vznikne.
 2. Zaměstnanci jednající za dopravce nebo dalšího dopravce se rovněž nemohou dovolávat zproštění odpovědnosti a omezení odpovědnosti stanovené v této úmluvě nebo sjednané ve smlouvě o přepravě, jestliže se prokáže, že škodu způsobili některým ze způsobů uvedených v odstavci 1.
 Článek 22
 Věcný rozsah použití zproštění odpovědnosti a limitů odpovědnosti
 Zproštění odpovědnosti a limity odpovědnosti stanovené v této úmluvě nebo sjednané ve smlouvě o přepravě platí pro každý nárok z důvodu ztráty, poškození nebo opožděného dodání zboží, který je předmětem smlouvy o přepravě, bez ohledu na to, zda se nárok opírá o smlouvu o přepravě, nedovolené jednání nebo jiný právní důvod.
 KAPITOLA VI
 LHŮTY PRO UPLATNĚNÍ NÁROKŮ
 Článek 23
 Oznámení škod
 1. Bezvýhradné přijetí zboží příjemcem zakládá domněnku, že dopravce dodal zboží ve stejné kvalitě a množství, v jakém je převzal k přepravě.
 2. Dopravce a příjemce mohou požadovat, aby byl stav a množství zboží při dodání zkontrolován za přítomnosti obou stran.
 3. Je-li ztráta nebo poškození zboží zjevně patrná, musí být každá výhrada příjemce učiněna písemně nejpozději při dodání a příjemce musí specifikovat obecný charakter škody, pakliže nedošlo ke společné kontrole stavu zboží dopravcem a příjemcem.
 4. Není-li ztráta nebo poškození zboží zjevně patrná, musí být každá výhrada příjemce učiněna písemně do 7 kalendářních dnů po dodání zboží, přičemž bude uveden obecný charakter škody, a poškozený v tomto případě prokáže, že škoda vznikla v období, kdy se zboží nacházelo v péči dopravce.
 5. Za škody v důsledku opožděného dodání zboží nebude poskytnuta žádná náhrada, ledaže by příjemce mohl prokázat, že dopravci do jednadvaceti po sobě jdoucích kalendářních dnů po dodání zaslal oznámení o opožděném dodání a že toto oznámení bylo dopravci doručeno.
 Článek 24
 Promlčení
 1. Všechny nároky ze smlouvy podléhající této úmluvě se promlčují po uplynutí jednoho roku ode dne, kdy zboží bylo nebo mělo být dodáno příjemci. Na den, kdy lhůta začíná, se při výpočtu nebere zřetel.
 2. Ten, vůči komu byl vznesen nárok, může kdykoli během trvání lhůty tuto lhůtu prodloužit písemným prohlášením vůči poškozenému. Tuto lhůtu lze opětovně prodloužit dalším prohlášením nebo prohlášeními.
 3. Pro zastavení a přerušení promlčení se použijí příslušné zákony státu, kterými se řídí smlouva o přepravě. Ohlášením nároku v rozdělovacím řízení na provedení omezené odpovědnosti se promlčení přerušuje.
 4. Regresní nárok vůči osobě, která má odpovědnost podle této úmluvy, lze uplatnit i po


text:
uplynutí promlčecí lhůty stanovené v odstavcích 1 a 2, jestliže tento nárok bude vznesen do 90 dnů ode dne, kdy osoba oprávněná ke vznesení postihu nárok uspokojila, nebo kdy byl nárok soudně zažalován, nebo jestliže řízení trvá déle podle příslušných zákonů státu, kde řízení probíhá.
 5. Promlčené nároky nelze uplatnit protižalobou ani námitkami.
 KAPITOLA VII
 OMEZENÍ VOLNOSTI PŘI UZAVÍRÁNÍ SMLUV
 Článek 25
 Neplatná ujednání
 1. S výhradou článku 20 odstavec 4 je neplatné každé smluvní ujednání za účelem vyloučení, omezení nebo zvýšení odpovědnosti dopravce, dalšího dopravce, jejich zaměstnanců nebo zástupců podle této úmluvy, přenesení důkazního břemene za tuto odpovědnost nebo zkrácení oznamovací a promlčecí lhůty podle článků 23 a 24. Každé ujednání za účelem postoupení nároků z pojištění zboží dopravci je rovněž neplatné.
 2. Nehledě na ustanovení odstavce 1 a na článek 21 jsou přípustná ta smluvní ustanovení, v nichž bude stanoveno, že dopravce neodpovídá za škody, jež:
 a)
 budou způsobeny jednáním nebo opomenutím vůdce plavidla, lodivoda nebo jiných osob, které loď obsluhují, nebo tlačného či vlečného člunu při nautickém vedení nebo při sestavování či rušení tlačné anebo vlečné soustavy, za předpokladu, že dopravce splnil veškeré povinnosti ohledně posádky stanovené v článku 3 odstavec 3, ledaže by se jednání nebo opomenutí dopustili s úmyslem škodu přivodit nebo lehkomyslností s vědomím, že taková škoda pravděpodobně vznikne;
 b)
 budou způsobeny požárem nebo výbuchem na palubě plavidla, ledaže bude prokázáno, že požár nebo výbuch byly způsobeny zaviněním dopravce nebo dalšího dopravce nebo jejich zaměstnanců či zástupců nebo vadou lodě;
 c)
 vzniknou na základě závad lodě ve vlastnictví dopravce nebo na základě závad najaté či pronajaté (charterové) lodě, existujících již před cestou, jestliže dopravce může prokázat, že závady nemohly být přes vynaložení patřičné péče odhaleny do začátku cesty.
 KAPITOLA VIII
 DODATEČNÁ USTANOVENÍ
 Článek 26
 Společná havárie
 Touto úmluvou není dotčeno použití ustanovení smlouvy o přepravě nebo vnitrostátního práva o výpočtu škody a o povinnosti přispět v případě společné havárie.
 Článek 27
 Jiné použitelné předpisy a jaderné škody
 1. Tato úmluva nemění práva a povinnosti dopravce, jež jsou uvedeny v mezinárodních úmluvách nebo ve vnitrostátním právu o omezení odpovědnosti vlastníků vnitrozemských nebo námořních plavidel.
 2. Dopravce je zproštěn odpovědnosti, která mu podle této úmluvy přísluší, za škodu způsobenou jadernou havárií, jestliže podle zákonů a předpisů státu, jimiž se řídí odpovědnost v oblasti jaderné energie, odpovídá za škodu majitel jaderného zařízení nebo jiná oprávněná osoba.
 Článek 28
 Zúčtovací jednotka
 Zúčtovací jednotka uvedená v článku 20 této úmluvy je zvláštní právo čerpání stanovené Mezinárodním měnovým fondem. Částky uvedené v článku 20 budou přepočteny na měnu státu podle hodnoty této měny v den rozsudku nebo v den, na němž se obě strany dohodnou. Hodnota měny smluvního státu, jenž je členem Mezinárodního měnového fondu, ke zvláštnímu právu čerpání se vypočte podle metody hodnocení, kterou Mezinárodní měnový fond v příslušný den skutečně používá pro své vlastní operace a transakce.
 Článek 29
 Doplňující vnitrostátní právo
 1. V případech neupravených touto úmluvou se smlouva o přepravě bude řídit právem toho státu, které si strany zvolily.
 2. Pokud k takové dohodě nedojde, bude


text:
uplatněno právo státu, s nímž je smlouva o přepravě nejtěsněji spojena.
 3. Má se za to, že smlouva o přepravě je nejtěsněji spojena se státem, ve kterém je umístěno hlavní místo podnikání dopravce v okamžiku uzavření smlouvy, jestliže přístav nakládky nebo místo převzetí zboží či přístav vykládky nebo místo dodání zboží či hlavní místo podnikání odesílatele je rovněž umístěno v tomto státě. Nenachází-li se žádná pobočka dopravce na souši, nýbrž dopravce uzavírá smlouvu o přepravě na palubě svého plavidla, má se za to, že smlouva je nejtěsněji spojena se státem, ve kterém je plavidlo evidováno nebo jehož vlajku nese, pokud se v tomto státě nachází i místo nakládky nebo místo převzetí či hlavní místo podnikání odesílatele.
 4. Právem státu, kde se zboží nachází, se řídí skutečné záruky přiznané dopravci ohledně nároků stanovených v článku 10 odstavec 1.
 KAPITOLA IX
 PROHLÁŠENÍ TÝKAJÍCÍ SE ROZSAHU POUŽITÍ
 Článek 30
 Přeprava na určitých vnitrozemských vodních cestách
 1. Každý stát může při podpisu této úmluvy nebo při její ratifikaci, přijetí, schválení nebo při přístupu k ní prohlásit, že tuto úmluvu nepoužije na smlouvy týkající se přepravy na určitých vnitrozemských vodních cestách na svém území, jež nepodléhají mezinárodnímu plavebnímu režimu a nepředstavují spojnici mezi těmito mezinárodními vodními cestami. Takové prohlášení však nelze učinit s cílem vyloučit veškeré důležité vodní cesty tohoto státu.
 2. Je-li předmětem smlouvy o přepravě vnitrozemskou plavbou přeprava zboží bez překládky, jak na vodních cestách neuvedených v prohlášení podle odstavce 1 tohoto článku, tak i na vodních cestách uvedených v tomto prohlášení, bude tato úmluva použita rovněž pro tuto smlouvu, ledaže by trasa projetá na vodních cestách uvedených na druhém místě byla delší.
 3. Je-li předmětem smlouvy o přepravě vnitrozemskou plavbou přeprava zboží bez překládky, jak na vodních cestách neuvedených v prohlášení podle odstavce 1 tohoto článku, tak i na vodních cestách uvedených v tomto prohlášení, bude tato úmluva použita rovněž pro tuto smlouvu, ledaže by trasa projetá na vodních cestách uvedených na druhém místě byla delší. Bylo-li učiněno prohlášení podle odstavce 1, může každý další smluvní stát prohlásit, že ani on nepoužije žádná ustanovení této úmluvy na smlouvy zmíněné v tomto prohlášení.
 4. Prohlášení učiněné podle tohoto odstavce je účinné v okamžiku vstupu této úmluvy v platnost v případě státu, který učinil prohlášení v souladu s odstavcem 1, nejdříve však v okamžiku vstupu úmluvy v platnost pro stát, který učinil prohlášení podle tohoto odstavce. Prohlášení podle odstavců 1 a 3 může být kdykoliv zcela nebo zčásti vzato zpět oznámením depozitáři s uvedením okamžiku, k němuž pozbývá účinnosti. Zpětvzetí prohlášení nemá žádný vliv na již uzavřené smlouvy.
 Článek 31
 Rozšíření místního rozsahu použití
 Každý stát může při podpisu této úmluvy, při její ratifikaci, přijetí, schválení nebo přístupu k ní či kdykoli později prohlásit, že použije tuto úmluvu:
 a)
 na smlouvy o přepravě, v nichž leží přístav nakládky nebo místo převzetí a přístav vykládky nebo místo určení na jeho výsostném území;
 b)
 odchylně od článku 1 odstavec 5 i na bezúplatné přepravy.
 Článek 32
 Regionální předpisy o odpovědnosti
 1. Každý stát může při podpisu


text:
této úmluvy, při jejím přijetí, schválení nebo přístupu k ní či kdykoli později učinit prohlášení, že s ohledem na přepravu zboží mezi přístavy nakládky či místy převzetí a přístavy vykládky či místy dodání, z nichž oba jsou umístěny na jeho výsostném území nebo jedno místo je umístěno na jeho výsostném území a druhé na území státu, který učinil stejné prohlášení, neodpovídá dopravce za škody, které byly způsobeny jednáním nebo opomenutím vůdce plavidla, lodivoda nebo jiné osoby, která plavidlo obsluhuje, nebo tlačného či vlečného člunu při nautickém vedení nebo při sestavování tlačné nebo vlečné sestavy, za podmínky, že dopravce splnil své povinnosti ohledně posádky stanovené v článku 3 odstavec 3, ledaže by jejich jednání nebo opomenutí bylo uskutečněno s úmyslem způsobit škodu nebo lehkomyslně a s vědomím, že taková škoda pravděpodobně vznikne.
 2. Předpis o odpovědnosti podle odstavce 1 nabývá účinnosti mezi dvěma smluvními státy současně se vstupem úmluvy v platnost pro druhý stát, který učinil totéž prohlášení. Učinil-li některý stát toto prohlášení po vstupu úmluvy v platnost, nabude předpis o odpovědnosti podle odstavce 1 účinnosti první den měsíce, který následuje tři měsíce po okamžiku, kdy bylo toto prohlášení oznámeno depozitáři. Tento předpis o odpovědnosti se uplatní pouze na smlouvy o přepravě, které budou uzavřeny poté, kdy předpis o odpovědnosti vstoupí v platnost.
 3. Prohlášení učiněné podle odstavce 1 může být kdykoliv vzato zpět oznámením depozitáři. V případě zpětvzetí pozbývá předpis o odpovědnosti podle odstavce 1 platnosti první den měsíce následujícího po oznámení nebo k pozdějšímu datu uvedenému v tomto oznámení. Zpětvzetí neplatí pro smlouvy o přepravě, které byly uzavřeny před pozbytím platnosti tohoto předpisu o odpovědnosti.
 KAPITOLA X
 ZÁVĚREČNÁ USTANOVENÍ
 Článek 33
 Podpis, ratifikace, přijetí, schválení, přístup
 1. Tato úmluva bude v hlavním sídle depozitáře k dispozici k podpisu pro všechny státy po dobu jednoho roku. Lhůta k podpisu počíná dnem, kdy depozitář oznámí, že jsou k dispozici k dispozici veškeré autentické verze této úmluvy.
 2. Státy se mohou stát smluvními stranami této úmluvy,
 a)
 jestliže ji podepíší bez výhrady ratifikace, přijetí nebo schválení, nebo
 b)
 jestliže ji podepíší s výhradou ratifikace, přijetí nebo schválení a poté ji ratifikují, přijmou nebo schválí, nebo
 c)
 jestliže k ní přistoupí po uplynutí lhůty stanovené k podpisu.
 3. Ratifikační listiny, listiny o přijetí, schválení nebo přístupu budou uloženy u depozitáře.
 Článek 34
 Vstup v platnost
 1. Tato úmluva vstoupí v platnost první den měsíce, který následuje po uplynutí tří měsíců od okamžiku, k němuž podepsalo tuto úmluvu pět států bez výhrady ratifikace, přijetí nebo schválení nebo u depozitáře uložilo ratifikační listinu, listinu o přijetí, schválení nebo listinu o přístupu.
 2. Pro každý stát, který podepíše tuto úmluvu bez výhrady ratifikace, přijetí nebo schválení nebo uloží ratifikační listinu, listinu o přijetí, schválení nebo listinu o přístupu u depozitáře po vstupu této úmluvy v platnost, vstoupí úmluva v platnost prvním dnem měsíce následujícího po uplynutí lhůty tří měsíců od okamžiku podpisu úmluvy bez výhrady ratifikace, přijetí nebo schválení, nebo uložení ratifikační listiny, listiny o přijetí, schválení nebo listiny o přístupu u depozitáře.
 Článek 35
 Výpověď


text:
1. Tuto úmluvu může smluvní stát vypovědět po uplynutí jednoho roku od okamžiku, kdy pro příslušný stát vstoupila v platnost.
 2. Oznámení o výpovědi se ukládá u depozitáře.
 3. Výpověď nabývá účinnosti prvním dnem měsíce, který následuje po uplynutí jednoho roku od okamžiku uložení oznámení o výpovědi nebo po delším časovém úseku, který je v oznámení uveden.
 Článek 36
 Revize a změna
 Depozitář svolá konferenci smluvních států k revizi nebo změně úmluvy, jestliže to vyžaduje alespoň jedna třetina smluvních států.
 Článek 37
 Revize nejvyšších částek odpovědnosti a účtovacích jednotek
 1. Nehledě na ustanovení článku 36 je depozitář povinen, jestliže je předložen návrh na revizi částek uvedených v článku 20 odstavec 1 nebo na nahrazení jednotky stanovené v článku 28 jinou jednotkou, na žádost nejméně jedné čtvrtiny smluvních stran této úmluvy všem členům Evropské hospodářské komise OSN, Ústřední komise pro plavbu po Rýně a Dunajské komise a dále všem smluvním státům tento návrh předložit a svolat konferenci, jejímž výhradním účelem bude změna částek uvedených v článku 20 odstavec 1 nebo nahrazení jednotky stanovené v článku 28 jinými jednotkami.
 2. Tato konference může být svolána nejdříve šest měsíců ode dne doručení takového návrhu.
 3. Všechny smluvní státy této úmluvy jsou oprávněny se konference zúčastnit bez ohledu na to, zda jsou členy organizací uvedených v odstavci 1 nebo nikoliv.
 4. O změnách rozhoduje dvoutřetinová většina smluvních států úmluvy přítomných na konferenci a účastnících se hlasování, za předpokladu, že při hlasování je přítomna nejméně polovina smluvních států úmluvy.
 5. Při poradách o změně částek uvedených v článku 20 odstavec 1 bere konference v úvahu zkušenosti získané z událostí vedoucích ke škodním událostem a zejména rozsah takto vzniklých škod, změny reálné hodnoty peněz a vliv zamýšlené změny na pojistné náklady.
 6.
 a)
 Změna částek podle tohoto článku může vstoupit v účinnost nejdříve pět let poté, kdy byla tato úmluva otevřena k podpisu, a nejdříve pět let poté, kdy vstoupila v platnost předchozí změna podle tohoto článku.
 b)
 Částka nesmí být zvýšena tak, aby překročila částku, která odpovídá nejvyšší částce odpovědnosti stanovené v této úmluvě včetně 6 % p. a. počítaných podle složeného úrokování ode dne, kdy byla tato úmluva otevřena k podpisu.
 c)
 Částka nesmí být zvýšena tak, aby překročila částku, která odpovídá trojnásobku nejvyšší částky odpovědnosti stanovené v této úmluvě.
 7. Depozitář oznámí všem smluvním státům každou změnu, o které bylo rozhodnuto podle odstavce 4. Taková změna se považuje za přijatou po uplynutí lhůty 18 měsíců ode dne oznámení, pokud během této lhůty nesdělí depozitáři nejméně čtvrtina států, které byly v době rozhodování o změně smluvními státy, že tuto změnu nepřijímají; v takovém případě je změna odmítnuta a nenabude účinnosti.
 8. Změna považovaná podle odstavce 7 za přijatou vstoupí v platnost 18 měsíců po svém přijetí.
 9. Všechny smluvní státy jsou touto změnou vázány, pokud tuto úmluvu v souladu s článkem 35 nevypoví nejpozději šest měsíců před vstupem této změny v platnost. Výpověď nabývá účinnosti se vstupem změny v platnost.
 10. Jestliže bylo rozhodnuto o změně, avšak neuplynula lhůta 18 měsíců pro její přijetí,


text:
je stát, který se během této lhůty stane smluvním státem, touto změnou vázán, jestliže příslušná změna vstoupí v platnost. Stát, který se stane smluvním státem po uplynutí této lhůty, je vázán změnou přijatou podle odstavce 7. V případech uvedených v tomto odstavci je stát touto změnou vázán, jakmile tato změna vstoupí v platnost nebo jakmile vstoupí v platnost pro tento stát tato úmluva, pokud tento okamžik nastane později.
 Článek 38
 Depozitář
 1. Tato úmluva bude uložena u vlády Maďarské republiky.
 2. Depozitář
 a)
 sdělí všem státům, které se účastnily Diplomatické konference o Budapešťské úmluvě o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách, za účelem kontroly současný text úmluvy v oficiální jazykové verzi, která nebyla k dispozici v době konání konference;
 b)
 informuje všechny státy uvedené v písmenu a) výše o každém návrhu na změnu textu sděleného podle písmene a) výše;
 c)
 určí datum, kdy všechny oficiální jazykové verze úmluvy budou uvedeny do vzájemné shody a budou považovány za autentické;
 d)
 sdělí všem státům uvedeným v písmenu a) výše datum určený v souladu s písmenem c) výše;
 e)
 předá všem státům pozvaným na Diplomatickou konferenci o Budapešťské úmluvě o smlouvě o přepravě zboží po vnitrozemských vodních cestách a těm, které podepsaly tuto úmluvu nebo k ní přistoupily, ověřené kopie této úmluvy;
 f)
 informuje veškeré státy, které podepsaly tuto úmluvu nebo k ní přistoupily,
 i)
 o každém novém podpisu, oznámení nebo prohlášení s uvedením okamžiku, kdy k podpisu, uložení, oznámení nebo k prohlášení došlo;
 ii)
 o okamžiku vstupu této úmluvy v platnost;
 iii)
 o každé výpovědi této úmluvy s uvedením okamžiku, k němuž výpověď nabývá účinnosti;
 iv)
 o každé změně úmluvy přijaté podle článku 36 nebo 37 s uvedením okamžiku, k němuž změna vstupuje v platnost;
 v)
 o každém sdělení vyžadovaném na základě ustanovení této úmluvy.
 3. Po vstupu této úmluvy v platnost předá depozitář ověřený opis úmluvy k registraci a ke zveřejnění podle článku 102 Charty Organizace spojených národů.
 DÁNO v Budapešti dne 22. června 2001 v jednom původním vyhotovení, jehož německé, francouzské, anglické, nizozemské a ruské znění jsou stejně autentická.
 NA DŮKAZ TOHO tuto úmluvu podepsali zmocnění signatáři, pověření k tomu svými vládami.
 (1) Přijatá diplomatickou konferencí organizovanou společně CCNR, Dunajskou komisí a EHK OSN, konanou v Budapešti ve dnech 25. září–3. října 2000.


text:
 Důležité právní upozornění
 |
 21997D0710(17)
 Úřední věstník L 182 , 10/07/1997 S. 0052 - 0052
 Rozhodnutí Smíšeného výboru EHPč. 18/97ze dne 24. března 1997,kterým se mění příloha XIII (Doprava) Dohody o EHPSMÍŠENÝ VÝBOR EHP,s ohledem na Dohodu o Evropském hospodářském prostoru ve znění Protokolu o úpravě Dohody o Evropském hospodářském prostoru (dále jen "Dohoda"), a zejména s ohledem na článek 98 této dohody,vzhledem k tomu, že příloha XIII Dohody byla změněna rozhodnutím Smíšeného výboru EHP č. 33/95 ze dne 19. května 1995 [1];vzhledem k tomu, že nařízení Komise (ES) č. 2176/96 ze dne 13. listopadu 1996, kterým se mění nařízení Rady (EHS) č. 3922/91 o harmonizaci technických požadavků a správních postupů v oblasti civilního letectví s ohledem na vědecký a technický pokrok [2], by mělo být začleněno do Dohody,ROZHODL TAKTO:Článek 1V bodě 66a (nařízení Rady (EHS) č. 3922/91) přílohy XIII Dohody se doplňují slova:"ve znění:— 396 R 2176: nařízení Komise (ES) č. 2176/96 ze dne 13. listopadu 1996 (Úř. věst. L 291, 14.11.1996, s. 15)."Článek 2Znění nařízení (ES) č. 2176/96 v islandském a norském jazyce, která tvoří přílohu odpovídajících jazykových verzí tohoto rozhodnutí, jsou platná.Článek 3Toto rozhodnutí vstupuje v platnost dnem 1. dubna 1997 za předpokladu, že Smíšenému výboru EHP jsou učiněna veškerá oznámení podle čl. 103 odst. 1 Dohody.Článek 4Toto rozhodnutí bude zveřejněno v oddíle EHP a v dodatku EHP Úředního věstníku Evropských společenství.V Bruselu dne 24. března 1997.Za Smíšený výbor EHPpředsedkyněC. Day[1] Úř. věst. L 273, 16.11.1995, s. 52.[2] Úř. věst. L 291, 14.11.1996, s. 15.--------------------------------------------------