text:
273,2 K a 101,33 kPa,
 Tv
 =
 teplota na vstupu Venturiho trubice (K),
 Pv
 =
 absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice (kPa).
 Sestaví se graf závislosti Kv na tlaku na vstupu Venturiho trubice. Při průtoku rychlostí zvuku bude mít Kv poměrně konstantní hodnotu. Při poklesu tlaku (zvýšení podtlaku) se Venturiho trubice uvolní a hodnota Kv se zmenší. Změny Kv, které z toho vyplývají, se neberou v úvahu.
 Průměrná hodnota Kv a směrodatná odchylka se vypočte pro nejméně osm bodů v kritické oblasti.
 Pokud směrodatná odchylka přesahuje 0,3 % průměrné hodnoty Kv, provede se oprava.
 3. POSTUP OVĚŘENÍ SYSTÉMU
 3.1 Všeobecné požadavky
 Celková přesnost systému odběru vzorků CVS a analytického systému se stanoví tak, že se zavede známá hmotnost plynných znečišťujících látek do systému za jeho činnosti jako při normální zkoušce a pak se analyzuje a vypočte hmotnost znečišťujících látek podle rovnic v bodě 6.6 této přílohy s výjimkou toho, že se uvažuje hustota propanu 1,967 g na litr při normálních podmínkách. U následujících dvou technik je známo, že poskytují dostatečnou přesnost.
 Maximální dovolená odchylka mezi množstvím přiváděného plynu a množstvím měřeného plynu je 5 %.
 3.2 Metoda CFO – měření pomocí clony s kritickým prouděním
 3.2.1 Měření konstantního průtoku čistého plynu (CO nebo C3H8) zařízením s clonou s kritickým prouděním
 3.2.2 Známé množství čistého plynu (CO nebo C3H8) se do systému CVS přivede přes kalibrovanou clonu s kritickým prouděním. Je-li vstupní tlak dostatečně vysoký, potom průtok (q), který se seřizuje pomocí clony s kritickým prouděním, je nezávislý na výstupním tlaku clony (kritickém proudění). Pokud vznikne odchylka větší než 5 %, musí být zjištěna a odstraněna příčina chybné funkce. Systém CVS pracuje jako při zkoušce emisí výfukových emisí po dobu 5 až 10 minut. Plyn nashromážděný ve vaku pro jímání vzorků se analyzuje obvyklým přístrojem a výsledky se porovnají s již dříve známou koncentrací ve vzorcích plynů.
 3.3 Gravimetrická metoda
 3.3.1 Měření omezeného množství čistého plynu (CO nebo C3H8) gravimetrickou metodou.
 3.3.2 K ověření systému CVS se použije následující gravimetrický postup.
 S přesností ± 0,01 g se určí hmotnost malé láhve naplněné oxidem uhelnatým nebo propanem. Po dobu 5 až 10 minut se systém CVS ponechá v činnosti jako při normální zkoušce výfukových emisí, během které se do systému vpouští CO nebo propan. Množství čistého plynu vpuštěného do přístroje se určí zvážením z rozdílu hmotností láhve. Plyn nashromážděný ve vaku se pak analyzuje přístrojem normálně používaným pro analýzu výfukových plynů. Výsledky se potom porovnají s dříve vypočtenými hodnotami koncentrace.
 DODATEK 3
 ZAŘÍZENÍ PRO MĚŘENÍ PLYNNÝCH EMISÍ
 1. SPECIFIKACE
 1.1 Přehled systému
 Pro analýzu se musí plynule odebírat poměrný vzorek ředěných výfukových plynů a ředicího vzduchu.
 Hmotnost emitovaných plynných znečišťujících látek se stanoví z proporcionálních koncentrací vzorku a celkového objemu změřeného v průběhu zkoušky. Koncentrace vzorku se přepočítají na obsah znečišťujících látek v okolním vzduchu.
 1.2 Požadavky na systém pro odběr vzorků
 1.2.1 Vzorek ředěných výfukových plynů se odebírá před sacím zařízením, avšak za zařízeními pro stabilizaci (pokud na vozidle jsou).
 1.2.2 Rychlost průtoku se nesmí odchylovat od střední hodnoty o více


text:
než ± 2 %.
 1.2.3 Rychlost odebírání vzorku nesmí být menší než 5 l/min a nesmí být vyšší než 0,2 % průtoku ředěných výfukových plynů. Stejný limit platí pro systémy odběru vzorků s konstantní hmotností.
 1.2.4 Vzorek ředicího vzduchu se odebírá při konstantní rychlosti průtoku blízko vstupu okolního vzduchu (za filtrem, pokud je v zařízení montován).
 1.2.5 Vzorek ředicího vzduchu nesmí být znečištěn výfukovými plyny ze směšovací oblasti.
 1.2.6 Průtok odběru ředicího vzduchu musí být srovnatelný s průtokem zředěných výfukových plynů.
 1.2.7 Materiály použité k odběru vzorků musí být takové, aby neměnily koncentraci znečišťujících látek.
 1.2.8 K oddělení pevných částic ze vzorku lze použít filtry.
 1.2.9 Různé ventily používané k usměrnění výfukových plynů musí být rychle seřiditelného a rychločinného typu.
 1.2.10 Mezi třícestnými ventily a vaky pro jímání vzorků může být použito rychloupínacích plynotěsných spojů se samotěsnicími přípojkami na straně vaku pro jímání vzorků. Pro převedení vzorků do analyzátoru se mohou použít jiné systémy (např. třícestné uzavírací ventily).
 1.2.11 Uchovávání vzorku
 Vzorky plynů se mohou shromažďovat ve vacích pro jímání vzorků, které mají dostatečný objem, aby nebránily toku vzorků. Materiál vaku musí být takový, aby neovlivňoval ani samotná měření, ani chemické složení vzorků plynu o více než ± 2 % po 20 minutách (např.: laminátovaný polyetylenový/polyamidový povlak nebo fluorované polymerované uhlovodíky).
 1.2.12 Systém odběru vzorků uhlovodíků – dieselové motory
 1.2.12.1 Systém pro odběr vzorků uhlovodíků se musí skládat z vyhřívané sondy pro odběr vzorků, vedení, filtru a čerpadla. Sonda pro odběr vzorků musí být instalována ve stejné vzdálenosti od vstupu výfukového plynu jako sonda pro odběr vzorku částic, a to tak, aby se při odběru navzájem neovlivňovaly. Musí mít vnitřní průměr nejméně 4 mm.
 1.2.12.2 Vyhřívací systém musí udržovat všechny vyhřívané části na teplotě 463 K (190 °C) ± 10 K.
 1.2.12.3 Průměrná koncentrace měřených uhlovodíků se musí stanovit integrací.
 1.2.12.4 Vyhřívané odběrné potrubí musí být opatřeno vyhřívaným filtrem (FH) s účinností 99 % pro částice ≥ 0,3 μm, kterým se odstraní všechny tuhé částice z kontinuálního proudu plynu potřebného k analýze.
 1.2.12.5 Doba odezvy systému odběru vzorků (od sondy ke vstupu do analyzátoru) nesmí být delší než čtyři sekundy.
 1.2.12.6 Pokud se nezajistí kompenzace kolísání proudění v průtoku CVS, musí být se systémem konstantního hmotnostního průtoku (výměníkem tepla) použit detektor HFID, aby se zajistil odběr reprezentativního vzorku.
 1.3 Požadavky na analýzu plynů
 1.3.1 Analýza oxidu uhelnatého (CO) a oxidu uhličitého (CO2)
 Analyzátory musí být typu NDIR, což je nedisperzní analyzátor s absorpcí v infračerveném pásmu.
 1.3.2 Analýza celkového množství uhlovodíků (THC) – zážehové motory
 Analyzátor musí být typu FID, kalibrovaný propanem vyjádřeným jako ekvivalent atomů uhlíku (C1).
 1.3.3 Analýza celkového množství uhlovodíků (THC) – vznětové motory
 Analyzátor musí být plamenný ionizační analyzátor s detektorem, ventily, potrubím atd. vyhřívanými na 463 K (190 °C) ± 10 K (vyhřívaný plamenoionizační detektor, HFID). Musí být kalibrovaný propanem vyjádřeným jako ekvivalent atomů uhlíku (C1).
 1.3.4 Analýza metanu (CH4)
 Analyzátor musí být buď plynný chromatograf kombinovaný s typem FID, nebo typem FID se separátorem uhlovodíků jiných než metan, kalibrovaný metanem vyjádřeným ekvivalentem atomů uhlíku

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
(C1).
 1.3.5 Analýza vody (H2O)
 Analyzátor musí být typu NDIR. Kalibruje se buď vodní párou nebo propylenem (C3H6). Je-li NDIR kalibrován vodní párou, musí se zajistit, aby během kalibračního procesu v trubkách a spojích nedocházelo ke kondenzaci vody. Kalibruje-li se NDIR propylenem, poskytne výrobce analyzátoru informace pro konverzi koncentrace propylenu na odpovídající koncentraci vodní páry. Výrobce analyzátoru pravidelně ověřuje hodnoty pro provádění konverze, a to nejméně jednou ročně.
 1.3.6 Analýza vodíku (H2)
 Analyzátorem je sektorový hmotnostní spektrometr kalibrovaný vodíkem.
 1.3.7 Analýza oxidů dusíku (NOx)
 Analyzátor musí být typu CLA, což je chemicko-luminiscenční analyzátor, nebo typu NDUVR, což je nedisperzní analyzátor s rezonanční absorpcí v ultrafialovém pásmu, oba typy s konvertorem NOx – NO.
 1.3.8 Analyzátory musí mít měřicí rozsah slučitelný s přesností požadovanou pro měření koncentrace znečišťujících látek ve vzorku výfukových plynů.
 1.3.9 Chyba měření nesmí být větší než ± 2 % (vlastní chyba analyzátoru) bez ohledu na skutečnou hodnotu kalibračních plynů.
 1.3.10 U koncentrací menších než 100 ppm nesmí být chyba měření větší než ± 2 ppm.
 1.3.11 Vzorek okolního vzduchu se musí měřit stejným analyzátorem s příslušným rozsahem.
 1.3.12 Před analyzátory nesmí být použito žádné zařízení k vysoušení plynů, pokud se neprokáže, že nemá vliv na obsah znečišťujících látek v proudu plynů.
 1.4 Popisy doporučeného systému
 Na obrázku A4a.App3/10 je schematické znázornění systému pro odběr vzorků plynných emisí.
 Obrázek A4a.App3/10
 Schéma systému pro odběr vzorků plynných emisí
 odvzdušnění
 k odvzdušnění nebo volitelnému kontinuálnímu analyzátoru
 z výfuku vozidla
 vzduch
 kalibrační plyn
 nulovací plyn
 HFID
 Ředicí tunel (viz obrázky 6 a 7)
 Systém se skládá z těchto částí:
 1.4.1
 dvě sondy pro odběr vzorků (S1 a S2) pro odběr konstantních vzorků ředicího vzduchu a směsi zředěného výfukového plynu a vzduchu;
 1.4.2
 čerpadla (P) k odběru konstantního toku ředicího vzduchu, jakož i směsi ředěného výfukového plynu/vzduchu v průběhu zkoušky;
 1.4.3
 čerpadla (P) k odběru konstantního toku ředicího vzduchu, jakož i směsi ředěného výfukového plynu/vzduchu v průběhu zkoušky;
 1.4.4
 regulátor průtoku (N) pro zajištění konstantního rovnoměrného průtoku vzorků plynu odebíraných v průběhu zkoušky sondami S1 a S2 (u PDP-CVS) a průtok vzorků plynu musí být takový, aby na konci každé zkoušky bylo množství vzorků dostatečné k provedení analýzy (přibližně 10 l/min);
 1.4.5
 průtokoměry (FL) pro seřizování a sledování konstantního průtoku vzorků plynu při zkoušce;
 1.4.6
 rychločinné ventily (V) k nasměrování konstantního toku vzorku plynů do vaků pro jímání vzorků nebo k vypouštění do ovzduší;
 1.4.7
 plynotěsné rychlozávěrné spojovací prvky (Q) mezi rychločinnými ventily a vaky pro jímání vzorků; spojka se musí samočinně uzavírat na straně vaku pro jímání vzorků; alternativně lze použít jiné způsoby dopravy vzorků k analyzátoru (např. třícestné uzavírací kohouty);
 1.4.8
 vaky (B) pro jímání vzorků ředěného výfukového plynu a ředicího vzduchu během zkoušky;
 1.4.9
 odběrná Venturiho trubice s kritickým prouděním (SV) k odběru proporcionálních vzorků zředěných výfukových plynů u sondy pro odběr vzorků S2 A (pouze CFV-CVS);
 1.4.10
 čistič (PS) v odběrné soustavě (pouze CFV-CVS);
 1.4.11
 Součásti systému odběru vzorků uhlovodíků při použití analyzátoru typu HFID:
 Fh
 je vyhřívaný filtr,
 S3
 je odběrový bod v blízkosti směšovací komory,
 Vh


text:
je vyhřívaný vícecestný ventil,
 Q
 je rychlospojka, která umožňuje analýzu vzorku okolního vzduchu BA v analyzátoru typu HFID,
 FID
 je vyhřívaný plamenný ionizační analyzátor,
 R a I
 jsou prostředky pro integrování a záznam okamžité koncentrace uhlovodíků,
 Lh
 je vyhřívané odběrné potrubí.
 2. KALIBRAČNÍ POSTUPY
 2.1 Postup kalibrace analyzátoru
 2.1.1 Každý analyzátor musí být kalibrován tak často, jak je nutné, v každém případě v měsíci před schvalovací zkouškou a alespoň každých šest měsíců při ověřování shodnosti výroby.
 2.1.2 Každý běžně používaný provozní rozsah se kalibruje následujícím postupem:
 2.1.2.1
 Kalibrační křivka analyzátoru se stanoví nejméně v pěti bodech kalibrace, jejichž rozložení musí být co možná nejrovnoměrnější. Jmenovitá koncentrace kalibračního plynu s nejvyšší koncentrací nesmí být menší než 80 % plného rozsahu stupnice.
 2.1.2.2
 Požadovanou koncentraci kalibračního plynu lze získat pomocí děliče plynu, ředěním vyčištěným N2 nebo vyčištěným syntetickým vzduchem. Přesnost směšovacího zařízení musí být taková, aby bylo možné stanovit koncentraci zředěných kalibračních plynů s přesností ± 2 %.
 2.1.2.3
 Kalibrační křivka se vypočte metodou nejmenších čtverců. Pokud je stupeň výsledného polynomu vyšší než 3, musí být počet kalibračních bodů roven alespoň tomuto stupni polynomu zvýšenému o 2 stupně.
 2.1.2.4
 Kalibrační křivka se nesmí lišit o více než ± 2 % od jmenovité hodnoty každého kalibračního plynu.
 2.1.3 Průběh kalibrační křivky
 Správnost kalibrace lze ověřit z průběhu kalibrační křivky a kalibračních bodů. Je třeba uvést různé charakteristické parametry analyzátoru, zejména:
 stupnice,
 citlivost,
 nulový bod,
 datum kalibrace.
 2.1.4 Pokud lze ke spokojenosti technické zkušebny prokázat, že rovnocennou přesnost mohou poskytovat alternativní techniky (např. počítače, elektronicky řízený spínač rozsahů atd.), lze tyto alternativy použít.
 2.2 Postup pro ověření analyzátoru
 2.2.1 Každý obvykle používaný provozní rozsah musí být ověřen před každou analýzou takto:
 2.2.2 Kalibrace se ověří použitím nulovacího plynu a kalibračního plynu, jehož jmenovitá hodnota je v rozsahu 80– 95 % předpokládané hodnoty, která má být analyzována.
 2.2.3 Pokud se v obou uvažovaných bodech neliší zjištěná hodnota od teoretické hodnoty o více než ± 5 % plné výchylky na stupnici, mohou se parametry nastavení upravit. Pokud tento případ nenastane, musí se sestavit nová kalibrační křivka podle bodu 2.1 tohoto dodatku.
 2.2.4 Po zkoušce se k opakovanému ověření použijí tentýž nulovací plyn a tentýž kalibrační plyn. Analýza se považuje za přijatelnou, je-li rozdíl mezi oběma výsledky měření menší než 2 %.
 2.3 Postup kontrolní zkoušky odezvy FID na uhlovodíky
 2.3.1 Optimalizace odezvy detektoru
 FID musí být nastaven podle pokynů výrobce přístroje. K optimalizaci odezvy při běžném provozním rozsahu se použije směs propanu se vzduchem.
 2.3.2 Kalibrace analyzátoru uhlovodíků
 Analyzátor by se měl kalibrovat propanem se vzduchem a čištěným syntetickým vzduchem (viz bod 3 tohoto dodatku).
 Stanoví se kalibrační křivka podle bodu 2.1 tohoto dodatku.
 2.3.3 Faktor odezvy různých uhlovodíků a doporučené mezní hodnoty
 Faktor odezvy (Rf) pro konkrétní druh uhlovodíku je poměr údaje C1 odečteného na FID a koncentrace plynu v láhvi, vyjádřený v ppm C1.
 Koncentrace zkušebního plynu musí být taková, aby pro provozní rozsah dávala odezvu přibližně 80 % plné výchylky na stupnici. Koncentrace musí být známa s přesností ± 2 %, vztaženo ke


text:
gravimetrické normalizované hodnotě vyjádřené objemově. Láhev s plynem musí být navíc před začátkem ověřování po dobu 24 hodin stabilizována při teplotě v rozsahu od 293 K do 303 K (od 20 °C do 30 °C).
 Faktory odezvy by měly být stanoveny při uvedení analyzátoru do provozu a potom v intervalech velké údržby. Zkušební plyny, které se mají použít, a doporučené faktory odezvy jsou:
 metan a čištěný vzduch:
 1,00 < Rf < 1,15
 nebo 1,00 < Rf < 1,05 u vozidel poháněných NG/biometanem
 Propylen a čištěný vzduch:
 0,90 < Rf < 1,00
 Toluen a čištěný vzduch:
 0,90 < Rf < 1,00
 vztaženo k faktoru odezvy (Rf) = 1,00 pro propan a čištěný vzduch.
 2.3.4 Ověření citlivosti na kyslík a doporučené mezní hodnoty
 Faktor odezvy se určí podle bodu 2.3.3 výše. Zkušební plyn, který se má použít, a doporučený rozsah faktoru odezvy jsou:
 propan a dusík:
 0,95 < Rf < 1,05
 2.4 Postup zkoušky účinnosti konvertoru NOx
 Účinnost konvertoru používaného k přeměně NO2 na NO se zkouší takto:
 Účinnost konvertorů se může zkoušet ozonizátorem podle níže popsaného postupu, s použitím zkušební sestavy znázorněné na obrázku A4a.App3/11.
 2.4.1 Kalibrace analyzátoru se provede při běžném pracovním rozsahu podle údajů výrobce s použitím nulovacího a kalibračního plynu (jehož obsah NO musí činit kolem 80 % pracovního rozsahu a koncentrace NO2 ve směsi plynů musí být menší než 5 % koncentrace NO). Analyzátor NOx musí být v režimu NO seřízen tak, aby kalibrační plyn neprocházel konvertorem. Zaznamená se naměřená koncentrace.
 2.4.2 Tvarovkou T se do proudu kalibračního plynu plynule přidává kyslík nebo syntetický vzduch, až je přístrojem naměřená koncentrace asi o 10 % menší než udávaná kalibrační koncentrace podle bodu 2.4.1 tohoto dodatku. Zaznamená se naměřená koncentrace (c). Ozonizátor je v průběhu tohoto postupu mimo činnost.
 2.4.3 Ozonizátor se aktivuje tak, aby vyráběl dostatek ozónu ke snížení koncentrace NO na 20 % (nejméně 10 %) kalibrační koncentrace uvedené v bodě 2.4.1 tohoto dodatku. Zaznamená se naměřená koncentrace (d).
 2.4.4 Pak se analyzátor přepne na měření NOx a směs plynu (sestávající z NO, NO2, O2 a N2) protéká nyní konvertorem. Zaznamená se naměřená koncentrace (a).
 2.4.5 Ozonizátor se deaktivuje. Směs plynů popsaná v bodě 2.4.2 tohoto dodatku prochází konvertorem do detektoru. Zaznamená se naměřená koncentrace (b).
 Obrázek A4a.App3/11
 Konfigurace zkoušky účinnosti konvertoru NOx
 Elektromagnetický ventil k řízení průtoku
 Přívod NO/NO2
 Přívodní přípojka analyzátoru
 Průtokoměr
 Ventil k řízení průtoku
 Přívod O2 nebo vzduchu
 Ozonizátor
 VARIAC
 2.4.6 Hodnota NO2 udaná analyzátorem potom nesmí být větší o více než 5 % než hodnota uvedená v bodě 2.4.1 tohoto dodatku.
 2.4.7 Účinnost konvertoru NOx se vypočte takto:
 2.4.8 Účinnost konvertoru nesmí být menší než 95 %.
 2.4.9 Účinnost konvertoru musí být zkoušena alespoň jednou týdně.
 3. REFERENČNÍ PLYNY
 3.1 Čisté plyny
 Pro kalibraci a provoz musí být v případě potřeby k dispozici následující čisté plyny:
 čištěný dusík: (čistota: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 čištěný syntetický vzduch: (čistota: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤


text:
0,1 ppm NO); obsah kyslíku 18 až 21 % objemových;
 čištěný kyslík: (čistota > 99,5 % objemových, O2);
 čištěný vodík (a směs obsahující helium): (čistota ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2);
 oxid uhelnatý: (minimální čistota 99,5 %),
 propan: (minimální čistota 99,5 %),
 propylen: propylen (minimální čistota 99,5 %).
 3.2 Kalibrační plyny a kalibrační plyny pro plný rozsah
 Musí být k dispozici směsi plynů, které mají následující chemické složení:
 a)
 C3H8 a čištěný syntetický vzduch (viz bod 3.1);
 b)
 CO a čištěný dusík;
 c)
 CO2 a čištěný dusík;
 NO a čištěný dusík (množství NO2 obsaženého v tomto kalibračním plynu nesmí přesáhnout 5 % obsahu NO).
 Skutečná koncentrace kalibračního plynu musí být v mezích ± 2 % stanovené hodnoty.
 DODATEK 4
 ZAŘÍZENÍ K MĚŘENÍ HMOTNOSTI EMISÍ PEVNÝCH ČÁSTIC
 1. SPECIFIKACE
 1.1 Přehled systému
 1.1.1 Zařízení pro odběr částic se skládá ze sondy pro odběr vzorků umístěné v ředicím tunelu, trubky pro přenos částic, držáku filtru, čerpadla pro dílčí průtok a z regulátoru průtoku a průtokoměrů.
 1.1.2 Doporučuje se před držák filtru předsadit separátor oddělující částice podle velikosti (cyklon nebo lapač prachu). Přijatelná je však i sonda pro odběr vzorků působící jako vhodné zařízení k oddělování částic podle velikosti, jak je znázorněno na obrázku A4a.App4/13.
 1.2 Všeobecné požadavky
 1.2.1 Sonda pro odběr vzorků, kterou se odvádí tok plynu, z něhož se odebírají částice, musí být umístěna v ředicím tunelu tak, aby bylo možné odebírat reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní směsi vzduchu s výfukovým plynem.
 1.2.2 Průtok vzorku toku s částicemi musí být proporcionální k celkovému toku zředěného výfukového plynu v ředicím tunelu s dovolenou odchylkou ± 5 % od průtoku vzorku toku s částicemi.
 1.2.3 Odebíraný zředěný výfukový plyn se musí udržovat na teplotě nižší než 325 K (52 °C) ve vzdálenosti 20 cm od čela filtru částic ve směru nebo proti směru proudění, s výjimkou případu zkoušky regenerace, kdy je teplota nižší než 192 °C.
 1.2.4 Vzorek pevných částic se zachycuje na jediném filtru umístěném v držáku v toku zředěného výfukového plynu, z něhož se odebírá vzorek.
 1.2.5 Všechny části ředicího systému a systému odběru vzorků z výfukového potrubí až po držák filtru, které jsou ve styku se surovým a se zředěným výfukovým plynem, musí být navrženy tak, aby úsady nebo změny vlastností částic byly co nejmenší. Všechny části musí být z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým účinkům.
 1.2.6 Pokud není možné vyrovnávat kolísání průtoku, musí se použít výměník tepla a zařízení k ovládání teploty podle požadavků uvedených v bodě 1.3.5 dodatku 2 k této příloze, aby se zajistil konstantní průtok v systému, a tím přiměřená rychlost odběru.
 1.3 Zvláštní požadavky
 1.3.1 Sonda pro odběr vzorků částic
 1.3.1.1 Sonda pro odběr vzorků musí být schopna oddělovat částice podle velikosti v souladu s požadavky v bodě 1.3.1.4 tohoto dodatku. Požadované výkonnosti se doporučuje dosáhnout pomocí sondy s ostrými okraji a s otevřeným koncem směřujícím přímo do směru toku a navíc použít předsazený separátor (cyklon, lapač hrubých částic


text:
atd.). Alternativně lze použít vhodnou sondu pro odběr vzorků, jako je například sonda znázorněná na obrázku A4a.App4/13, a to za předpokladu, že má vlastnosti předsazeného separátoru popsané v bodě 1.3.1.4 tohoto dodatku.
 1.3.1.2 Odběrná sonda musí být umístěna v blízkosti střednice ředicího tunelu, ve vzdálenosti mezi 10 a 20 průměry tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, a musí mít vnitřní průměr nejméně 12 mm.
 Jestliže se jednou sondou odebírá současně více než jeden vzorek, musí se tok odebíraný sondou rozdělit do identických dílčích toků, aby se zabránilo vytváření pozměněných vzorků.
 Použije-li se více sond, musí mít každá sonda ostré okraje a otevřený konec a směřovat přímo do směru toku. Sondy musí být rovnoměrně rozmístěny okolo střední podélné osy ředicího tunelu, přičemž vzdálenost mezi nimi musí být přinejmenším 5 cm.
 1.3.1.3 Vzdálenost od vrcholu sondy k držáku filtru musí být nejméně 5ti násobkem průměru sondy, nesmí však být větší než 1 020 mm.
 1.3.1.4 Předsazený separátor (např. cyklon, lapač hrubých částic atd.) musí být umístěn před držákem filtru (proti směru proudění). Předsazený separátor musí mít bod separování mezi 2,5 μm a 10 μm pro účinnost 50 % při objemovém průtoku zvoleném k odběru emisí pevných částic. Předsazený separátor musí umožňovat, aby nejméně 99 % hmotnostní koncentrace částic o velikosti 1 μm, které vstupují do předsazeného separátoru, prošlo jeho výstupem při objemovém průtoku zvoleném k odběru vzorků pro zjišťování počtu emitovaných částic. Jako alternativa ke zvláštnímu předsazenému separátoru je však přijatelná i sonda pro odběr vzorků plnící funkci vhodného zařízení k oddělování částic podle velikosti, jak je znázorněno na obrázku A4a.App3/13.
 1.3.2 Čerpadlo k odběru vzorků a průtokoměr
 1.3.2.1 Jednotka měření toku odebíraného vzorku plynu se skládá z čerpadel, regulátorů průtoku plynu a průtokoměrů.
 1.3.2.2 Teplota plynu protékajícího průtokoměrem nesmí kolísat o více než ± 3 K, s výjimkou zkoušek regenerace u vozidel vybavených zařízeními k následnému zpracování plynů s periodickou regenerací. Kromě toho průtok vzorku plynu musí zůstat úměrný celkovému průtoku zředěného výfukového plynu s dovolenou odchylkou ± 5 % průtoku vzorku s částicemi. Pokud dojde k nepřípustné změně průtoku z důvodu nadměrného zatížení filtru, musí se zkouška zastavit. Při opakování se průtok musí zmenšit.
 1.3.3 Filtr a držák filtru
 1.3.3.1 Ventil se musí umístit za filtr ve směru proudění. Ventil musí fungovat dostatečně rychle, aby se otevřel a zavřel do 1 sekundy od začátku a od konce zkoušky.
 1.3.3.2 Doporučuje se, aby množství zachycená na filtru o průměru 47 mm (Pe) byla ≥ 20 μg a aby zaplnění filtru bylo maximalizováno v souladu s požadavky bodů 1.2.3, 1.3.2 a 1.3.3 tohoto dodatku.
 1.3.3.3 Pro danou zkoušku se musí nastavit rychlost, kterou plyn proudí na povrch filtru, na jedinou hodnotu v rozmezí od 20 cm/s do 80 cm/s, kromě případu, kdy ředicí systém pracuje s tokem odebíraného vzorku, který je proporcionální k průtoku CVS.
 1.3.3.4 Požadují se filtry ze skelných vláken pokrytých fluorkarbonem nebo z fluorkarbonových membrán. Všechny druhy filtrů musí mít účinnost zachycování 0,3 μm DOP (dioktylftalátů) nebo PAO (polyalfaolefinů) CS 68649-12-7 nebo


text:
CS 68037-01-4 nejméně 99 % při rychlosti proudění plynu na filtr přinejmenším 5,33 cm/s, měřeno jednou z následujících norem:
 a)
 U.S.A. Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 102.8: DOP-Smoke Penetration of Aerosol-Filter Element;
 b)
 U.S.A. Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 502.1.1: DOP-Smoke Penetration of Gas-Mask Canisters;
 c)
 Institute of Environmental Sciences and Technology, IEST-RP-CC021: Testing HEPA and ULPA Filter Media.
 1.3.3.5 Držák filtru musí být konstruován tak, aby bylo zajištěno rovnoměrné rozložení průtoku na celou činnou část filtru. Činná část filtru musí mít plochu nejméně 1 075 mm2.
 1.3.4 Vážicí komora a váhy k vážení filtrů
 1.3.4.1 Mikrogramová váha používaná pro stanovení hmotnosti filtru musí mít přesnost (směrodatnou odchylku) 2 μg a rozlišovací schopnost 1 μg nebo lepší.
 Doporučuje se mikrogramovou váhu zkontrolovat na začátku každé periody vážení, a to zvážením 50mg referenčního závaží. Toto závaží se zváží třikrát a zaznamená se průměrný výsledek. Jestliže je průměrný výsledek vážení v rozmezí ± 5 μg od výsledku z předchozí periody vážení, pak se výsledek dané aktuální periody vážení a váha pokládají za platné.
 Během všech úkonů souvisejících se stabilizací filtru a vážením musí vážicí komora (nebo místnost) splňovat následující podmínky:
 teplota udržovaná na hodnotě 295 K ± 3 K (22 °C ± 3 °C),
 relativní vlhkost udržovaná na úrovní 45 % ± 8 %,
 rosný bod udržovaný na hodnotě 9,5 °C ± 3 °C.
 Doporučuje se zaznamenávat teplotní a vlhkostní podmínky zároveň s hmotnostmi odebraných vzorků a referenčního filtru.
 1.3.4.2 Korekce o vztlak
 Všechny hmotnosti filtrů se musí zkorigovat o účinky nadnášení filtru vzduchem.
 Korekce vztlakového efektu je závislá na hustotě média filtru pro zachycování vzorku, hustotě vzduchu a hustotě kalibračního závaží, které bylo použito ke kalibraci váhy. Hustota vzduchu závisí na tlaku, teplotě a vlhkosti.
 Doporučuje se, aby v prostředí, v kterém probíhá vážení, byla teplota udržována na 22 °C ± 1 °C a rosný bod na 9,5 °C ± 1 °C. Avšak dodržení minimálních požadavků stanovených v bodě 1.3.4.1 tohoto dodatku povede rovněž k přijatelné korekci o vztlakový účinek. Korekce vztlakového efektu se provede takto:
 mcorr
 = muncorr
 · (1 – ((ρair)/(ρweight)))/(1 – ((ρair)/(ρmedia)))
 kde:
 mcorr
 =
 hmotnost částic korigovaná o projevy vztlakového efektu,
 muncorr
 =
 hmotnost částic nekorigovaná o projevy vztlakového efektu,
 ρair
 =
 hustota vzduchu v prostředí, ve kterém probíhá vážení,
 ρweight
 =
 hustota kalibračního závaží použitého ke kalibraci váhy,
 ρmedia
 =
 hustota média (filtru) k odběru částic podle následující tabulky:
 Médium filtru
 ρmedia
 Teflonem potahované skelné vlákno (např. TX40)
 2 300 kg/m3
 ρair vypočítá se takto:
 kde:
 Pabs
 =
 absolutní tlak v prostředí, ve kterém probíhá vážení,
 Mmix
 =
 molární hmotnost vzduchu v prostředí, ve kterém probíhá vážení (28,836 gmol– 1),
 R
 =
 molární plynová konstanta (8,314 Jmol– 1K– 1),
 Tamb
 =
 absolutní teplota v prostředí, v němž probíhá vážení.
 Prostředí komory (nebo místnosti) musí být prosté jakéhokoli okolního znečištění (jako je prach), které by se mohlo usazovat na filtrech částic v průběhu jejich stabilizace.
 Omezené odchylky od požadavků na teplotu a vlhkost ve vážicí komoře jsou přípustné za podmínky, že


text:
celková doba trvání těchto odchylek nepřesáhne 30 minut v kterékoliv periodě stabilizování filtru. Vážicí komora musí splňovat požadavky ještě před vstupem obsluhy. V průběhu vlastního vážení nejsou přípustné žádné odchylky od stanovených podmínek.
 1.3.4.3 Účinky statické elektřiny se musí neutralizovat. Toho lze dosáhnout uzemněním vah jejich umístěním na antistatickou podložku a neutralizací filtrů částic před jejich vážením za pomoci poloniového neutralizátoru nebo zařízení s obdobným účinkem. Alternativně lze účinky statické elektřiny neutralizovat vyrovnáním statického náboje.
 1.3.4.4 Zkušební filtr se musí vyjmout z komory nejdříve jednu hodinu před zahájením zkoušky.
 1.4 Popis doporučeného systému
 Schéma na obrázku A4a.App4/12 znázorňuje doporučený systém k odběru vzorků částic. Protože různá uspořádání mohou dávat rovnocenné výsledky, nepožaduje se přesné dodržení zobrazeného schématu. K získání dalších informací a ke koordinaci funkcí dílčích systémů mohou být použity další konstrukční části, jako jsou přístroje, ventily, elektromagnety, čerpadla a spínače. Další konstrukční části, které nejsou nutné k přesnému zachování konfigurací jiných systémů, lze vyloučit, je-li jejich vyloučení založeno na osvědčeném odborném úsudku.
 Obrázek A4a.App4/12
 Systém pro odběr vzorku částic
 Požadavek na regulaci proporcionálního průtoku CVS
 Vzorek zředěného výfukového plynu se odebírá odběrným čerpadlem P z ředicího tunelu DT systému s ředěním plného toku sondou pro odběr vzorků částic PSP a přenosovou trubkou částic PTT. Vzorek prochází předsazeným separátorem PCF oddělujícím částice podle velikosti a držákem (držáky) filtrů FH, v nichž jsou umístěny filtry k odběru vzorku částic. Průtok vzorku je řízen regulátorem průtoku FC.
 2. KALIBRAČNÍ A OVĚŘOVACÍ POSTUPY
 2.1 Kalibrace průtokoměrů
 Technická zkušebna zajistí, aby v průběhu 12 měsíců před zkouškou, nebo po každé opravě nebo změně, která by mohla ovlivnit kalibraci, bylo k dispozici osvědčení o kalibraci průtokoměru, které průkazným způsobem dokládá soulad s etalonem.
 2.2 Kalibrace mikrogramových vah
 Technická zkušebna zajistí, aby v průběhu 12 měsíců před zkouškou bylo k dispozici osvědčení o kalibraci mikrogramových vah, které průkazným způsobem dokládá soulad s etalonem.
 2.3 Vážení referenčních filtrů
 Ke zjištění hmotnosti určitého referenčního filtru se musí zvážit nejméně dva nepoužité referenční filtry do 8 hodin od zvážení filtrů k odběru vzorků, avšak ideálně zároveň s těmito odběrnými filtry. Referenční filtry musí mít stejnou velikost a musí být ze stejného materiálu jako filtr pro odběr vzorků.
 Jestliže se hmotnost kteréhokoliv referenčního filtru změní mezi váženími filtru k odběru vzorků o více než ± 5 μg, pak se filtr k odběru vzorků a referenční filtry musí stabilizovat ve vážicí místnosti a potom znovu zvážit.
 Výsledky jednotlivých vážení referenčního filtru se porovnají s klouzavým průměrem jednotlivých hmotností téhož filtru.
 Klouzavý průměr se vypočítá z jednotlivých hmotností zjištěných v době, během níž se referenční filtry nacházely ve vážicí místnosti. Doba, za kterou se vypočte průměrná hodnota, musí být nejméně jeden den, avšak ne více než 30 dnů.
 Opakované stabilizace a vážení filtrů k odběru vzorků a referenčních filtrů jsou přípustné až do uplynutí 80 hodin od měření plynů při zkoušce emisí.
 Jestliže do okamžiku uplynutí 80 hodin splňuje více než polovina referenčních filtrů kritérium ± 5 μg, lze vážení filtrů k odběru vzorků pokládat za platné.
 Jestliže se v okamžiku uplynutí


text:
80 hodin používají dva referenční filtry a jeden z nich nesplňuje kritérium ± 5 μg, lze vážení filtru k odběru vzorků pokládat za platné za podmínky, že součet absolutních rozdílů mezi průměry jednotlivých hmotností a klouzavými průměry dvou referenčních filtrů je nejvýše 10 μg.
 Splňuje-li kritérium ± 5 μg méně než polovina referenčních filtrů, vyřadí se filtr k odběru vzorků a zkouška emisí se opakuje. Všechny referenční filtry se vyřadí a nahradí novými do 48 hodin.
 Ve všech ostatních případech se referenční filtry nahradí nejméně každých 30 dnů takovým způsobem, aby nebyl žádný filtr k odběru vzorků vážen bez porovnání s referenčním filtrem, který se ve vážicí místnosti nacházel po dobu nejméně jednoho dne.
 Jestliže nejsou splněna kritéria stability pro vážicí místnost uvedená v bodě 1.3.4 tohoto dodatku, avšak vážení referenčních filtrů výše uvedeným kritériím vyhovuje, může výrobce vozidla hmotnosti filtrů k odběru vzorků buď akceptovat, nebo zkoušky prohlásit za neplatné, následně upravit systém regulace ve vážicí místnosti a zkoušku opakovat.
 Obrázek A4a.App4/13
 Schéma sondy pro odběr vzorků částic
 Text obrazu
 (*) minimální vnitřní průměr
 Tloušťka stěny: ~ 1 mm – Materiál: nerezová ocel
 DODATEK 5
 ZAŘÍZENÍ KE ZJIŠŤOVÁNÍ POČTU EMITOVANÝCH ČÁSTIC
 1. SPECIFIKACE
 1.1 Přehled systému
 1.1.1 Systém pro odběr vzorků částic se skládá z ředicího tunelu, sondy pro odběr vzorků, separátoru těkavých částic (VPR), který je před počítadlem částic (PNC), a vhodného přenosového potrubí.
 1.1.2 Doporučuje se, aby před vstupem do VPR byl použit předsazený separátor oddělující částice podle velikosti (např. cyklon, lapač hrubých částic apod.). Alternativně je však přijatelná i odběrná sonda působící jako vhodné zařízení k oddělování částic podle velikosti, která je znázorněna na obrázku A4a.App4/13.
 1.2 Všeobecné požadavky
 1.2.1 Místo odběru vzorku částic se musí nacházet uvnitř ředicího tunelu.
 Hrot sondy pro odběr vzorků (PSP) a trubka pro přenos částic spolu tvoří systém k přenosu částic (PTS). PTS převádí vzorek z ředicího tunelu do vstupu VPR. PTS musí splňovat následující podmínky:
 Musí být instalován v blízkosti střednice ředicího tunelu, ve vzdálenosti mezi 10 a 20 průměry tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, směřuje proti směru proudění do toku plynu protékajícího tunelem a osa jeho vrcholu je rovnoběžná s osou ředicího tunelu.
 Musí mít vnitřní průměr ≥ 8 mm.
 Vzorek plynu protékající PTS musí splňovat následující podmínky:
 musí mít Reynoldsovo číslo (Re) < 1 700,
 musí setrvávat v PTS po dobu ≤ 3 sekundy.
 Každá jiná konfigurace PTS pro odběr vzorků, pro niž lze prokázat rovnocennou penetraci částic na úrovni 30 nm, se pokládá za přijatelnou.
 Výstupní trubka (OT), kterou se vede zředěný vzorek z VPR do vstupu do PNC musí mít následující vlastnosti:
 vnitřní průměr ≥ 4 mm,
 vzorek toku plynu procházející výstupní trubkou v ní musí setrvávat po dobu ≤ 0,8 sekundy.
 Každá jiná konfigurace OT pro odběr vzorků, pro niž lze prokázat rovnocennou penetraci částic na úrovni 30 nm, se pokládá za přijatelnou.
 1.2.2 VPR musí obsahovat zařízení k ředění vzorku a k odstraňování těkavých částic. Sonda pro odběr vzorků z toku zkoušeného plynu musí být


text:
v ředicím ústrojí nastavena tak, aby se odebíral reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní směsi vzduchu a výfukového plynu.
 1.2.3 Všechny části ředicího systému a systému odběru vzorků od výfukové trubky až k PNC, které jsou ve styku se surovým výfukovým plynem a se zředěným výfukovým plynem, musí být navrženy tak, aby se minimalizovaly úsady částic. Všechny části musí být z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým účinkům.
 1.2.4 Systém k odběru vzorků částic musí zohledňovat osvědčenou praxi odběru vzorků aerosolů, což mj. znamená vyloučení ostrých hran a náhlých změn průřezů, a naopak použití hladkých vnitřních povrchů a minimalizaci délky odběrného potrubí. Plynulé změny průřezu jsou přípustné.
 1.3 Zvláštní požadavky
 1.3.1 Vzorek částic nesmí projít čerpadlem předtím, než projde zařízením PNC.
 1.3.2 Doporučuje se předsazený separátor oddělující částice vzorku podle velikosti.
 1.3.3 Jednotka pro přípravu vzorku musí:
 1.3.3.1
 být schopno ředit vzorek v jednom nebo více stupních, aby se dosáhlo koncentrace počtu částic pod horní hranicí režimu počítání jednotlivých částic v zařízení PNC a dále teploty plynu na vstupu do PNC nižší než 35 °C;
 1.3.3.2
 obsahovat počáteční stupeň ředění v ohřátém stavu, z něhož vychází vzorek s teplotou ≥ 150 °C a ≤ 400 °C a ředěný faktorem nejméně 10;
 1.3.3.3
 řídit vyhřívané fáze na konstantní jmenovité provozní teploty, v rozsahu specifikovaném v bodě 1.3.3.2 tohoto dodatku, s dovolenou odchylkou ± 10 °C; poskytovat údaj o tom, zda vyhřívané fáze jsou nebo nejsou na svých správných provozních teplotách;
 1.3.3.4
 dosahovat redukčního faktoru koncentrace částic (fr(di)) podle definice v bodě 2.2.2 tohoto dodatku, pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm, který není vyšší než 30 % a popřípadě 20 % a není nižší o více než 5 % než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm u VPR jako celku;
 1.3.3.5
 dosahovat také > 99,0 % odparu částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) o průměru 30 nm, se vstupní koncentrací ≥ 10 000 cm– 3 pomocí ohřátí a redukce parciálních tlaků tetrakontanu.
 1.3.4 PNC musí:
 1.3.4.1
 pracovat za provozních podmínek plného toku;
 1.3.4.2
 počítat s přesností ± 10 % v rámci rozsahu 1 cm– 3 k horní hranici režimu počítání jednotlivých částic počítadlem ověřitelnou podle etalonu. Při koncentracích pod 100 cm– 3 se mohou požadovat měření, která jsou zprůměrována v rozsahu prodloužených period odběru vzorků, aby se prokázala přesnost PNC s vysokým stupněm statistické věrohodnosti;
 1.3.4.3
 udávat rozlišitelnost údajů nejméně na úrovni 0,1 částic cm– 3 při koncentracích menších než 100 cm– 3;
 1.3.4.4
 mít lineární odezvu na koncentrace částic v celém měřicím rozsahu v režimu počítání jednotlivých částic;
 1.3.4.5
 mít frekvenci udávání dat rovnající se 0,5 Hz nebo větší;
 1.3.4.6
 mít dobu odezvy T90 pro rozsah měřených koncentrací kratší než 5 s;
 1.3.4.7
 obsahovat funkci pro korekci nahodilosti až do výše 10 % korekce a může pracovat s vnitřním kalibračním faktorem podle bodu 2.1.3 tohoto dodatku, avšak nesmí používat žádný jiný algoritmus ke korekci účinnosti počítání nebo k jejímu nastavení;
 1.3.4.8
 mít při


text:
velikostech částic 23 nm (± 1 nm) a 41 nm (± 1 nm) průměr elektrické mobility na úrovni 50 % (± 12 %), resp. > 90 %. Těchto účinností počítání lze dosáhnout prostředky interními (například regulací včleněnou do koncepce přístroje) nebo externími (například pomocí předsazené separace oddělující částice podle velikosti);
 1.3.4.9
 jestliže PNC používá pracovní kapalinu, musí se tato kapalina měnit v intervalech specifikovaných výrobcem přístroje.
 1.3.5 Tlak a/nebo teplota na vstupu PNC, nejsou-li udržovány na známé konstantní úrovni v bodě, v němž se řídí průtok PNC, se měří a zaznamenávají za účelem korekce naměřených koncentrací částic na standardní podmínky.
 1.3.6 Součet dob, během nichž vzorek setrvává v PTS, VPR a OT, a dále doba odezvy T90 počítadla částic, nesmí být větší než 20 s.
 1.4 Popis doporučeného systému
 Následující bod obsahuje doporučenou praxi měření počtu částic. Přijatelný je však i každý systém, který splňuje požadavky na vlastnosti stanovené v bodech 1.2 a 1.3 tohoto dodatku.
 Schéma na obrázku A4a.App5/14 znázorňuje doporučený systém k odběru vzorků částic.
 Obrázek A4a.App5/14
 Schéma doporučeného systému pro odběr vzorků částic
 Filtry s aktivním uhlím a HEPA filtry zajišťují, že je vzduch pozadí bez částic a s nízkými uhlovodíky
 K regulátoru protékajícího množství a k čerpadlu
 PND1: ohřívání a ředění
 PND2: ochlazová ní ředěním
 PNC: počítadlo počtu částic s účinností počítání d50 při23 nm
 Vstup ředicího vzduchu
 k Venturiho trubici s kritickým prouděním (či podobnému zařízení)
 Regulovaná vlhkost a teplota
 OT
 ET: vyhřívaná odpařovací trubka
 PTT
 PCF: zajišťuje ostré rozhraní při 2,5 μm
 PSP a PTT obsahují systém k přenosu částic PTS
 VPR
 Tunel CVS
 PSP
 1.4.1 Popis systému k odběru vzorků
 Systém pro odběr vzorků částic se skládá z hrotu sondy pro odběr vzorků (PSP) v ředicím tunelu, trubky pro přenos částic (PTT), předsazeného separátoru oddělujícího částice podle velikosti (PCF) a ze separátoru těkavých částic (VPR), který je před jednotkou k měření koncentrace počtu částic (PNC). Součástí separátoru těkavých částic (VPR) je zařízení k ředění vzorku (zařízení k ředění počtu částic: PND1 a PND2) a zařízení k odpařování částic (odpařovací trubka, ET). Sonda pro odběr vzorků z toku zkoušeného plynu musí být v ředicím ústrojí nastavena tak, aby se odebíral reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní směsi vzduchu a výfukového plynu. Součet dob, po které vzorek setrvává v systému, plus doba odezvy T90 zařízení PNC, nesmí být větší než 20 s.
 1.4.2 Systém přenosu částic
 Hrot sondy pro odběr vzorků (PSP) a trubka pro přenos částic spolu tvoří systém k přenosu částic (PTS). PTS převádí vzorek z ředicího tunelu do vstupu prvního zařízení pro ředění počtu částic. PTS musí splňovat následující podmínky:
 Musí být instalován v blízkosti střednice ředicího tunelu, ve vzdálenosti mezi 10 a 20 průměry tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, směřuje proti směru proudění do toku plynu protékajícího tunelem a osa jeho vrcholu je rovnoběžná s osou ředicího tunelu.
 Musí mít vnitřní průměr ≥ 8 mm.
 Vzorek plynu protékající PTS musí splňovat následující podmínky:
 musí mít Reynoldsovo číslo (Re) < 1 700,
 musí setrvávat


text:
v PTS po dobu ≤ 3 sekundy.
 Každá jiná konfigurace PTS pro odběr vzorků, u níž lze prokázat rovnocennou penetraci částic o průměru elektrické mobility 30 nm, bude považována za přijatelnou.
 Výstupní trubka (OT), kterou se vede zředěný vzorek z VPR do vstupu do PNC, musí mít následující vlastnosti:
 vnitřní průměr ≥ 4 mm,
 vzorek toku plynu procházející výstupní trubkou v ní musí setrvávat po dobu ≤ 0,8 sekundy.
 Každá jiná konfigurace OT pro odběr vzorků, u níž lze prokázat rovnocennou penetraci částic o průměru elektrické mobility 30 nm, bude považována za přijatelnou. Předsazený separátor oddělující částice podle velikosti
 1.4.3 Předsazený separátor částic
 Doporučený předsazený separátor oddělující částice podle velikosti se umístí z hlediska směru proudění před VPR. Předsazený separátor musí mít bod separování mezi 2,5 μm a 10 μm pro účinnost 50 % při objemovém průtoku zvoleném k odběru vzorů pro zjišťování počtu emitovaných částic. Předsazený separátor musí umožňovat, aby nejméně 99 % hmotnostní koncentrace částic o velikosti 1 μm, které vstupují do předsazeného separátoru, prošlo jeho výstupem při objemovém průtoku zvoleném k odběru vzorků pro zjišťování počtu emitovaných částic.
 1.4.4 Separátor těkavých částic (VPR)
 Zařízení VPR obsahuje sestavu tvořenou jedním zařízením k ředění počtu částic (PND1), odpařovací trubkou a druhým zařízením k ředění počtu částic (PND2). Účelem této ředicí funkce je snížit koncentraci počtu částic ve vzorku, který vstupuje do jednotky k měření koncentrace částic, na hodnotu menší než je horní hranice režimu počítání jednotlivých částic v zařízení PNC, a zabránit tomu, aby se ve vzorku vytvářela jádra. VPR musí udávat, zda PND1 a odpařovací trubka jsou na svých správných provozních teplotách.
 VPR musí dosahovat > 99,0 % odparu částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) o průměru 30 nm, se vstupní koncentrací ≥ 10 000 cm– 3 pomocí ohřátí a redukce parciálních tlaků tetrakontanu. Musí rovněž dosahovat redukčního faktoru koncentrace částic (fr) pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm, který není vyšší než 30 %, resp. 20 %, a není nižší o více než 5 % než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm u VPR jako celku.
 1.4.4.1 První zařízení k ředění počtu částic (PND1)
 První zařízení k ředění počtu částic musí být specificky konstruováno k ředění koncentrace počtu částic a musí pracovat při teplotě (stěny) od 150 °C do 400 °C. Nastavení teploty stěny se musí udržovat na konstantní jmenovité provozní teplotě, která je v rámci uvedeného rozsahu teplot, s dovolenou odchylkou ± 10 °C, a nesmí přesáhnout teplotu stěny ET (bod 1.4.4.2 tohoto dodatku). Do zařízení k ředění se přivádí ředicí vzduch filtrovaný filtrem HEPA a zařízení musí být schopno vytvářet faktor ředění o hodnotě 10 až 200.
 1.4.4.2 Odpařovací trubka
 Teplota stěny po celé délce odpařovací trubky musí být regulována na hodnotu, která je větší než teplota stěny prvního zařízení k ředění počtu částic, nebo je rovná této hodnotě, a teplota stěny se musí udržovat na stanovené jmenovité provozní teplotě mezi 300 °C a 400 °C, s dovolenou odchylkou ± 10 °C.
 1.4.4.3 Druhé zařízení k ředění počtu částic (PND2)


text:
PND2 musí být navrženo speciálně k ředění koncentrace počtu částic. Do zařízení k ředění se přivádí ředicí vzduch filtrovaný filtrem HEPA a zařízení musí být schopno udržovat jednotný ředicí koeficient v rozsahu 10 až 30. Nastavení ředicího faktoru zařízení PND2 musí být v rozsahu mezi 10 a 15 tak, aby koncentrace počtu částic za druhým ředicím zařízením po směru proudění byla menší než horní hranice režimu počítání jednotlivých částic v zařízení PNC a aby teplota plynu před vstupem do PNC byla < 35 °C.
 1.4.5 Počítadlo částic (PNC)
 Počítadlo částic musí splňovat požadavky uvedené v bodě 1.3.4 tohoto dodatku.
 2. KALIBRACE / POTVRZENÍ SPRÁVNOSTI SYSTÉMU K ODBĚRU VZORKŮ ČÁSTIC (1)
 2.1 Kalibrace počítadla částic
 2.1.1 Technická zkušebna zajistí, aby bylo vystaveno osvědčení o kalibraci PNC, které potvrzuje soulad s konkrétní normou, a to v období 12 měsíců před zkouškou emisí.
 2.1.2 PNC musí být také znovu kalibrováno po každé větší údržbě a musí být vydáno nové osvědčení o kalibraci.
 2.1.3 Kalibrace se musí provádět podle standardní kalibrační metody:
 a)
 porovnáním odezvy PNC, které se kalibruje, s odezvou kalibrovaného aerosolového elektrometru, když se zároveň odebírají elektrostaticky roztříděné kalibrační částice, nebo
 b)
 porovnáním odezvy PNC, které se kalibruje, s odezvou druhého PNC, které bylo kalibrováno přímo výše uvedenou metodou.
 V případě elektrometru se kalibrace provede za použití nejméně šesti standardních koncentrací rozložených co nejrovnoměrněji napříč měřicím rozsahem PNC. Tyto body zahrnují bod jmenovité nulové koncentrace získaný připojením filtrů HEPA nejméně třídy H13 podle normy EN 1822:2008, nebo se stejnou účinností, ke vstupu každého přístroje. Aniž by se na PNC, které prochází kalibrací, použil nějaký kalibrační faktor, musí být naměřené koncentrace u každé použité koncentrace v rozmezí ± 10 % od standardní koncentrace, s výjimkou nulového bodu. Jinak se PNC, které prochází kalibrací, vyřadí. Vypočte se a zaznamená gradient lineární regrese dvou souborů údajů. Na PNC, které se kalibruje, se použije kalibrační koeficient rovnající se převrácené hodnotě gradientu. Vypočte se linearita odezvy jako druhá mocnina Pearsonova korelačního koeficientu součinu momentů (R2) obou souborů údajů, která se musí rovnat nejméně 0,97. Při výpočtu obou gradientů a R2 se proloží lineární regrese počátkem (nulová koncentrace na obou přístrojích).
 V případě referenčního PNC se kalibrace provede za použití nejméně šesti standardních koncentrací rozložených napříč měřicím rozsahem PNC. Nejméně ve třech bodech musí být koncentrace pod 1 000 cm– 3, zbývající koncentrace musí být rozmístěny lineárně mezi 1 000 cm– 3 a maximem rozsahu PNC v režimu počítání jednotlivých částic. Tyto body zahrnují bod jmenovité nulové koncentrace získaný připojením filtrů HEPA nejméně třídy H13 podle normy EN 1822:2008, nebo se stejnou účinností, ke vstupu každého přístroje. Aniž by se na PNC, které prochází kalibrací, použil nějaký kalibrační faktor, musí být naměřené koncentrace u každé koncentrace v rozmezí ± 10 % od standardní koncentrace, s výjimkou nulového bodu. Jinak se PNC, které prochází kalibrací, vyřadí. Vypočte se a zaznamená gradient lineární regrese dvou souborů údajů. Na PNC, které se kalibruje, se použije kalibrační koeficient rovnající se převrácené hodnotě gradientu. Vypočte se linearita odezvy jako druhá mocnina Pearsonova korelačního


text:
koeficientu součinu momentů (R2) obou souborů údajů, která se musí rovnat nejméně 0,97. Při výpočtu obou gradientů a R2 se proloží lineární regrese počátkem (nulová koncentrace na obou přístrojích).
 2.1.4 Kalibrace rovněž zahrnuje kontrolu účinnosti zařízení PNC ve vztahu k požadavkům bodu 1.3.4.8 tohoto dodatku ohledně schopnosti detekovat částice o průměru elektrické mobility 23 nm. Kontrola účinnosti počítání částic o velikosti 41 nm se nevyžaduje.
 2.2 Kalibrace/potvrzení správné funkce separátoru těkavých částic
 2.2.1 U zařízení VPR se kalibrace redukčních faktorů koncentrace částic v celém rozsahu jeho ředicí škály požaduje, pokud je jednotka nová a po každé rozsáhlejší údržbě, a to při jmenovitých provozních teplotách stanovených pro přístroj. Požadavek na periodické potvrzování správnosti redukčního faktoru koncentrace částic u VPR se omezuje na kontrolu při jediném nastavení, které se typicky používá k měřením na vozidlech s filtrem pevných částic. Technická zkušebna zajistí, aby během šesti měsíců před zkouškou emisí bylo k dispozici osvědčení o kalibraci nebo ověření správnosti funkce separátoru těkavých částic. Jestliže separátor těkavých částic obsahuje výstražnou signalizaci monitorující teplotu, je pro potvrzení správnosti přípustný interval 12 měsíců.
 Vlastnosti VPR musí být určeny vzhledem k redukčnímu koeficientu koncentrace částic pro tuhé částice o průměru elektrické mobility 30 nm, 50 nm a 100 nm. Redukční faktory koncentrace částic (fr(d)) pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm nesmějí být vyšší o více než 30 %, resp. o 20 %, a nižší o více než 5 % než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm. Pro účely potvrzení správnosti musí být střední hodnota redukčního faktoru koncentrace částic v rozmezí ± 10 od střední hodnoty redukčního faktoru koncentrace částic () stanoveného při úvodní kalibraci zařízení VPR.
 2.2.2 Zkušebním aerosolem pro tato měření jsou tuhé částice o průměru elektrické mobility 30 nm, 50 nm a 100 nm a mající na vstupu VPR minimální koncentraci 5 000 částic cm– 3. Koncentrace částic se měří z hlediska směru proudění před příslušnými komponenty a za nimi.
 Redukční faktor koncentrace částic pro každou velikost částic (fr(di)) se vypočte takto:
 kde:
 Nin(di)
 =
 koncentrace počtu částic o průměru d
 i
 před komponentem,
 Nout(di)
 =
 koncentrace počtu částic o průměru di před komponentem, a
 di
 =
 průměr elektrické mobility částice (30, 50 nebo 100 nm).
 Nin(di) a Nout(di) se korigují na stejné podmínky.
 Střední hodnota redukce koncentrace částic (), při daném nastavení ředění, se vypočte takto:
 Doporučuje se, aby zařízení VPR bylo kalibrováno a ověřováno jako úplná jednotka.
 2.2.3 Technická zkušebna zajistí, aby bylo vystaveno osvědčení o potvrzení správnosti funkce VPR, kterým se potvrzuje efektivní účinnost separátoru těkavých částic, a to v období 6 měsíců před zkouškou emisí. Jestliže separátor těkavých částic obsahuje výstražnou signalizaci monitorující teplotu, je pro potvrzení správnosti přípustný interval 12 měsíců. Zařízení VPR musí být schopno odstraňovat více než 99 % částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) o průměru elektrické mobility nejméně 30 nm, s koncentrací na vstupu ≥ 10 000 cm– 3, a to při provozu s nastavením minimálního ředění a při provozních teplotách doporučených výrobcem.
 2.3 Postupy pro kontrolu systému počítání částic


text:
2.3.1 Počítadlo částic musí před každou zkouškou udávat naměřenou koncentraci menší než 0,5 částic cm– 3, když je ke vstupu celého systému pro odběr částic (VPR a PNC) připojen filtr HEPA třídy nejméně H13 podle normy EN 1822:2008, nebo s ekvivalentní účinností.
 2.3.2 Jednou měsíčně, když je kontrolováno kalibrovaným průtokoměrem, musí počítadlo částic, do kterého je přiveden tok, udávat měřenou hodnotu v rozmezí 5 % od jmenovitého průtoku počítadlem částic.
 2.3.3 Každý den, když se ke vstupu do počítadla částic připojí filtr HEPA třídy nejméně H13 podle normy EN 1822:2008, nebo s ekvivalentní účinností, musí počítadlo částic udávat koncentraci ≤ 0,2 cm– 3. Po odejmutí tohoto filtru musí počítadlo částic udávat nárůst naměřené koncentrace na nejméně 100 částic cm– 3, když se do něj vpustí okolní vzduch, a údaj se musí vrátit na ≤ 0,2 cm– 3, když se opět připojí filtr HEPA.
 2.3.4 Před začátkem každé zkoušky se musí ověřit, zda měřicí systém udává, že odpařovací trubka, je-li součástí systému, dosáhla své správné provozní teploty.
 2.3.5 Před začátkem každé zkoušky musí být potvrzeno, že měřicí systém udává, že zařízení k ředění PND1 dosáhlo své správné provozní teploty.
 (1) Příklady metod kalibrace / potvrzení správnosti jsou k dispozici na internetové stránce: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html.
 DODATEK 6
 OVĚŘENÍ SIMULOVANÉ SETRVAČNÉ HMOTNOSTI
 1. PŘEDMĚT
 Postup popsaný v tomto dodatku umožňuje ověřit, zda celková setrvačná hmotnost dynamometru uspokojivě simuluje skutečné hodnoty v jednotlivých fázích pracovního cyklu. Výrobce dynamometru poskytne metodiku k ověření technických údajů podle bodu 3 tohoto dodatku.
 2. PODSTATA METODY
 2.1 Sestavení pracovních rovnic
 Protože otáčky válce (válců) dynamometru kolísají, lze sílu na povrchu válce (válců) vyjádřit vzorcem:
 F = I · γ = IM · γ + F1
 kde:
 F
 =
 síla na povrchu válce (válců),
 I
 =
 celková setrvačná hmotnost dynamometru (ekvivalentní setrvačná hmotnost vozidla: viz tabulka A4a/3 v této příloze),
 IM
 =
 setrvačná hmotnost mechanických hmotností dynamometru,
 γ
 =
 tečné zrychlení na povrchu válce,
 F1
 =
 setrvačná síla.
 Poznámka: Doplňuje se vysvětlení tohoto vzorce pro dynamometry s mechanicky simulovanou setrvačnou hmotností.
 Celková setrvačná hmotnost je tedy vyjádřena vzorcem:
 I = Im+ F1 / γ
 kde:
 Im
 se může vypočítat nebo změřit běžnými metodami,
 F1
 se může změřit na dynamometru,
 γ
 se může vypočítat z obvodové rychlosti válců.
 Celková setrvačná hmotnost (I) se stanoví během zkoušky zrychlování nebo zpomalování s hodnotami vyššími, než které byly dosaženy v pracovním cyklu nebo s hodnotami rovnými hodnotám dosaženým v pracovním cyklu.
 2.2 Specifikace pro výpočty celkové setrvačné hmotnosti
 Metody zkoušek a výpočtů musí umožnit stanovení celkové setrvačné hmotnosti I s relativní chybou (ΔI/I) menší než ± 2 %.
 3. SPECIFIKACE
 3.1 Hmotnost simulované celkové setrvačné hmotnosti musí zůstat v následujících mezích stejná jako teoretická hodnota ekvivalentní setrvačné hmotnosti (viz tabulka A4a/3):
 3.1.1
 ± 5 % z teoretické hodnoty pro každou okamžitou hodnotu,
 3.1.2
 ± 2 % z teoretické hodnoty pro průměrnou hodnotu vypočtenou pro každou operaci cyklu.
 Dovolená odchylka uvedená v bodě 3.1.1 tohoto dodatku se změní na ± 50 % po dobu jedné sekundy při startování a u vozidel s ručním řazením po


text:
dobu dvou sekund při změnách rychlostních stupňů.
 4. POSTUP OVĚŘENÍ
 4.1 Ověření se provede při každé zkoušce v průběhu cyklu definovaného v bodě 6.1 této přílohy tohoto předpisu.
 4.2 Pokud jsou však požadavky bodu 3 splněny okamžitými zrychleními, která jsou alespoň třikrát větší nebo menší než hodnoty dosažené při operacích teoretického cyklu, není výše uvedené ověření nutné.
 DODATEK 7
 MĚŘENÍ JÍZDNÍHO ZATÍŽENÍ VOZIDLA
 Jízdní odpor vozidla – metoda měření na silnici – simulace na vozidlovém dynamometru
 1. ÚČEL METOD
 Účelem níže definovaných metod je měření jízdního odporu vozidla při konstantních rychlostech na silnici a simulace tohoto odporu na dynamometru podle bodu 6.2.1 této přílohy tohoto předpisu.
 2. DEFINICE JÍZDNÍ DRÁHY
 Zkušební dráha musí být rovná a dostatečně dlouhá, aby umožnila měření uvedená v tomto dodatku. Sklon musí být konstantní v rozmezí ± 0,1 % a nesmí být větší než 1,5 %.
 3. POVĚTRNOSTNÍ PODMÍNKY
 3.1 Vítr
 Během zkoušení nesmí průměrná rychlost větru přesáhnout 3 m/s a nejvyšší rychlosti nesmí přesáhnout 5 m/s. Kromě toho složka vektoru rychlosti větru napříč jízdní drahou musí být menší než 2 m/s. Rychlost větru se měří ve výšce 0,7 m nad povrchem vozovky.
 3.2 Vlhkost
 Zkušební dráha musí být suchá.
 3.3 Tlak a teplota
 Hustota vzduchu se v době zkoušky nesmí lišit o více než ± 7,5 % od referenčních podmínek P = 100 kPa a T = 293,2 K.
 4. PŘÍPRAVA VOZIDLA (1)
 4.1 Výběr zkušebního vozidla
 Pokud nejsou měřeny všechny varianty typu vozidla, musí se pro výběr zkušebního vozidla použít následující kritéria.
 4.1.1 Karoserie
 Pokud existují různé typy karoserií, vybere se ten typ, který má nejhorší aerodynamické vlastnosti. Příslušné údaje pro výběr poskytne výrobce.
 4.1.2 Pneumatiky
 Výběr pneumatik musí vycházet z valivého odporu. Vyberou se pneumatiky s nejvyšším valivým odporem, měřeno podle normy ISO 28580.
 Pokud existují více než tři valivé odpory pneumatik, vybere se pneumatika s druhým nejvyšším valivým odporem.
 Parametry valivého odporu u pneumatik montovaných na vozidla ze sériové výroby musí odrážet parametry pneumatik použité pro schválení typu.
 4.1.3 Zkušební hmotnost
 Zkušební hmotnost vozidla se musí rovnat referenční hmotnosti vozidla s nejvyšším rozsahem setrvačných hmotností.
 4.1.4 Motor
 Zkušební vozidlo musí mít největší výměník (výměníky) tepla.
 4.1.5 Převodovka
 Zkouška se provede s každým z následujících druhů pohonů:
 pohon předních kol,
 pohon zadních kol,
 stálý pohon 4 × 4,
 odpojitelný pohon 4 × 4,
 automatická převodovka,
 manuální převodovka.
 4.2 Záběh
 Vozidlo musí být v normálním provozním stavu a v normálním stavu seřízení a být po záběhu ujetím vzdálenosti alespoň 3 000 km. Pneumatiky musí být zaběhnuty současně s vozidlem nebo mít hloubku vzorku v rozmezí 90 % až 50 % původní hloubky.
 4.3 Ověřování
 Podle návodu výrobce se pro uvažované použití provedou kontroly těchto prvků:
 kola, kryty kol, pneumatiky (značka, typ, huštění), geometrie přední nápravy, seřízení brzd (vyloučení parazitních sil), mazání přední a zadní nápravy, seřízení zavěšení náprav a vyvážení vozidla atd.
 4.4 Příprava zkoušky
 4.4.1 Vozidlo se naloží na svou referenční hmotnost. Vyvážení vozidla musí být takové, jakého se docílí, když je těžiště nákladu uprostřed mezi body „R“ předních vnějších sedadel a


text:
na přímce jdoucí těmito body.
 4.4.2 Při zkouškách na silnici musí být okna vozidla zavřena. Jakékoliv kryty klimatizačních systémů, světlometů atd. musí být v poloze mimo provoz.
 4.4.3 Vozidlo musí být čisté.
 4.4.4 Bezprostředně před zkouškou se vozidlo vhodným způsobem uvede na běžnou provozní teplotu.
 5. METODY
 5.1 Metoda změny energie při volném dojezdu
 5.1.1 Na silnici
 5.1.1.1 Zkušební přístroje a chyby
 Čas se měří s chybou menší než ± 0,1 s.
 Rychlost se měří s chybou menší než ± 2 %.
 Během zkoušky se měří a zaznamenává uběhlá doba a rychlost vozidla, a to s minimální frekvencí 1 Hz.
 5.1.1.2 Zkušební postup
 5.1.1.2.1 Vozidlo se zrychlí na rychlost o 10 km/h vyšší, než je zvolená zkušební rychlost v.
 5.1.1.2.2 Zařadí se neutrální rychlostní stupeň.
 5.1.1.2.3 V každém bodě referenční rychlosti vj se změří doba (ΔTaj) zpomalování vozidla z rychlosti
 v2 = vj + Δv km/h na v1 = vj – Δv km/h
 kde:
 Δv
 se rovná 5 km/h
 vj
 je každý z bodů referenční rychlosti [km/h], jak uvádí tabulka níže:
 20
 30
 40
 50
 60
 70
 80
 90
 100
 110
 120
 5.1.1.2.4 Stejná zkouška se opakuje v opačném směru a změří se: ΔTbj
 5.1.1.2.5 Tato měření se provádějí v opačných směrech, až se pro každou referenční rychlost vj získají alespoň tři po sobě následující dvojice měření, která splňují statistickou přesnost pj (v %), jak je určeno níže.
 kde:
 pj
 je statistická přesnost měření provedených při referenční rychlosti vj;
 n
 je počet dvojic provedených měření,
 ΔTj
 je průměrná doba doběhu při referenční rychlosti vj v sekundách, získaná rovnicí:
 kde ΔTji je harmonická průměrná doba doběhu u i-té dvojice měření při rychlosti vj vyjádřená v sekundách [s], získaná rovnicí:
 kde ΔTaji a ΔTbji jsou doby doběhu i-tého měření při referenční rychlosti vj vyjádřené v sekundách [s], v opačných směrech a, resp. b;
 sj
 je směrodatná odchylka v sekundách [s], definovaná jako:
 t
 koeficient podle níže uvedené tabulky,
 Koeficient t jako funkce n
 n
 t
 n
 t
 3
 4,3
 2,48
 10
 2,2
 0,73
 4
 3,2
 1,60
 11
 2,2
 0,66
 5
 2,8
 1,25
 12
 2,2
 0,64
 6
 2,6
 1,06
 13
 2,2
 0,61
 7
 2,5
 0,94
 14
 2,2
 0,59
 8
 2,4
 0,85
 15
 2,2
 0,57
 9
 2,3
 0,77
 5.1.1.2.6 Pokud se během měření v jednom směru objeví jakýkoli externí faktor či úkon řidiče, který ovlivní zkoušku jízdního zatížení, potom se dané měření a odpovídající měření v opačném směru se zamítne.
 5.1.1.2.7 Celkové odpory Faj a Fbj při referenční rychlosti vj ve směrech a a b se určí z rovnic:
 a
 kde:
 Faj
 je celkový odpor při referenční rychlosti j ve směru a, [N]
 Fbj
 je celkový odpor při referenční rychlosti j ve směru b, [N]
 M
 je referenční hmotnost, [kg];
 Δv
 je rychlost delta vj, podle bodu 5.1.1.2.3.
 ΔTaj a ΔTbj
 jsou průměrné doby doběhu odpovídající referenční rychlosti vj vyjádřené v sekundách (s), ve směrech a, resp. b, dané těmito rovnicemi:
 a
 5.1.1.2.8 K výpočtu průměrného celkového odporu se použije rovnice:
 5.1.1.2.9 Pro každou referenční rychlost vj se pomocí následujícího vzorce vypočte výkon (Pj)


text:
vyjádřený v kW:
 Pj = (Fj · vj)/1 000
 kde:
 Fj
 je průměrný odpor při referenční rychlosti j vyjádřený v N;
 vj
 je referenční rychlost j vyjádřená v m/s, určená v bodě 5.1.1.2.3.
 5.1.1.2.10 Celá křivka výkonu (P), v kW, jako funkce rychlosti [km/h] se vypočte pomocí regresní analýzy metodou nejmenších čtverců.
 5.1.1.2.11 Výkon (P) určený na zkušební dráze se koriguje na referenční podmínky okolí:
 Pkorigovaný = K · Pnaměřený
 kde:
 RR
 =
 valivý odpor při rychlosti V,
 RAERO
 =
 aerodynamický odpor při rychlosti V,
 RT
 =
 celkový jízdní odpor = RR + RAERO,
 KR
 =
 teplotní korekční faktor valivého odporu, který se pokládá za rovný 8,64 × 10– 3/°C, nebo korekční faktor uváděný výrobcem a schválený příslušným orgánem,
 t
 =
 okolní teplota při silniční zkoušce v °C,
 t0
 =
 referenční okolní teplota = 20 °C,
 ρ
 =
 hustota vzduchu při zkušebních podmínkách,
 ρ0
 =
 hustota vzduchu při referenčních podmínkách (20 °C, 100 kPa).
 Poměry RR/RT and RAERO/RT udá výrobce vozidla na základě údajů, které má běžně k dispozici.
 Pokud tyto hodnoty k dispozici nejsou, lze po dohodě mezi výrobcem a technickou zkušebnou použít pro poměr valivý odpor/celkový odpor hodnoty podle následujícího vzorce:
 kde:
 M
 =
 hmotnost vozidla v kg a koeficienty a, b pro jednotlivé rychlosti jsou uvedeny v následující tabulce:
 V (km/h)
 a
 b
 20
 7,24 × 10– 5
 0,82
 40
 1,59 × 10– 4
 0,54
 60
 1,96 × 10– 4
 0,33
 80
 1,85 × 10– 4
 0,23
 100
 1,63 × 10– 4
 0,18
 120
 1,57 × 10– 4
 0,14
 5.1.2 Na dynamometru
 5.1.2.1 Měřicí přístroje a přesnost
 Měřicí přístroje musí být shodné s vybavením použitým na silnici.
 5.1.2.2 Zkušební postup
 5.1.2.2.1 Vozidlo se usadí na dynamometr.
 5.1.2.2.2 Pneumatiky hnacích kol se nahustí (za studena) podle potřeby dynamometru.
 5.1.2.2.3 Nastaví se ekvivalentní setrvačná hmotnost dynamometru.
 5.1.2.2.4 Vozidlo a dynamometr se vhodným způsobem uvedou na provozní teplotu.
 5.1.2.2.5 Postupuje se podle bodu 5.1.1.2 tohoto dodatku (s výjimkou bod 5.1.1.2.4 tohoto dodatku), ve vzorci uvedeném v bodě 5.1.1.2.7 tohoto dodatku se veličina M nahradí veličinou I.
 5.1.2.2.6 Brzda se seřídí tak, aby reprodukovala korigovaný výkon (bod 5.1.1.2.11 tohoto dodatku) a aby byl vzat v úvahu rozdíl mezi hmotností vozidla M a ekvivalentní setrvačnou hmotností I při zkoušce. To lze provést výpočtem průměrného přepočteného času doběhu na dynamometru z rychlosti V2 na rychlost V1 a přepočtem stejného času na dynamometru pomocí následujícího vztahu:
 kde K = hodnota stanovená v bodě 5.1.1.2.11 výše.
 5.1.2.2.7 Určí se výkon Pa, který má pohlcovat dynamometr, aby bylo možno stejný výkon (bod 5.1.1.2.11 tohoto dodatku) reprodukovat pro totéž vozidlo v různých dnech.
 5.2 Měření točivého momentu při konstantní rychlosti
 5.2.1 Na silnici
 5.2.1.1 Měřicí přístroje a chyby
 Točivý moment se měří vhodným měřicím zařízením s přesností ± 2 %.
 Rychlost se měří s přesností ± 2 %.
 5.2.1.2 Zkušební postup
 5.2.1.2.1 Vozidlo se rozjede na zvolenou konstantní rychlost V.
 5.2.1.2.2 Po dobu alespoň 20 sekund se zaznamenává točivý moment Ct a rychlost. Přesnost měření musí být alespoň ± 1 Nm pro točivý moment a ± 0,2


text:
km/h pro rychlost.
 5.2.1.2.3 Odchylky točivého momentu Ct a rychlosti během měření nesmějí být v žádné sekundě intervalu měření větší než 5 %.
 5.2.1.2.4 Točivý moment Ct1 je průměrný točivý moment odvozený z tohoto vzorce:
 5.2.1.2.5 Zkouška se provede třikrát v každém směru. Z těchto šesti měření se stanoví průměrná hodnota točivého momentu pro referenční rychlost. V případě, že se průměrná hodnota rychlosti liší o více než 1 km/h od referenční rychlosti, musí se pro výpočet střední hodnoty točivého momentu použít lineární regrese.
 5.2.1.2.6 Stanoví se průměrná hodnota obou těchto točivých momentů Ct1 a Ct2, tj. Ct.
 5.2.1.2.7 Průměrná hodnota točivého momentu CT určeného na zkušební dráze se koriguje na referenční podmínky okolí takto:
 CTkorigovaný = K · CTnaměřený
 kde K má hodnotu uvedenou v bodě 5.1.1.2.11 tohoto dodatku.
 5.2.2 Na dynamometru
 5.2.2.1 Měřicí přístroje a chyby
 Měřicí přístroje musí být shodné s vybavením použitým na silnici.
 5.2.2.2 Zkušební postup
 5.2.2.2.1 Postupuje se podle bodů 5.1.2.2.1 až 5.1.2.2.4 tohoto dodatku.
 5.2.2.2.2 Postupuje se podle bodů 5.2.1.2.1 až 5.2.1.2.4 tohoto dodatku.
 5.2.2.2.3 Brzda se seřídí tak, aby vytvářela celkový přepočtený točivý moment na zkušební dráze podle bodu 5.2.1.2.7 tohoto dodatku.
 5.2.2.2.4 Pro stejný účel se použije postup uvedený v bodě 5.1.2.2.7 tohoto dodatku.
 (1) Do doby, než budou pro HEV vydána jednotná technická ustanovení, dohodne výrobce s technickou zkušebnou stav vozidla při zkouškách podle tohoto dodatku.
 PŘÍLOHA 5
 ZKOUŠKA TYPU II
 (Zkouška emisí oxidu uhelnatého při volnoběžných otáčkách)
 1. ÚVOD
 Tato příloha popisuje postup zkoušky typu II definované v bodě 5.3.2. tohoto předpisu.
 2. PODMÍNKY MĚŘENÍ
 2.1 Palivem musí být referenční palivo, jehož vlastnosti jsou uvedeny v přílohách 10 a 10a tohoto předpisu.
 2.2 Během zkoušky musí být teplota okolí v rozsahu od 293 K do 303 K (od 20 °C do 30 °C). Motor se zahřívá tak dlouho, dokud všechny teploty chladiva a maziva a tlak maziva nedosáhnou ustálených hodnot.
 2.2.1 Vozidla poháněná benzinem nebo LPG nebo NG/biometanem se zkoušejí s referenčním palivem (palivy) použitým pro zkoušku typu I.
 2.3 U vozidel s ručně řazenými nebo poloautomatickými převodovkami se zkouška musí provést s řadicí pákou v poloze „neutrál“ a se zapnutou spojkou.
 2.4 U vozidel s automatickou převodovkou se zkouška musí provést s voličem rychlostních stupňů v poloze buď „neutrál“, nebo „parkování“.
 2.5 Seřizovací prvky volnoběžných otáček
 2.5.1 Definice
 Pro účely tohoto předpisu se „seřizovacími prvky volnoběžných otáček“ rozumí prvky, kterými se mění podmínky volnoběhu motoru a které může snadno ovládat mechanik používající pouze nástroje popsané v bodě 2.5.1.1 této přílohy. Za seřizovací prvky se nepovažují zejména zařízení pro kalibraci průtoku paliva a vzduchu, jestliže jejich seřízení vyžaduje odstranění nastavovacích zarážek, což je operace, kterou může běžně vykonávat jen profesionální mechanik.
 2.5.1.1 Nástroje, které smějí být použity u seřizovacích prvků volnoběžných otáček: šroubováky (obyčejné nebo s křížovou hlavou), klíče (trubkové, otevřené nebo stavitelné), kleště, klíče pro hlavy šroubů s vnitřním šestihranem.
 2.5.2 Stanovení měřicích bodů
 2.5.2.1 Nejdříve se měří při seřízení podle podmínek stanovených výrobcem.
 2.5.2.2 Pro každý seřizovací prvek s plynulou regulací se stanoví dostatečný počet charakteristických poloh.
 2.5.2.3


text:
Obsah oxidu uhelnatého ve výfukových plynech se měří pro všechny možné polohy seřizovacích prvků, avšak u prvků s plynulou regulací se využije jen poloh definovaných v bodě 2.5.2.2 této přílohy.
 2.5.2.4 Výsledek zkoušky typu II se považuje za vyhovující, je-li splněna alespoň jedna ze dvou následujících podmínek:
 2.5.2.4.1
 žádná z naměřených hodnot podle bodu 2.5.2.3 této přílohy nepřesahuje mezní hodnoty,
 2.5.2.4.2
 maximální obsah při plynulé regulaci jednoho ze seřizovacích prvků nepřekračuje mezní hodnotu, přičemž nastavení ostatních prvků zůstává nezměněné; tato podmínka musí být splněna při různých nastaveních seřizovacích prvků jiných než prvků s plynulým nastavováním.
 2.5.2.5 Možné polohy seřizovacích prvků jsou omezeny:
 2.5.2.5.1
 jednak větší z těchto dvou hodnot: nejnižší volnoběžné otáčky, jakých je motor schopen dosáhnout; otáčky doporučené výrobcem snížené o 100 otáček za minutu;
 2.5.2.5.2
 jednak nejmenší z těchto tří hodnot:
 nejvyšší otáčky, které může motor dosáhnout působením na prvek k regulaci volnoběhu;
 otáčky doporučené výrobcem zvýšené o 250 otáček za minutu;
 otáčky při zapínání automatických spojek.
 2.5.2.6 Kromě toho se jako seřízení pro měření nesmějí použít taková seřízení, která neumožňují správný běh motoru. Zejména je-li motor vybaven více karburátory, musí být všechny karburátory seřízeny stejně.
 3. ODBĚR VZORKU PLYNŮ
 3.1 Sonda pro odběr vzorků se umístí do trubky spojující výfuk s vakem pro jímání vzorků do hloubky nejméně 300 mm, co nejblíže k výfuku.
 3.2 Koncentrace CO (CCO) a CO2 (CCO2) se stanoví použitím příslušných kalibračních křivek z údajů nebo záznamů měřicího přístroje.
 3.3 Korigovaná koncentrace CO u čtyřdobých motorů je:
 (% obj.)
 3.4 Koncentraci CCO (viz bod 3.2 této přílohy) změřenou podle vzorce v bodě 3.3 této přílohy není nutno přepočítat, pokud je celková hodnota změřených koncentrací (CCO + CCO2) u čtyřdobých motorů nejméně:
 a)
 pro benzin
 15 %
 b)
 pro LPG
 13,5 %
 c)
 pro NG/biometan
 11,5 %
 PŘÍLOHA 6
 ZKOUŠKA TYPU III
 (Ověření emisí plynů z klikové skříně)
 1. ÚVOD
 Tato příloha popisuje postup zkoušky typu III definované v bodě 5.3.3. tohoto předpisu.
 2. OBECNÁ USTANOVENÍ
 2.1 Zkouška typu III se provede na vozidle se zážehovým motorem, na němž byla provedena zkouška typu I, nebo popřípadě typu II.
 2.2 Mezi zkoušenými motory musí být i utěsněné motory, s výjimkou motorů navržených tak, že i nepatrná netěsnost může způsobit nepřijatelné provozní závady (např. motory typu „flat-twin“).
 3. ZKUŠEBNÍ PODMÍNKY
 3.1 Volnoběh se seřídí podle doporučení výrobce.
 3.2 Měření se provedou za následujících tří provozních podmínek motoru:
 Číslo podmínky
 Rychlost vozidla (km/h)
 1
 Volnoběh
 2
 50 ± 2 (třetí rychlostní stupeň nebo „drive“)
 3
 50 ± 2 (třetí rychlostní stupeň nebo „drive“)
 Číslo podmínky
 Výkon pohlcený brzdou
 1
 nula
 2
 výkon odpovídající seřízení pro zkoušku typu I při 50 km/h
 3
 týž jako pro podmínku č. 2, násobený faktorem 1,7
 4. ZKUŠEBNÍ METODA
 4.1 Při provozních podmínkách uvedených v bodě 3.2 této přílohy se musí ověřit spolehlivá funkce systému větrání klikové skříně.
 5. METODA PRO OVĚŘENÍ SYSTÉMU VĚTRÁNÍ KLIKOVÉ SKŘÍNĚ
 5.1 Otvory motoru musí být ponechány v nezměněném stavu.
 5.2 Tlak v klikové skříni se měří ve vhodném místě. Měří se manometrem se skloněnou trubicí v


text:
otvoru pro měřidlo hladiny oleje.
 5.3 Vozidlo se považuje za vyhovující, pokud za každé podmínky měření definované v bodě 3.2 této přílohy tlak naměřený v klikové skříni není větší než atmosférický tlak v době měření.
 5.4 Při zkoušce výše popsanou metodou se tlak ve sběrném potrubí sání měří s přesností ± 1 kPa.
 5.5 Rychlost vozidla, kterou udává dynamometr, se měří s přesností ± 2 km/h.
 5.6 Tlak v klikové skříni se měří s přesností ± 0,01 kPa.
 5.7 Pokud při jedné z podmínek měření definovaných v bodě 3.2 této přílohy je tlak naměřený v klikové skříni větší než atmosférický tlak a požaduje-li to výrobce, provede se doplňková zkouška podle definice v bodě 6 této přílohy.
 6. DOPLŇKOVÁ ZKUŠEBNÍ METODA
 6.1 Otvory motoru musí být ponechány v nezměněném stavu.
 6.2 K otvoru měřidla hladiny oleje se připojí pružný, pro plyny v klikové skříni nepropustný vak o kapacitě přibližně 5 l. Vak musí být před každým měřením prázdný.
 6.3 Před každým měřením se vak uzavře. Musí být otevřen do klikové skříně po dobu pěti minut při každé z podmínek měření předepsaných v bodě 3.2 této přílohy.
 6.4 Vozidlo se považuje za vyhovující, pokud za žádné z podmínek měření definovaných v bodě 3.2 této přílohy nedojde k viditelnému nafouknutí vaku.
 6.5 Poznámka
 6.5.1 Pokud je konstrukční uspořádání motoru takové, že zkouška nemůže být vykonána podle metod popsaných v bodech 6.1 až 6.4. této přílohy, musí se měření provést stejnou metodou, avšak s následujícími změnami:
 6.5.2 před zkouškou se uzavřou všechny otvory jiné než otvory potřebné pro recyklaci plynů;
 6.5.3 vak se připojí na vhodnou odbočku, která nezpůsobuje přídavné ztráty tlaku a je namontována v recirkulačním okruhu zařízení, přímo u otvoru pro spojení s motorem (viz níže uvedený diagram).
 Zkouška typu III
 b) Nepřímá recirkulace při slabém podtlaku
 Regulační ventil
 Vak
 Kliková skříň
 Odběrná trubka
 Odvzdušnění
 d) Větrání klikové skříně pomocí regulačního ventilu (vak musí být připojen k větracímu otvoru)
 c) Přímá recirkulace se dvěma okruhy
 viz detail i)
 Regulační ventil
 viz detail i)
 viz detail i)
 i) Propojení odběrné trubky a vaku
 a) Přímá recirkulace při slabém podtlaku
 PŘÍLOHA 7
 ZKOUŠKA TYPU IV
 (Stanovení emisí způsobených vypařováním z vozidel se zážehovými motory)
 1. ÚVOD
 Tato příloha popisuje postup zkoušky typu IV podle bodu 5.3.4. tohoto předpisu.
 Tento postup popisuje způsob stanovení ztráty uhlovodíků vypařováním z palivového systému vozidel se zážehovými motory.
 2. POPIS ZKOUŠKY
 Zkouška emisí způsobených vypařováním (viz obrázek A7/1) je určena ke stanovení emisí uhlovodíků způsobených vypařováním v důsledku denního kolísání teplot, vypařováním z odstaveného vozidla za tepla během parkování a jízdou ve městě. Zkoušku tvoří tyto fáze:
 2.1
 příprava zkoušky včetně městského cyklu (část 1) a cyklu mimo město (část 2);
 2.2
 stanovení ztrát u odstaveného vozidla za tepla;
 2.3
 stanovení 24hodinových ztrát.
 Celkový výsledek zkoušky se získá sečtením hmotností emisí uhlovodíků při zkoušce odstavení vozidla za tepla a při 24hodinové zkoušce ztrát způsobených vypařováním.
 3. VOZIDLO A PALIVO
 3.1 Vozidlo
 3.1.1 Vozidlo musí být v dobrém mechanickém stavu, musí být zaběhnuto a mít před zkouškou najeto alespoň 3


text:
000 km. Po tuto dobu musí být připojen systém pro regulaci emisí způsobených vypařováním a musí správně fungovat a nádoba (nádoby) s aktivním uhlím musí pracovat běžným způsobem, nesmí se nadměrně proplachovat ani nadměrně plnit.
 3.2 Palivo
 3.2.1 Musí se použít vhodné referenční palivo podle přílohy 10 nebo přílohy 10a tohoto předpisu.
 4. ZKUŠEBNÍ ZAŘÍZENÍ PRO ZKOUŠKU EMISÍ ZPŮSOBENÝCH VYPAŘOVÁNÍM
 4.1 Vozidlový dynamometr
 Vozidlový dynamometr musí splňovat požadavky dodatku 1 k příloze 4a tohoto předpisu.
 4.2 Komora pro měření emisí způsobených vypařováním
 Komora pro měření emisí způsobených vypařováním musí být plynotěsnou pravoúhlou měřicí komorou schopnou pojmout zkoušené vozidlo. Vozidlo musí být přístupné ze všech stran a komora, pokud je těsně uzavřena, musí být plynotěsná podle dodatku 1 k této příloze. Vnitřní povrch komory musí být nepropustný a nesmí reagovat s uhlovodíky. Systém regulace teploty musí umožnit regulovat teplotu vzduchu uvnitř komory podle předepsaného průběhu teploty v závislosti na čase s průměrnou dovolenou odchylkou ± 1 K v průběhu zkoušky.
 Řídicí systém musí být seřízen tak, aby dával hladký průběh teploty, s minimálními přeběhy, kolísáním a nestabilitou vzhledem k požadovanému dlouhodobému teplotnímu profilu okolí. Teplota vnitřního povrchu stěny nesmí být během 24hodinové zkoušky ztrát způsobených vypařováním v žádném okamžiku menší než 278 K (5 °C) nebo větší než 328 K (55 °C).
 Konstrukce stěny musí být taková, aby podporovala dobré rozptýlení tepla. Teplota vnitřního povrchu stěny během zkoušky stanovení ztrát výparem při vozidle odstaveném za tepla nesmí být menší než 293 K (20 °C) nebo větší než 325 K (52 °C).
 K vyrovnání změn objemu vlivem kolísajících teplot uvnitř komory může být použita komora buď s proměnným objemem, nebo s konstantním objemem.
 4.2.1 Komora s proměnným objemem
 Objem komory s proměnným objemem se zvětšuje nebo zmenšuje v reakci na teplotní změny vzduchu v komoře. Jsou možné dva způsoby přizpůsobení vnitřního objemu: pohyblivým panelem (panely), nebo systémem měchů, kdy nepropustný vak nebo vaky uvnitř komory se zvětšují nebo zmenšují přepouštěním vzduchu z vnějšku komory podle změn tlaku uvnitř komory. Každé řešení přizpůsobování objemu musí v určeném rozsahu teplot zachovávat celistvost komory podle dodatku 1 k této příloze.
 Všechny metody přizpůsobování objemu musí dodržet maximální rozdíl mezi tlakem uvnitř kabiny a barometrickým tlakem v rozmezí ± 5 kPa.
 Komoru musí být možné zajistit na stanovený objem. Proměnný objem komory musí být možno zajistit v rozmezí + 7 % od „jmenovitého objemu“ (viz bod 2.1.1 dodatku 1 k této příloze), s přihlédnutím ke změnám teploty a barometrického tlaku během zkoušky.
 4.2.2 Komora s konstantním objemem
 Komora s konstantním objemem musí být konstruována z pevných panelů, které udrží stálý objem, a musí splňovat následující požadavky.
 4.2.2.1 Komora musí být vybavena zařízením pro odsávání výparů, které během zkoušky pomalu a stejnoměrně odsává vzduch z komory. Odsávaný vzduch se nahrazuje přívodem okolního vzduchu. Přiváděný vzduch musí být filtrován přes aktivní uhlí tak, aby byla zajištěna poměrně konstantní úroveň uhlovodíků. Všechny metody přizpůsobování objemu musí omezit maximální rozdíl mezi tlakem uvnitř komory a barometrickým tlakem na rozmezí od 0 do – 5 kPa.
 4.2.2.2 Zařízení musí umožňovat měření


text:
hmotnosti uhlovodíků v přiváděném a odsávaném proudu vzduchu s přesností 0,01 gramu. K odběru proporcionálního vzorku ze vzduchu vystupujícího z komory a ze vzduchu vstupujícího do ní se může použít systém odběrných vaků. Jinak lze k průběžné analýze přiváděného a odsávaného proudu vzduchu použít vřazený analyzátor typu FID a vyhodnocovat měřené hodnoty spolu s měřeným množstvím vzduchu, a tím získat průběžný záznam uhlovodíků odstraňovaných z komory.
 Obrázek A7/1
 Stanovení emisí způsobených vypařováním
 Záběh 3 000 km (bez nadměrného vyplachování nebo plnění)
 Zkouška stárnutí nádoby (nádob) s aktivním uhlím
 Čištění vozidla parou (je-li třeba)
 Max. 2 min
 12 až 36 h
 Max. 1 h
 Jízdní cyklus ke stabilizaci systémuomezujícího vypařování z nádrže
 T = 293K ± 2K(20° ± 2 °C)posledních 6 hodin
 Tmin = 296 K (23 °C)
 Tmax = 304 K (31 °C)
 60 min ± 0,5 min
 24hodinová zkouška
 Zkouška odstaveného vozidla za tepla
 max 5 min
 Plnění butanem/dusíkem do 2 gramů průniku
 Vypuštění paliva a nové naplnění
 Naplnění nádoby s aktivním uhlím až do průniku (butan)
 Naplnění nádoby s aktivním uhlím až do průniku (benzin)
 Teplota paliva 283 až 287 K (10° – 14 °C)
 40 % ± 2 % nominální kapacity nádrže
 Teplota okolí. 293 K až 303 K (20 °C – 30 °C)
 Vypuštění paliva a nové naplnění
 Jízdní cyklus zkoušky typu I
 Teplota paliva 291 K ± 8 K (18 K ± 8 °C)
 40 % ± 2 % nominální kapacity nádrže
 Teplota okolí: 293 K až 303 K (20 °C – 30 °C)
 Max. 1 h
 Začátek
 Tstart = 203 K (20 °C)
 Tmin = 308 K; ΔT = 15 K
 24 hodin, počet 24h period = 1
 Typ 1: jedna část 1
 Typ 1: jedna část 1 + jedna část 2
 Tstart = 293 K až 303 (20° – 30 °C)
 Teplota okolí. 293 K až 303 K(20° – 30 °C)
 Typ 1: jedna část 1 + dvě části 2
 T start = 293 K až 303 (20 °C – 30 °C)
 6 až 36 h
 Max. 7 min
 max. 2 min od vypnutí motoru
 Opakovaná zvyšování teploty během 24 h do průniku
 Tstart = 293K (20 °C)
 ΔT =15K
 Stabilizační jízda
 Odstavení vozidla
 Odstavení vozidla
 Konec
 Poznámky:
 1.
 Rodiny vozidel z hlediska systému pro regulaci emisí způsobených vypařováním – uvést podrobnosti.
 2.
 Při zkoušce typu I je možné měřit výfukové emise, avšak výsledky se nepoužijí k legislativním účelům. Zkoušky výfukových emisí pro schválení se provedou zvlášť.
 4.3 Analytické systémy
 4.3.1 Analyzátor uhlovodíků
 4.3.1.1 Atmosféra uvnitř komory je sledována analyzátorem uhlovodíků s ionizací plamenem typu FID. Vzorek plynu musí být odebrán ze středu jedné z bočních stěn nebo stropu komory a jakýkoli obtok plynu musí být vrácen zpět do komory, pokud možno hned za směšovací ventilátor.
 4.3.1.2 Analyzátor uhlovodíků musí mít čas odezvy nutný k dosažení 90 % konečné hodnoty odečítané na přístroji kratší než 1,5 sekundy. Jeho stabilita musí být během 15 minut měření pro všechny měřící rozsahy lepší než 2 % rozsahu stupnice při údaji nula a při údaji 80 %


text:
± 20 % rozsahu stupnice.
 4.3.1.3 Opakovatelnost analyzátoru vyjádřená jako jedna směrodatná odchylka musí být pro všechny použité měřící rozsahy lepší než ± 1 % plného rozsahu stupnice při údaji nula a ± 20 % při údaji 80 % plného rozsahu stupnice.
 4.3.1.4 Provozní rozsahy analyzátoru musí být zvoleny tak, aby analyzátor při měření, kalibraci a při kontrole úniků zajišťoval co nejlepší rozlišení.
 4.3.2 Systém záznamu dat analyzátoru uhlíků
 4.3.2.1 Analyzátor uhlovodíků musí být vybaven zařízením pro záznam výstupu elektrického signálu buď páskovým zapisovačem, nebo jiným systémem záznamu dat s frekvencí alespoň jednou za minutu. Záznamový systém musí mít provozní parametry alespoň rovnocenné signálu, který se zaznamenává, a musí zajistit trvalý záznam výsledků. Záznam musí udávat začátky a konce period odstavení vozidla za tepla nebo 24hodinové zkoušky ztrát způsobených vypařováním (včetně začátku a konce period odběru vzorků spolu s dobou od začátku do konce každé zkoušky).
 4.4 Ohřev palivové nádrže (použije se pouze při volbě naplnění nádoby s aktivním uhlím benzinem)
 4.4.1 Palivo v nádrži (nádržích) vozidla musí být ohříváno regulovatelným zdrojem tepla, vhodná je např. tepelná vložka o příkonu 2 000 W. Systém ohřívání musí předávat rovnoměrně teplo stěnám nádrže pod hladinou paliva tak, aby nezpůsobil místní přehřátí paliva. Teplo nesmí být předáváno parám v nádrži nad palivem.
 4.4.2 Zařízení pro zahřívání nádrže musí umožnit rovnoměrné ohřátí paliva v nádrži o 14 K ze 289 K (16 °C) v průběhu 60 minut, s polohou teplotního čidla podle bodu 5.1.1 této přílohy. Systém ohřívání musí být schopen v průběhu procesu ohřívání nádrže regulovat teplotu paliva v rozmezí ± 1,5 K od požadované teploty.
 4.5 Záznam teploty
 4.5.1 Teplota v komoře se zaznamenává ve dvou bodech teplotními čidly, která jsou zapojena tak, aby udávala střední hodnotu. Měřicí body jsou v komoře přibližně 0,1 m od svislé osy každé boční stěny ve výši 0,9 ± 0,2 m.
 4.5.2 Teploty palivové nádrže (nádrží) se zaznamenávají čidlem umístěným v palivové nádrži podle bodu 5.1.1 této přílohy v případě, že se zvolilo naplnění nádoby s aktivním uhlím benzinem (bod 5.1.5 této přílohy).
 4.5.3 Teploty se po celou dobu měření emisí způsobených vypařováním zaznamenávají nebo ukládají do systému pro záznam údajů alespoň jednou za minutu.
 4.5.4 Přesnost systému záznamu teploty musí být do ± 1,0 K a teplota musí být rozlišitelná s přesností ± 0,4 K.
 4.5.5 Systém pro záznam nebo zpracování údajů musí být schopen rozlišovat čas s přesností na ± 15 s.
 4.6 Záznam tlaku
 4.6.1 Rozdíl Δp mezi barometrickým tlakem v místě zkoušky a tlakem uvnitř komory musí být během měření emisí způsobených vypařováním zaznamenáván nebo zadáván do systému zpracování údajů nejméně jednou za minutu.
 4.6.2 Přesnost systému pro záznam tlaku musí být do ± 2 kPa a tlak musí být rozlišitelný s přesností ± 0,2 kPa.
 4.6.3 Systém pro záznam nebo zpracování údajů musí být schopen rozlišovat čas s přesností na ± 15 s.
 4.7 Ventilátory
 4.7.1 Při otevřených dveřích komory SHED (uzavřený objekt pro zkoušky emisí způsobených vypařováním) a s použitím jednoho nebo více ventilátorů nebo dmychadel musí být možno snížit


text:
koncentraci uhlovodíků v komoře na úroveň uhlovodíků v okolí.
 4.7.2 Komora musí mít jeden nebo více ventilátorů nebo dmychadel s možným výtlakem 0,1 až 0,5 m3/min, jimiž se důkladně promíchá atmosféra v komoře. Při měření musí být možno dosáhnout rovnoměrné teploty a koncentrace uhlovodíků v komoře. Vozidlo v komoře nesmí být vystaveno přímému proudění vzduchu od ventilátorů nebo dmychadel.
 4.8 Plyny
 4.8.1 Pro kalibraci a provoz musí být k dispozici následující čisté plyny:
 čištěný syntetický vzduch: (čistota < 1 ppm ekvivalentu C1,
 ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 obsah kyslíku mezi 18 a 21 % objemovými;
 topný plyn analyzátoru uhlovodíků: (40 ± 2 % vodíku, zbývající část helium s méně než 1 ppm C1 ekvivalentu uhlovodíku, méně než 400 ppm CO2),
 propan (C3H8): minimální čistota 99,5 %,
 butan (C4H10): minimální čistota 98 %;
 dusík (N2): minimální čistota 98 %;
 4.8.2 Použijí se kalibrační plyny, které obsahují směsi propanu (C3H8) a čištěného syntetického vzduchu. Skutečná koncentrace kalibračního plynu musí být v mezích ± 2 % stanovené hodnoty. Při užití směšovacího dávkovače plynu se získané zředěné plyny musí určit s přesností ± 2 % jmenovité hodnoty. Koncentrace specifikované v dodatku 1 k této příloze mohou být také získány směšovacím dávkovačem plynu, který používá syntetický vzduch jako ředicí plyn.
 4.9 Doplňkové vybavení
 4.9.1 Absolutní vlhkost ve zkušebně se musí měřit s přesností ± 5 %.
 5. ZKUŠEBNÍ POSTUP
 5.1 Příprava zkoušky
 5.1.1 Před zkouškou se vozidlo mechanicky připraví takto:
 a)
 výfukový systém vozidla nesmí vykazovat žádné netěsnosti;
 b)
 vozidlo může být před zkouškou očištěno parou;
 c)
 použije-li se varianta naplnění nádoby s aktivním uhlím benzinem (bod 5.1.5 této přílohy), musí být palivová nádrž vozidla vybavena čidlem teploty, aby bylo možné měřit teplotu uprostřed paliva v palivové nádrži, když je naplněna na 40 % objemu;
 d)
 do palivového systému se mohou namontovat doplňkové armatury a přípojky tak, aby bylo možné úplné vypuštění palivové nádrže. K tomuto účelu není třeba měnit tvar nádrže;
 e)
 výrobce může navrhnout zkušební metodu tak, aby se zohlednily ztráty uhlovodíků vznikající vypařováním pouze z palivového systému vozidla.
 5.1.2 Vozidlo se umístí do zkušebny, kde je teplota okolí v rozsahu od 293 K do 303 K (20 °C až 30 °C).
 5.1.3 Ověří se stárnutí nádoby (nádob) s aktivním uhlím. To lze prokázat tím, že byla v činnosti minimálně 3 000 km. Jestliže toto nelze prokázat, použije se následující postup. U systému s více nádobami s aktivním uhlím musí touto kontrolou projít každá nádoba jednotlivě.
 5.1.3.1 Nádoba s aktivním uhlím se odmontuje z vozidla. Tomuto kroku se musí věnovat zvláštní péče, aby se vyloučilo poškození jednotlivých částí a celistvosti palivového systému.
 5.1.3.2 Musí se zkontrolovat hmotnost nádoby.
 5.1.3.3 Nádoba se připojí k palivové nádrži, popřípadě i k externí nádrži, naplněné referenčním palivem na 40 % objemu palivové nádrže (nádrží).
 5.1.3.4 Teplota paliva v nádrži musí být v rozmezí 283 K až 287 K (10 °C až 14 °C).
 5.1.3.5 (Vnější) palivová nádrž se ohřeje z teploty 288 K na teplotu 318 K (z 15 °C


text:
na 45 °C) (nárůst teploty o 1 °C za každých 9 minut).
 5.1.3.6 Pokud u nádoby s aktivním uhlím dojde k průniku před dosažením teploty 318 K (45 °C), musí se vypnout zdroj tepla. Nádoba se zváží. Pokud u nádoby s aktivním uhlím nedojde k průniku v průběhu ohřevu na teplotu 318 K (45 °C), opakuje se postup podle výše uvedeného bodu 5.1.3.3 této přílohy tak dlouho, dokud nenastane průnik.
 5.1.3.7 Průnik se může zkontrolovat podle bodů 5.1.5 a 5.1.6 této přílohy nebo jiným sběrným a analytickým zařízením schopným stanovit emise uhlovodíků z nádoby s aktivním uhlím při průniku.
 5.1.3.8 Nádoba s aktivním uhlím se musí propláchnout 25 ± 5 litry za minutu vzduchem z emisní laboratoře, dokud není objem nádoby 300krát vyměněn.
 5.1.3.9 Musí se zkontrolovat hmotnost nádoby.
 5.1.3.10 Kroky podle postupu v bodech 5.1.3.4 až 5.1.3.9 se musí opakovat devětkrát. Zkouška může být ukončena dříve, nejméně však po třech cyklech stárnutí, pokud je hmotnost nádoby s aktivním uhlím po posledním cyklu stabilizována.
 5.1.3.11 Nádoba s aktivním uhlím zachycující emise způsobené vypařováním se znovu zapojí a vozidlo se uvede do normálního provozního stavu.
 5.1.4 K přípravné stabilizaci nádoby s aktivním uhlím zachycující emise způsobené vypařováním se použije jedna z metod uvedených v bodech 5.1.5 a 5.1.6 této přílohy. U vozidel s více nádobami se tento postup musí použít pro každou nádobu zvlášť.
 5.1.4.1 Pro stanovení průniku se měří emise z nádoby s aktivním uhlím.
 Průnik je zde definován jako bod, při kterém je dosaženo kumulovaného množství emitovaných uhlovodíků rovného 2 gramům.
 5.1.4.2 Průnik může být ověřen pomocí komory pro měření emisí způsobených vypařováním podle bodů 5.1.5 a 5.1.6 této přílohy. Průnik může být určen také pomocí přídavné nádoby s aktivním uhlím zachycující emise způsobené vypařováním, umístěné za nádobou vozidla. Přídavná nádoba musí být před naplněním dobře propláchnuta čistým vzduchem.
 5.1.4.3 Měřicí komora se po dobu několika minut bezprostředně před zkouškou proplachuje, dokud se nedosáhne stabilního pozadí. Směšovací ventilátor (ventilátory) vzduchu v komoře musí být v tomto okamžiku zapnut(y).
 Bezprostředně před zkouškou se analyzátor uhlovodíků nastaví na nulu a seřídí jeho rozsah.
 5.1.5 Plnění nádoby s aktivním uhlím při opakovaném ohřívání až do průniku
 5.1.5.1 Palivová nádrž (nádrže) vozidla (vozidel) se vyprázdní k tomu určeným výpustným zařízením (zařízeními). To se musí provádět tak, aby se nadměrně neproplachovala ani nezatěžovala zařízení pro omezení emisí způsobených vypařováním namontovaná ve vozidle. Běžně k tomu postačí odstranit víčko palivové nádrže (nádrží).
 5.1.5.2 Palivová nádrž (nádrže) se znovu naplní na 40 ± 2 % běžného objemu zkušebním palivem o teplotě v rozmezí od 283 K do 287 K (10 °C až 14 °C). Víčko (víčka) palivové nádrže vozidla se v tomto okamžiku nasadí na své místo.
 5.1.5.3 Během jedné hodiny po novém naplnění nádrže se vozidlo s vypnutým motorem umístí do komory pro měření emisí způsobených vypařováním. Čidlo teploty v palivové nádrži se připojí k záznamovému zařízení. Zdroj tepla se vhodně umístí vzhledem k palivové nádrži (nádržím) a propojí se s regulátorem teploty. Zdroj tepla je popsán v bodě 4.4 této přílohy. U vozidla vybaveného