text:
umístěn dostatečně daleko po toku plynů, aby se zajistilo, že odebíraný vzorek je reprezentativní pro průměrnou hodnotu emisí výfuku ze všech válců. U víceválcových motorů s oddělenými větvemi sběrného potrubí, jako například při uspořádání motoru do tvaru V, se doporučuje kombinovat sběrné potrubí proti směru toku plynů od sběrné sondy. Není-li to vhodné, je možno odebrat vzorek z větve s nejvyššími emisemi CO2. Mohou se použít jiné postupy, které prokázaly korelaci s výše uvedenými postupy. Pro výpočet emisí z výfuku se musí použít celkový hmotnostní průtok výfukových plynů.
 Jestliže je motor vybaven systémem následného zpracování výfukových plynů, musí se vzorek výfukových plynů odebrat za tímto systémem po směru toku.
 3.4.2.
 Zředěné výfukové plyny
 Výfuková trubka mezi motorem a systémem s ředěním plného toku musí splňovat požadavky odstavce 2.3.1 dodatku 7 (EP).
 Sonda/sondy k odběru vzorků plynných emisí musí být namontovány v ředicím tunelu v bodě, ve kterém je ředicí vzduch dobře promísen s výfukovými plyny a který musí být v bezprostřední blízkosti odběrné sondy částic.
 Vzorky se mohou obecně odebírat dvěma způsoby:
 a)
 vzorky znečišťujících látek se odebírají do odběrného vaku v průběhu celého cyklu a změří se po ukončení zkoušky;
 b)
 vzorky znečišťujících látek se odebírají nepřetržitě a integrují se za celý cyklus; tento postup je povinný pro HC a NOx.
 4. URČENÍ ČÁSTIC
 Pro určení částic je nutno použít ředicí systém. Ředit je možné systémem s ředěním části toku nebo systémem s dvojitým ředěním plného toku. Průtok ředicím systémem musí být dostatečně velký, aby se zcela vyloučila kondenzace vody v ředicím i odběrném systému. Teplota zředěných výfukových plynů musí být bezprostředně před nosiči filtrů nižší než 325 K (52 oC). Vysušení ředicího vzduchu před vstupem do ředicího systému je přípustné a je zvláště užitečné, jestliže má ředicí vzduch vysokou vlhkost. Ředicí vzduch musí mít v bezprostřední blízkosti vstupu do ředicího tunelu teplotu vyšší než 288 K (15 oC).
 Systém s ředěním části toku musí být konstruován tak, aby odděloval úměrný vzorek surových výfukových plynů od proudu výfukových plynů z motoru, tedy reagoval na odchylky průtoku proudu výfukových plynů, a přiváděl k tomuto vzorku ředicí vzduch, aby bylo na zkušebním filtru dosaženo teploty nižší než 325 K (52 oC). Proto je nutné, aby byl ředicí poměr nebo poměr odběru vzorků rdil nebo rs určen v mezích přesnosti podle odstavce 3.2.1 dodatku 5 této přílohy. Je možné použít různých postupů dělení, přičemž druh použitého dělení významným způsobem určuje, jaké odběrné zařízení a postupy musí být použity (odstavec 2.2 dodatku 7).
 Odběrná sonda částic musí být namontována v bezprostřední blízkosti odběrné sondy plynných emisí, avšak dostatečně daleko, aby nedošlo k vzájemnému rušení. Proto se na odběr vzorků částic vztahují rovněž ustanovení o montáži v odstavci 3.4.1. Odběrné potrubí musí splňovat požadavky v odstavci 2 dodatku 7.
 U víceválcového motoru s rozvětveným sběrným výfukovým potrubím musí být vstup sondy umístěn dostatečně daleko po toku plynů, aby se zajistilo, že odebíraný vzorek je reprezentativní pro průměrnou hodnotu emisí výfuku ze všech válců. U víceválcových motorů s oddělenými větvemi sběrného potrubí, jako při uspořádání


text:
motoru do tvaru V, se doporučuje kombinovat sběrné potrubí proti směru toku plynů od sběrné sondy. Není-li to vhodné, je možno odebrat vzorek z větve s nejvyššími emisemi částic. Mohou se použít jiné postupy, které prokázaly korelaci s výše uvedenými postupy. Pro výpočet emisí z výfuku se musí použít celkový hmotnostní průtok výfukových plynů.
 K určení hmotnosti částic jsou nutné: systém pro odběr vzorků částic, odběrné filtry částic, mikrogramové váhy a vážicí komora s řízenou teplotou a vlhkostí.
 K odběru vzorků částic se musí použít postup jediného filtru, který pracuje s jedním filtrem (viz odstavec 4.1.3 tohoto dodatku) v průběhu celého zkušebního cyklu. U zkoušky ESC se musí věnovat velká pozornost dobám odběru vzorků a průtokům v průběhu fáze zkoušky, ve které se odebírají vzorky.
 4.1 Odběrné filtry částic
 Vzorek zředěných výfukových plynů se musí odebrat pomocí filtru, který splňuje požadavky odstavců 4.1.1 a 4.1.2 během celého postupu zkoušky.
 4.1.1.
 Požadavky na filtry
 Požadují se filtry ze skleněných vláken potažených fluorovanými uhlovodíky. Všechny druhy filtrů musí mít účinnost zachycování 0,3 μm DOP (dioktylftalátů) nejméně 99 % při rychlosti proudění plynu na filtr mezi 35 a 100 cm/s.
 4.1.2.
 Velikost filtrů
 Doporučují se filtry částic o průměru 47 mm nebo 70 mm. Filtry větších průměrů jsou přípustné (odstavec 4.1.4), ale menší průměry filtrů povoleny nejsou.
 4.1.3.
 Rychlost proudění plynu na filtr
 Musí se dosáhnout takové rychlosti, aby plyn proudil na filtr a filtrem rychlostí od 35 do 100 cm/s. Pokles tlaku mezi začátkem a koncem zkoušky nesmí překročit 25 kPa.
 4.1.4.
 Zatížení filtrů
 Požadované minimální zatížení filtrů pro nejobvyklejší velikosti filtrů je uvedeno v tabulce 10. U filtrů větší velikosti musí být zatížení filtru na jeho činné části nejméně 0,065 mg/1 000 mm2.
 Tabulka 10
 Minimální zatížení filtrů
 Průměr filtru (mm)
 Minimální zatížení (mg)
 47
 0,11
 70
 0,25
 90
 0,41
 110
 0,62
 Pokud je na základě předchozí zkoušky nepravděpodobné, že bude po optimalizaci průtoku a ředicího poměru při zkušebním cyklu dosaženo požadovaného minimálního zatížení, může být po dohodě zúčastněných stran (výrobce a schvalovacího orgánu) připuštěno menší zatížení filtru, lze-li prokázat splnění požadavků na přesnost podle odstavce 4.2, např. mikrogramovými váhami.
 4.1.5.
 Nosič filtru
 Ke zkoušce emisí se filtry umístí do nosiče filtru, který splňuje požadavky v odstavci 2.2 dodatku 7. Nosič filtru musí být navržen tak, aby bylo zajištěno rovnoměrné rozložení průtoku na celou činnou část filtru. Rychlouzavírací ventily se umístí buď před nebo za nosič filtru. Bezprostředně před nosič filtru je možno namontovat inerční předtřídič s 50 % pravděpodobností zachycení částic o velikosti mezi 2,5 μm a 10 μm. Použití předtřídiče se doporučuje tehdy, používá-li se sběrná sonda s otevřenou trubkou nasměrovanou proti toku výfukových plynů.
 4.2 Požadavky na vážicí komory a analytické váhy
 4.2.1.
 Podmínky ve vážicí komoře
 Teplota v komoře (nebo místnosti), ve které se filtry částic stabilizují a váží, se musí po celou dobu stabilizování a vážení udržovat na hodnotě 295 K ± 3 K (22 oC ± 3 oC). Vlhkost se musí udržovat na rosném bodě 282,5 K ± 3 K (9,5 oC ± 3 oC)

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
a na relativní vlhkosti 45 % ± 8 %.
 4.2.2.
 Vážení referenčního filtru
 Prostředí komory (nebo místnosti) musí být prosté jakéhokoli okolního znečištění (jako je prach), které by se mohlo usazovat na filtrech částic v průběhu jejich stabilizace. Odchylky od hodnot požadavků na vážicí komory uvedených v odstavci 4.2.1 jsou přípustné, jestliže doba trvání odchylek nepřesáhne 30 minut. Vážicí místnost musí splňovat dané požadavky před vstupem obsluhy. Nejméně dva nepoužité referenční filtry musí být zváženy pokud možno současně s odběrnými filtrů, avšak nejpozději čtyři hodiny po vážení těchto filtrů. Filtry musí mít stejnou velikost a být z téhož materiálu jako odběrné filtry.
 Jestliže se průměrná hmotnost referenčních filtrů mezi váženími odběrných filtrů změní o více než 10 μg, musí se všechny odběrné filtry vyřadit a zkouška emisí se musí opakovat.
 Jestliže nejsou splněna kritéria stability vážicí komory uvedená v odstavci 4.2.1, avšak vážení referenčních filtrů splňují výše uvedená kritéria, má výrobce motoru možnost buďto souhlasit se zjištěnými hmotnostmi odběrných filtrů, nebo požadovat, aby byly zkoušky prohlášeny za neplatné; v tomto druhém případě je nutné seřízení řídicího systému vážicí místnosti a opakování zkoušky.
 4.2.3.
 Analytické váhy
 Analytické váhy k určení hmotností filtrů musí mít preciznost (směrodatnou odchylku) nejméně 2 μg a rozlišovací schopnost určenou výrobcem nejméně 1 μg (jednotka stupnice = 1 μg).
 4.2.4.
 Vyloučení elektrostatických účinků
 Aby se vyloučil účinek statické elektřiny, musí se filtry před vážením neutralizovat, např. poloniovým neutralizátorem, Faradayovou klecí nebo jiným přístrojem s podobným účinkem.
 4.2.5.
 Požadavky na měření průtoku
 4.2.5.1.
 Obecné požadavky
 Absolutní přesnost průtokoměru nebo přístrojů k měření průtoku musí odpovídat požadavkům v odstavci 2.2.
 4.2.5.2.
 Zvláštní ustanovení pro systémy s ředěním části toku
 U systémů s ředěním části toku má zvláštní význam přesnost toku vzorku qmp, pokud se neměří přímo, ale určuje se diferenciálním měřením toku:
 V tomto případě přesnost ± 2 % pro qmdew a qmdw nestačí k tomu, aby byla zaručena přijatelná přesnost qmp. Určuje-li se průtok plynu diferenciálním měřením toku, může být maximální chyba rozdílu taková, aby přesnost qmp byla v rozmezí ± 5 %, je-li ředicí poměr menší než 15. Tuto chybu je možné vypočítat postupem střední kvadratické odchylky chyb každého přístroje.
 Přijatelnou přesnost qmp lze získat některým z těchto postupů:
 absolutní přesnost qmdew a qmdw je ±0,2 %, čímž je zaručena přesnost qmp ≤ 5 % při ředicím poměru 15. Při vyšších ředicích poměrech však dochází k větším chybám;
 kalibrace qmdw vztažena k qmdew se provádí tak, že je dosaženo stejné přesnosti qmp jako v předcházejícím odstavci. Podrobné údaje o této kalibraci viz odstavec 3.2.1 dodatku 5 této přílohy;
 přesnost qmp se určuje nepřímo z přesnosti ředicího poměru určeného sledovacím plynem, např. CO2. Zde je opět nutná přesnost rovnocenná přesnosti pro qmp v předcházejícím odstavci;
 absolutní přesnost qmdew a qmdw je v rozmezí ± 2 % plného rozsahu stupnice, maximální chyba rozdílu mezi qmdew a qmdw je v rozmezí 0,2 % a chyba linearity je v rozmezí ±0,2 % nejvyšší hodnoty qmdew pozorované během zkoušky.
 5. URČENÍ KOUŘE
 Tento odstavec stanoví požadavky na povinné a volitelné zkušební zařízení,


text:
které se použije pro zkoušku ELR. Kouř se musí měřit opacimetrem, který disponuje režimem indikace opacity a koeficientu absorpce světla. Režim indikace opacity se smí používat jen pro kalibrování a kontrolu opacimetru. Hodnoty kouře ve zkušebním cyklu se musí měřit v režimu indikace koeficientu absorpce světla.
 5.1. Obecné požadavky
 U zkoušky ELR se požaduje použití systému k měření kouře a zpracování dat, který obsahuje tři funkční jednotky. Tyto jednotky mohou být sloučeny v jedné konstrukční části nebo mohou být systémem mezi sebou spojených konstrukčních částí. Těmito funkčními jednotkami jsou:
 a)
 opacimetr splňující požadavky odstavce 3 dodatku 7;
 b)
 jednotka ke zpracování dat, která je schopna vykonávat funkce popsané v odstavci 6 dodatku 1 této přílohy;
 c)
 tiskárna a/nebo elektronické zařízení k ukládání dat, které zaznamenávají a udávají na výstupu hodnoty kouře uvedené v odstavci 6.3 dodatku 1 této přílohy.
 5.2. Zvláštní požadavky
 5.2.1
 Linearita
 Linearita musí být v rozmezí ± 2 % opacity.
 5.2.2.
 Posun nuly
 Posun nuly v průběhu jedné hodiny nesmí překročit ± 1 % opacity.
 5.2.3.
 Indikace a rozsah opacimetru
 Indikace opacity musí mít rozsah 0–100 % opacity a rozlišitelnost 0,1 % opacity. Indikace koeficientu absorpce světla musí mít rozsah 0–30 m-1 koeficientu absorpce světla a rozlišitelnost 0,01 m-1 koeficientu absorpce světla.
 5.2.4.
 Doba odezvy přístrojů
 Doba fyzikální odezvy opacimetru nesmí překročit 0,2 s. Dobou fyzikální odezvy se rozumí časový rozdíl mezi okamžiky, kdy výstup snímače s rychlou odezvou dosáhne 10 % a 90 % plné výchylky indikátoru, když se opacita měřeného plynu změní za dobu kratší než 0,1 s.
 Doba elektrické odezvy opacimetru nesmí překročit 0,05 s. Dobou elektrické odezvy se rozumí časový rozdíl mezi okamžiky, kdy výstup opacimetru dosáhne 10 % a 90 % plné výchylky indikátoru, když se zdroj světla přeruší nebo úplně zhasne za dobu kratší než 0,01 s.
 5.2.5.
 Neutrální filtry
 Každý neutrální filtr použitý ke kalibrování opacimetru, k měření linearity nebo k nastavování měřicího rozsahu musí mít svou hodnotu známou s přesností 1 % opacity. Přesnost jmenovité hodnoty filtru se musí kontrolovat nejméně jednou ročně s použitím referenčního filtru splňujícího vnitrostátní nebo mezinárodní normu.
 Neutrální filtry jsou jemná zařízení a mohou se při používání snadno poškodit. Mělo by se s nimi manipulovat co nejméně, a pokud je to nezbytné, mělo by se tak dít s opatrností, aby nedošlo k poškrábání nebo znečištění filtru.
 Dodatek 5
 Postup kalibrace
 1. KALIBRACE ANALYTICKÝCH PŘÍSTROJŮ
 1.1. Úvod
 Každý analyzátor se musí kalibrovat tak často, jak je nutné, aby splňoval požadavky na přesnost podle tohoto předpisu. V tomto odstavci je popsán postup kalibrace pro analyzátory uvedené v odstavci 3 dodatku 4 a v odstavci 1 dodatku 7.
 1.2. Kalibrační plyny
 Je nutné respektovat dobu trvanlivosti všech kalibračních plynů.
 Musí se zaznamenat datum exspirace kalibračních plynů podle údajů výrobce.
 1.2.1.
 Čisté plyny
 Požadovaná čistota plynů je vymezena mezními hodnotami znečištění, které jsou uvedeny níže. K dispozici musí být následující plyny:
 čištěný dusík
 (znečištění ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO),
 čištěný kyslík
 (čistota > 99,5 obj. % O2),


text:
směs vodíku s heliem
 (40 % ± 2 % vodíku, zbytek helium)
 (znečištění ≤ 1 ppm C1, ≤ 400 ppm CO2),
 čištěný syntetický vzduch
 (znečištění ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)
 (obsah kyslíku mezi 18 % a 21 % obj.),
 čištěný propan nebo CO k přezkoušení CVS.
 1.2.2.
 Kalibrační plyny a kalibrační plyny rozpětí
 K dispozici musí být směsi plynů s tímto chemickým složením:
 C3H8 a čištěný syntetický vzduch (viz odstavec 1.2.1),
 CO a čištěný dusík,
 NOx a čištěný dusík (množství NO2 obsažené v tomto kalibračním plynu nesmí překračovat 5 % obsahu NO),
 CO2 a čištěný dusík,
 CH4 a čištěný syntetický vzduch,
 C2H6 a čištěný syntetický vzduch.
 Poznámka: Přípustné jsou i jiné kombinace plynů za předpokladu, že vzájemně nereagují.
 Skutečná koncentrace kalibračního plynu a kalibračního plynu rozpětí se smí lišit od jmenovité hodnoty v rozmezí ± 2 %. Všechny koncentrace kalibračního plynu se musí udávat v objemových jednotkách (objemová % nebo objemové ppm).
 Plyny použité ke kalibraci a ke kalibraci rozpětí se mohou také získat použitím oddělovače plynů a ředěním čištěným N2 nebo čištěným syntetickým vzduchem. Přesnost směšovacího zařízení musí být taková, aby se koncentrace zředěných kalibračních plynů mohly určit s přesností ± 2 %.
 1.2.3.
 Použití přesných směšovacích zařízení
 Plyny použité ke kalibraci a ke kalibraci plného rozsahu se mohou také získat přesnými směšovacími zařízeními (oddělovači plynů) a ředěním čištěným N2 nebo čištěným syntetickým vzduchem. Přesnost směšovacího zařízení musí být taková, aby koncentrace smíchaných kalibračních plynů mohly být určeny s přesností ± 2 %. Tato přesnost znamená, že obsah primárních plynů použitých ke smísení musí být znám s přesností nejméně ± 1 % s vazbou na vnitrostátní nebo mezinárodní normy pro plyny. Ověření se vykoná při rozsahu od 15 % do 50 % plného rozsahu stupnice pro každou kalibraci provedenou s použitím směšovacího zařízení.
 Volitelně je možno ověřit směšovací zařízení přístrojem, který je ze své podstaty lineární, např. použitím plynu NO s detektorem CLD. Hodnota pro plný rozsah přístroje se nastaví kalibračním plynem rozpětí přímo připojeným k přístroji. Směšovací zařízení se ověří při použitých nastaveních a jmenovitá hodnota se porovná s koncentrací změřenou přístrojem. Zjištěný rozdíl musí být v každém bodu v rozmezí 1 % jmenovité hodnoty.
 1.3. Postup práce s analyzátory a systém k odběru vzorků
 Postup užití analyzátorů musí být ve shodě s instrukcemi o uvádění do provozu a o užívání podle pokynů výrobce přístrojů. Musí se také dodržovat minimální požadavky uvedené v odstavcích 1.4 až 1.9.
 1.4. Zkouška těsnosti
 Musí se přezkoušet těsnost systému. K tomuto účelu se odpojí sonda z výfukového systému a uzavře se její konec. Pak se uvede do chodu čerpadlo analyzátoru. Po počáteční stabilizaci musí všechny průtokoměry ukazovat nulu. V opačném případě je třeba zkontrolovat odběrná potrubí a odstranit závadu.
 Maximální přípustná netěsnost na straně podtlaku je 0,5 % skutečného průtoku v provozu v části systému, který je zkoušen. Ke stanovení skutečných průtoků v provozu je možné použít průtoky analyzátorem a průtoky obtokem.
 Další možností je vyprázdnění systému na podtlak nejméně 20


text:
kPa (80 kPa absolutních). Po počáteční stabilizaci nesmí přírůstek tlaku Δp (kPa/min) v systému přesáhnout:
 Δp = p/Vs × 0,005 × qvs
 kde:
 Vs
 =
 objem systému, l
 qvs
 =
 průtok v systému, l/min
 Jiným možným postupem je zavedení skokové změny koncentrace na začátku odběrného potrubí přepnutím z nulovacího plynu na kalibrační plyn rozpětí. Jestliže po přiměřené době udává indikace koncentraci o přibližně 1 % nižší, než je zavedená koncentrace, svědčí to o problémech s kalibrací nebo s těsností.
 1.5. Kontrola doby odezvy analytického systému
 K vyhodnocení doby odezvy musí být nastavení systému naprosto stejná jako během měření při zkušce (tj. tlak, průtoky, nastavení filtrů na analyzátorech a všechny ostatní vlivy na dobu odezvy). Určení doby odezvy se provádí změnou plynu přímo na vstupu odběrné sondy. Ke změně plynu musí dojít v době kratší než 0,1 sekundy. Plyny použité ke zkoušce musí vyvolat změnu koncentrace nejméně 60 % plného rozsahu stupnice.
 Zaznamená se křivka koncentrace každé jednotlivé složky plynu. Doba odezvy se definuje jako časový rozdíl mezi změnou plynu a odpovídající změnou zaznamenané koncentrace. Doba odezvy systému (t90) se skládá z doby zpoždění oproti měřicímu detektoru a doby náběhu detektoru. Doba zpoždění se definuje jako doba od změny (t0) k odezvě u 10 % konečné udávané hodnoty (t10). Doba náběhu se vymezuje jako doba mezi odezvou u 10 % a 90 % posledních udávaných hodnot (t90 – t10).
 Pro časovou synchronizaci signálů analyzátoru a průtoku výfukových plynů v případě měření surových výfukových plynů se doba transformace definuje jako doba od změny (t0) k odezvě u 50 % konečné udávané hodnoty (t50).
 Doba odezvy systému musí být ≤ 10 sekund při době náběhu ≤ 3,5 sekundy pro všechny regulované složky (CO, NOx, HC nebo NMHC) a pro všechny rozsahy.
 1.6. Kalibrace
 1.6.1.
 Sestava přístrojů
 Sestava přístrojů se kalibruje a kalibrační křivky se ověří kalibračními plyny. Musí se použít tytéž průtoky plynu, jako když se odebírají vzorky výfukových plynů.
 1.6.2.
 Doba zahřátí
 Doba zařáyí musí odpovídat doporučení výrobce. Pokud tato doba není uvedena, doporučuje se k ohřívání analyzátorů doba nejméně dvou hodin.
 1.6.3.
 Analyzátory NDIR a HFID
 Je-li třeba, seřídí se analyzátor NDIR, a optimalizuje se plamen u analyzátoru HFID (odstavec 1.8.1).
 1.6.4.
 Stanovení kalibrační křivky
 a)
 Kalibruje se každý normálně používaný pracovní rozsah.
 b)
 Při použití čištěného syntetického vzduchu (nebo dusíku) se musí analyzátory CO, CO2, NOx, a HC nastavit na nulu.
 c)
 Do analyzátorů se zavedou odpovídající kalibrační plyny, zaznamenají se hodnoty a sestrojí se kalibrační křivka.
 d)
 Kalibrační křivka se sestrojí nejméně v šesti bodech kalibrace (kromě nuly), jejichž rozložení v pracovním rozsahu musí být co nejrovnoměrnější. Nejvyšší jmenovitá koncentrace musí být rovna nejméně 90 % plného rozsahu stupnice.
 e)
 Kalibrační křivka se vypočte postupem nejmenších čtverců. Může se použít ta lineární nebo nelineární rovnice, která nejvíce vyhovuje.
 f)
 Kalibrační body se smí odchylovat od křivky, která nejvíce vyhovuje podle postupu nejmenších čtverců, nejvýše o ± 2 % udané hodnoty nebo o ±0,3 % hodnoty plného rozsahu stupnice, podle toho, která hodnota je větší.
 g)
 Zkontroluje se nastavení nuly,


text:
a je-li to nutné, postup kalibrace se opakuje.
 1.6.5.
 Alternativní postupy
 Jestliže se prokáže, že rovnocennou přesnost může zajistit jiný postup (např. počítač, elektronicky ovládaný přepínač rozsahů atd.), mohou se tyto postupy použít.
 1.6.6.
 Kalibrace analyzátoru sledovacího plynu pro měření průtoku výfukových plynů
 Kalibrační křivka se sestrojí nejméně v šesti bodech kalibrace (kromě nuly), jejichž rozložení v pracovním rozsahu musí být co nejrovnoměrnější. Nejvyšší jmenovitá koncentrace musí být rovna nejméně 90 % plného rozsahu stupnice. Kalibrační křivka se vypočte postupem nejmenších čtverců.
 Body kalibrace se smí odchylovat od křivky, která nejvíce vyhovuje podle postupu nejmenších čtverců, nejvýše o ± 2 % udané hodnoty nebo o ±0,3 % hodnoty plného rozsahu stupnice, podle toho, která je větší.
 Analyzátor se před zkouškou vynuluje a kalibruje, k čemuž se použije nulovací plyn a kalibrační plyn rozpětí, jehož jmenovitá hodnota je větší než 80 % plného rozsahu stupnice analyzátoru.
 1.6.7.
 Ověření kalibrace
 Každý běžně používaný pracovní rozsah se musí před každou analýzou ověřit následujícím postupem.
 Kalibrace se ověřuje použitím nulovacího plynu a kalibračního plynu rozpětí, jehož jmenovitá hodnota je vyšší než 80 % plné hodnoty měřicího rozsahu stupnice.
 Jestliže se pro dva uvažované body liší zjištěná hodnota od deklarované referenční hodnoty nejvýše o ± 4 % plného rozsahu stupnice, je možno změnit parametry seřízení. Pokud tomu tak není, musí se sestrojit nová kalibrační křivka podle odstavce 1.5.5.
 1.7. Zkouška účinnosti konvertoru NOx
 Účinnost konvertoru používaného ke konverzi NO2 na NO se musí zkoušet podle odstavců 1.7.1 až 1.7.8 (obrázek 6).
 1.7.1.
 Zkušební sestava
 Účinnost konvertorů lze kontrolovat ozonizátorem s použitím zkušební sestavy podle obrázku 6 (viz také odstavec 3.3.5 dodatku 4 této přílohy) dále popsaným postupem.
 1.7.2.
 Kalibrace
 Detektory CLD a HCLD se kalibrují v nejčastěji používaném rozsahu nulovacím plynem a kalibračním plynem rozpětí podle specifikací výrobce (kalibrační plyn rozpětí musí mít obsah NO, který odpovídá asi 80 % pracovního rozsahu, a koncentrace NO2 ve směsi plynů musí být nižší než 5 % koncentrace NO). Analyzátor NOx musí být v režimu NO seřízen tak, aby kalibrační plyn neprocházel konvertorem. Indikovaná koncentrace se zaznamenává.
 1.7.3.
 Výpočet
 Účinnost konvertoru NOx se vypočte takto:
 kde:
 a
 =
 je koncentrace NOx podle odstavce 1.7.6
 b
 =
 je koncentrace NOx podle odstavce 1.7.7
 c
 =
 je koncentrace NO podle odstavce 1.7.4
 d
 =
 je koncentrace NO podle odstavce 1.7.5
 1.7.4.
 Přidávání kyslíku
 Přípojkou T se do proudu plynu nepřetržitě přidává kyslík nebo nulovací vzduch, dokud není indikovaná koncentrace asi o 20 % nižší než indikovaná kalibrační koncentrace podle odstavce 1.7.2 (analyzátor je v režimu NO). Zaznamená se indikovaná koncentrace „c“. Ozonizátor zůstává během celé této operace mimo činnost.
 1.7.5.
 Aktivace ozonizátoru
 Ozonizátor se aktivuje tak, aby vyráběl dostatek ozónu ke snížení koncentrace NO na asi 20 % (nejméně 10 %) kalibrační koncentrace uvedené v odstavci 1.7.2. Zaznamená se indikovaná koncentrace „d“ (analyzátor je v režimu NO).
 1.7.6.
 Režim NOx
 Analyzátor se pak přepne do režimu NOx, aby směs plynů (skládající se z NO, NO2, O2 a N2) nyní procházela konvertorem. Zaznamená se indikovaná koncentrace „a“ (analyzátor je v režimu


text:
NOx).
 1.7.7.
 Deaktivace ozonizátoru
 Ozonizátor se deaktivuje. Směs plynů popsaná v odstavci 1.7.6 prochází konvertorem do detektoru. Zaznamená se indikovaná koncentrace „b“ (analyzátor je v režimu NOx).
 1.7.8.
 Režim NO
 Je-li ozonizátor deaktivován, přepnutím do režimu NO se také uzavře průtok kyslíku nebo syntetického vzduchu. Údaj NOx na analyzátoru se nesmí lišit o více než ± 5 % od změřené hodnoty podle odstavce 1.7.2 (analyzátor je v režimu NO).
 1.7.9.
 Interval zkoušky
 Účinnost konvertoru se musí přezkoušet před každou kalibrací analyzátoru NOx.
 1.7.10.
 Požadavek na účinnost
 Účinnost konvertoru nesmí být menší než 90 %, rozhodně se však doporučuje účinnost větší než 95 %.
 Poznámka: Jestliže ozonizátor nemůže dosáhnout snížení z 80 % na 20 % podle odstavce 1.7.5, je-li analyzátor nastavený na nejčastěji používaný rozsah, použije se nejvyšší rozsah, kterým se takového snížení dosáhne.
 Obrázek 6
 Schéma zařízení k určení účinnosti konvertoru NOx
 1.8. Seřízení FID
 1.8.1.
 Optimalizace odezvy detektoru
 Analyzátor FID musí být seřízen podle pokynů výrobce přístroje. Pro optimalizaci odezvy v nejobvyklejším pracovním rozsahu se použije kalibrační plyn rozpětí ze směsi propanu se vzduchem.
 Do analyzátoru se při průtocích paliva a vzduchu nastavených podle doporučení výrobce zavede kalibrační plyn rozpětí s 350 ± 75 ppm C. Odezva se při daném průtoku paliva určí z rozdílu mezi odezvou na kalibrační plyn rozpětí a odezvou na nulovací plyn. Průtok paliva se postupně seřídí nad hodnotu uvedenou výrobcem a pod tuto hodnotu. Při těchto průtocích paliva se zaznamená odezva na kalibrační plyn rozpětí a na nulovací plyn. Rozdíl mezi odezvou na kalibrační plyn rozpětí a nulovací plyn se vynese jako křivka a průtok paliva se seřídí ke straně křivky s bohatou směsí.
 1.8.2.
 Faktory odezvy na uhlovodíky
 Analyzátor se kalibruje směsí propanu se vzduchem a čištěným syntetickým vzduchem podle odstavce 1.5.
 Faktory odezvy se určí při uvedení analyzátoru do provozu a po delším servisním intervalu. Faktor odezvy Rf pro určitý druh uhlovodíku je poměrem mezi hodnotou C1 indikovanou analyzátorem FID a koncentrací plynu v lahvi vyjádřenou v ppm C1.
 Koncentrace zkušebního plynu musí být taková, aby poskytovala odezvu na přibližně 80 % plného rozsahu stupnice. Koncentrace musí být známa s přesností ± 2 % ve vztahu ke gravimetrické normalizované hodnotě vyjádřené objemově. Kromě toho musí být láhev s plynem stabilizována po dobu 24 hodin při teplotě 298 K ± 5 K (25 oC ± 5 oC).
 Použijí se tyto zkušební plyny a doporučují se tyto faktory relativní odezvy:
 methan a čištěný syntetický vzduch: 1,00 ≤ Rf ≤ 1,15
 propylen a čištěný syntetický vzduch: 0,90 ≤ Rf ≤ 1,10
 toluen a čištěný syntetický vzduch: 0,90 ≤ Rf ≤ 1,10
 Tyto hodnoty jsou vztaženy k faktoru odezvy Rf = 1,00 pro propan a čištěný syntetický vzduch.
 1.8.3.
 Kontrola rušivého vlivu kyslíku
 Kontrola rušivého vlivu kyslíku se provede při uvádění analyzátoru do provozu a po delším servisním intervalu.
 Faktor odezvy je vymezen v odstavci 1.8.2 a určí se postupem uvedeným v tomtéž odstavci. Použije se tento zkušební plyn a doporučuje se tento faktor relativní odezvy:
 propan a dusík 0,95 ≤ Rf ≤ 1,05.
 Tato


text:
hodnota je vztažena k faktoru odezvy Rf = 1,00 pro propan a čištěný syntetický vzduch.
 Koncentrace kyslíku ve vzduchu hořáku FID se smí lišit od koncentrace kyslíku ve vzduchu hořáku použitého při poslední kontrole rušivého vlivu kyslíku nejvýše o ± 1 mol %. Jestliže je tento rozdíl větší, musí se rušivý vliv kyslíku zkontrolovat a analyzátor se musí v případě potřeby seřídit.
 1.8.4.
 Účinnost separátoru uhlovodíků jiných než methan (NMC, jen pro plynové motory na NG)
 NMC se používá k odstraňování uhlovodíků jiných než methan ze vzorku plynu tak, že se oxidují všechny uhlovodíky kromě methanu. V ideálním případě je konverze methanu 0 % a konverze ostatních uhlovodíků představovaných ethanem 100 %. K přesnému měření NMHC se určí obě účinnosti a použijí se k výpočtu hmotnostního průtoku emisí NMHC (viz odstavec 5.4 dodatku 2 přílohy 4A).
 1.8.4.1.
 Účinnost vztažená k methanu
 Kalibrační plyn methanu se vede detektorem FID s obtokem NMC a bez tohoto obtoku a obě koncentrace se zaznamenají. Účinnost se určí takto:
 kde:
 cw
 =
 koncentrace HC při průtoku CH4 přes NMC
 cw/o
 =
 koncentrace HC při obtoku CH4 mimo NMC
 1.8.4.2.
 Účinnost vztažená k ethanu
 Kalibrační plyn ethanu se vede skrz FID s obtokem mimo NMC a bez tohoto obtoku a obě koncentrace se zaznamenají. Účinnost se určí takto:
 kde:
 cw
 =
 koncentrace HC při průtoku C2H6 přes NMC
 cw/o
 =
 koncentrace HC při obtoku C2H6 mimo NMC
 1.9. Rušivé vlivy u analyzátorů CO, CO2, a NOx
 Plyny, které jsou obsaženy ve výfukových plynech a které nejsou analyzovanými plyny, mohou rušit indikované hodnoty více způsoby. K pozitivnímu rušení dochází u přístrojů NDIR, když má rušivý plyn stejný účinek jako měřený plyn, avšak v menší míře. K negativnímu rušení dochází u přístrojů NDIR, když rušivý plyn rozšiřuje pásmo absorpce měřeného plynu, a v přístrojích CLD, když rušivý plyn potlačuje záření. Kontroly rušivých vlivů podle odstavců 1.9.1 a 1.9.2 se musí provádět před uvedením analyzátoru do provozu a po delším servisním intervalu.
 1.9.1.
 Kontrola rušivých vlivů u analyzátoru CO
 Činnost analyzátoru CO může rušit voda a CO2. Proto se nechá při pokojové teplotě probublávat vodou kalibrační plyn rozpětí CO2 s koncentrací od 80 % do 100 % plného rozsahu stupnice při maximálním pracovním rozsahu používaném při zkoušce a zaznamená se odezva analyzátoru. Odezva analyzátoru smí být nejvýše 1 % plného rozsahu stupnice pro rozsahy nejméně 300 ppm nebo nejvýše 3 ppm pro rozsahy pod 300 ppm.
 1.9.2.
 Kontrola rušivých vlivů u analyzátoru NOx
 Dvěma plyny, kterým se musí věnovat pozornost u analyzátorů CLD (a HCLD), jsou CO2 a vodní pára. Rušivé odezvy těchto plynů jsou úměrné jejich koncentracím, a proto vyžadují užití zkušebních postupů k určení rušivých vlivů při jejich nejvyšších koncentracích očekávaných při zkouškách.
 1.9.2.1.
 Kontrola rušivého vlivu CO2
 Kalibrační plyn rozpětí CO2 s koncentraci od 80 % do 100 % plného rozsahu stupnice při maximálním pracovním rozsahu se nechá procházet analyzátorem NDIR a zaznamená se hodnota CO2 jako hodnota A. Tento plyn se pak ředí na přibližně 50 % kalibračním plynem rozpětí NO a nechá se procházet


text:
NDIR a (H)CLD, přičemž se hodnoty CO2 a NO zaznamenají jako hodnoty B a C. Pak se uzavře přívod CO2 a detektorem (H)CLD prochází jen kalibrační plyn rozpětí NO a hodnota NO se zaznamená jako hodnota D.
 Rušivý vliv, který nesmí být větší než 3 % plného rozsahu stupnice, se vypočte takto:
 kde:
 A
 =
 je koncentrace nezředěného CO2 měřená analyzátorem NDIR v %
 B
 =
 je koncentrace zředěného CO2 měřená analyzátorem NDIR v %
 C
 =
 je koncentrace zředěného NO měřená detektorem (H)CLD v ppm
 D
 =
 je koncentrace nezředěného NO měřená detektorem (H)CLD v ppm
 Je možno použít jiné postupy ředění a kvantitativního určení hodnot kalibračního plynu rozpětí CO2 a NO, např. dynamické směšování.
 1.9.2.2.
 Kontrola rušivého vlivu vodní páry
 Tato kontrola platí jen pro měření koncentrace plynu ve vlhkém stavu. Výpočet rušivého vlivu vodní páry musí uvažovat ředění kalibračního plynu NO rozpětí vodní párou a úpravu koncentrace vodní páry ve směsi na hodnotu očekávanou při zkoušce.
 Kalibrační plyn rozpětí NO s koncentrací 80 % až 100 % plného rozsahu stupnice v běžném pracovním rozsahu se nechá procházet detektorem (H)CLD a zaznamená se hodnota NO jako hodnota D. Kalibrační plyn rozpětí NO se pak nechá při teplotě místnosti probublávat vodou a procházet detektorem (H)CLD a zaznamená se hodnota NO jako hodnota C. Určí se absolutní pracovní tlak analyzátoru a teplota vody a zaznamenají se jako hodnoty E a F. Určí se tlak nasycených par směsi, který odpovídá teplotě probublávané vody F, a zaznamená se jako hodnota G. Koncentrace vodní páry (H, v %) ve směsi se vypočte takto:
 H = 100 × (G/E)
 Očekávaná koncentrace De zředěného kalibračního plynu rozpětí NO (ve vodní páře) se vypočte takto:
 De = D × (1 - H/100)
 U výfukových plynů vznětového motoru se odhadne maximální koncentrace vodní páry (Hm, v %) očekávaná při zkoušce, za předpokladu atomového poměru H/C paliva 1,8 : 1, z koncentrace nezředěného kalibračního plynu rozpětí CO2 (A, hodnota změřená podle odstavce 1.9.2.1) takto:
 Hm = 0,9 × A
 Rušivý vliv vodní páry, který nesmí být větší než 3 %, se vypočte takto:
 procento rušivého vlivu = 100 × ((De - C)/De) × (Hm/H)
 kde:
 De
 =
 očekávaná koncentrace zředěného NO v ppm
 C
 =
 je koncentrace zředěného NO v ppm
 Hm
 =
 maximální koncentrace vodní páry v %
 H
 =
 skutečná koncentrace vodní páry v %
 Poznámka
 :
 Pro tuto kontrolu je důležité, aby kalibrační plyn rozpětí NO obsahoval co nejmenší koncentraci NO2, protože při výpočtu rušivého vlivu se nebrala v úvahu absorpce NO2 ve vodě.
 1.10. Intervaly mezi kalibracemi
 Analyzátory se musí kalibrovat podle odstavce 1.5 nejméně každé tři měsíce nebo vždy, když se provedou na systému opravy nebo změny, které by mohly kalibraci ovlivnit.
 2. KALIBRACE SYSTÉMU CVS
 2.1. Obecně
 Systém CVS se musí kalibrovat přesným průtokoměrem, který splňuje vnitrostátní nebo mezinárodní normy, a zařízením škrtícím průtok. Průtok systémem se měří při různých nastaveních škrcení a měří se řídicí parametry systému a určuje se jejich vztah k průtoku.
 Mohou se použít různé typy průtokoměrů, např.


text:
kalibrovaná Venturiho trubice, kalibrovaný laminární průtokoměr, kalibrovaný turbinový průtokoměr.
 2.2. Kalibrace objemového dávkovacího čerpadla (PDP)
 Všechny parametry čerpadla se musí měřit současně s parametry průtokoměru, který je zapojen sériově s čerpadlem. Sestrojí se křivka závislosti vypočteného průtoku (v m3/min na vstupu čerpadla při absolutním tlaku a absolutní teplotě) na korelační funkci, která je hodnotou specifické kombinace parametrů čerpadla. Pak se sestaví lineární rovnice vztahu mezi průtokem čerpadla a korelační funkcí. Jestliže má systém CVS pohon s více rychlostmi, provede se kalibrace pro každou použitou rychlost. V průběhu kalibrace se musí udržovat stabilní teplota.
 2.2.1.
 Analýza údajů
 Průtok vzduchu Qs při každém nastavení škrcení (nejméně 6 nastavení) se vypočte v m3/min z údajů průtokoměru s použitím postupu předepsaného výrobcem. Pak se takto přepočte průtok vzduchu na průtok čerpadla V0 v m3/ot při absolutní teplotě a absolutním tlaku na vstupu čerpadla:
 kde:
 qvCVS
 =
 průtok vzduchu při běžných podmínkách (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 teplota na vstupu čerpadla, K
 pp
 =
 absolutní tlak na vstupu čerpadla (pB – p1), kPa
 n
 =
 otáčky čerpadla, ot/s
 Aby se vzalo v úvahu vzájmené ovlivňování kolísání tlaku v čerpadle a míry ztrát v čerpadle, vypočte se korelační funkce X0 mezi otáčkami čerpadla, rozdílem tlaku mezi vstupem a výstupem čerpadla a absolutním tlakem na výstupu čerpadla takto:
 kde:
 Δpp
 =
 rozdíl tlaku mezi vstupem a výstupem čerpadla, kPa
 pp
 =
 absolutní tlak na výstupu čerpadla, kPa
 Lineární úpravou postupem nejmenších čtverců se odvodí tato kalibrační rovnice:
 D0 a m jsou konstanty úseku na ose souřadnic a sklonu, které popisují regresní přímky.
 U systému CVS s více rychlostmi musí být kalibrační křivky sestrojené pro různé rozsahy průtoku čerpadla přibližně rovnoběžné a hodnoty úseku na ose souřadnic D0 se musí zvětšovat s poklesem průtoku čerpadla.
 Hodnoty vypočtené z rovnice se smějí lišit nejvýše o ±0,5 % od změřené hodnoty V0. Hodnoty m se mění od jednoho čerpadla k druhému. Přítok částic způsobí v průběhu času zmenšování ztrát v čerpadle, což se odráží v menších hodnotách m. Proto se kalibrace musí provést při uvedení čerpadla do provozu, po větší údržbě, a jestliže ověření celého systému (odstavec 2.4) ukazuje změnu míry ztrát.
 2.3. Kalibrace Venturiho trubice s kritickým prouděním (CFV)
 Kalibrace CFV vychází z rovnice průtoku pro Venturiho trubici s kritickým průtokem. Průtok plynu je funkcí vstupního tlaku a teploty.
 2.3.1.
 Analýza údajů
 Průtok vzduchu Qs při každém nastavení škrcení (nejméně 8 nastavení) se vypočte v m3/min z údajů průtokoměru s použitím postupu předepsaného výrobcem. Kalibrační koeficient se vypočte z kalibračních údajů pro každé nastavení takto:
 kde:
 qvCVS
 =
 průtok vzduchu při běžných podmínkách (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 teplota na vstupu Venturiho trubice, K
 pp
 =
 absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice, kPa
 K určení rozsahu kritického proudění se sestrojí křivka Kv jako funkce tlaku na vstupu Venturiho trubice. Při kritickém (škrceném) průtoku má Kv poměrně konstantní hodnotu. Při poklesu tlaku (zvyšujícím se podtlaku) se průtok Venturiho trubicí uvolňuje a Kv se zmenšuje, což ukazuje, že CFV pracuje mimo přípustný rozsah.
 Pro nejméně osm bodů


text:
v oblasti kritického proudění se vypočtou průměrná hodnota Kv a směrodatná odchylka. Směrodatná odchylka nesmí překročit ±0,3 % průměrné hodnoty KV.
 2.4. Kalibrace Venturiho trubice s podzvukovým prouděním (SSV)
 Kalibrace SSV vychází z rovnice průtoku pro Venturiho trubici s podzvukovým prouděním. Průtok plynu je funkcí vstupního tlaku a teploty, poklesu tlaku mezi vstupem a hrdlem SVV.
 2.4.1.
 Analýza údajů
 Průtok vzduchu (QSSV) při každém nastavení škrcení (nejméně 16 nastavení) se vypočte v m3/min z údajů průtokoměru s použitím postupu předepsaného výrobcem. Koeficient průtoku se vypočte z kalibračních údajů pro každé nastavení takto:
 kde:
 QSSV
 =
 průtok vzduchu při běžných podmínkách (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 teplota na vstupu Venturiho trubice, K
 d
 =
 průměr hrdla SSV, m
 rp
 =
 poměr hrdla SSV k absolutnímu statickému tlaku na vstupu =
 rD
 =
 poměr průměru hrdla SSV d k vnitřnímu průměru přívodní trubky D
 K určení rozsahu podzvukového proudění se sestrojí křivka Cd jako funkce Reynoldsova čísla na hrdle SSC. Re na hrdle SSV se vypočte podle tohoto vzorce:
 kde:
 A1
 =
 soubor konstant a převodů jednotek
 QSSV
 =
 průtok vzduchu při běžných podmínkách (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 d
 =
 průměr hrdla SSV, m
 μ
 =
 absolutní nebo dynamická viskozita plynu vypočtená podle tohoto vzorce:
 b
 =
 empirická konstanta = 1,458 x 106, kg/ms K0,5
 S
 =
 empirická konstanta = 110,4 K
 Protože QSSV je údajem potřebným pro vzorec k výpočtu Re, musí výpočty začít s počátečním odhadem hodnoty pro QSSV nebo Cd kalibrační Venturiho trubice a musí se opakovat tak dlouho, dokud QSSV nekonverguje. Konvergenční postup musí mít přesnost nejméně 0,1 %.
 Pro minimálně šestnáct bodů v oblasti podzvukového proudění musí být hodnoty Cd vypočtené na základě výsledné rovnice pro přizpůsobení kalibrační křivky v rozmezí ±0,5 % naměřené hodnoty Cd pro každý kalibrační bod.
 2.5. Ověření celého systému
 Celková přesnost systému pro odběr vzorků a analytického systému CVS se určí zavedením známého množství znečišťujícího plynu do systému za běžného provozu. Znečišťující látka se analyzuje a vypočte se hmotnost podle odstavce 4.3 dodatku 2 přílohy 4A kromě propanu, u něhož se použije faktor 0,000472 místo hodnoty 0,000479 pro HC. Použije se jeden ze dvou následujících postupů.
 2.5.1.
 Měření clonou pro kritické proudění
 Známé množství čistého plynu (oxid uhelnatý nebo propan) se vpustí do systému CVS kalibrovanou clonou pro kritické proudění. Jestliže je tlak na vstupu dostatečně velký, není průtok, který se seřídí clonou s kritickým prouděním, závislý na tlaku na výstupu clony (= kritické proudění). Systém CVS je v provozu jako při běžné zkoušce emisí z výfuku po dobu 5 až 10 minut. Vzorek plynu se analyzuje obvyklým zařízením (odběrný vak nebo postup integrace) a vypočte se hmotnost plynu. Takto určená hmotnost se smí lišit nejvýše o ± 3 % od známé hmotnosti vpuštěného plynu.
 2.5.2.
 Měření gravimetrickým postupem
 S přesností ±0,01 gramu se určí hmotnost malé láhve naplněné oxidem uhelnatým nebo propanem. Systém CVS je v provozu jako při běžné zkoušce emisí z výfuku po dobu 5 až 10 minut, přičemž se oxid uhelnatý nebo propan vpouští do


text:
systému. Množství čistého plynu, které se uvolní, se určí z hmotnostního rozdílu zjištěného vážením. Vzorek plynu se analyzuje obvyklým zařízením (odběrný vak nebo postup integrace) a vypočte se hmotnost plynu. Takto určená hmotnost se smí lišit nejvýše o ± 3 % od známé hmotnosti vpuštěného plynu.
 3. KALIBRACE SYSTÉMU PRO MĚŘENÍ ČÁSTIC
 3.1. Úvod
 Kalibrace systému pro měření částic se omezuje na průtokoměry používané k určení průtoku vzorku a ředicího poměru. Každý průtokoměr musí být kalibrován tak často, jak je nutné, aby splňoval požadavky na přesnost podle tohoto předpisu. Postup kalibrace, který je nutno použít, je popsán v odstavci 3.2.
 3.2. Měření průtoku
 3.2.1.
 Periodická kalibrace
 a)
 Aby byl splněn požadavek na absolutní přesnost měření průtoku podle odstavce 2.2 dodatku 4 této přílohy, průtokoměr nebo přístroje k měření průtoku musí být kalibrovány přesným průtokoměrem, který odpovídá mezinárodním nebo vnitrostátním normám.
 b)
 Jestliže se průtok vzorku plynu určuje diferenciálním měřením toku, musí být průtokoměr nebo přístroje k měření průtoku kalibrovány jedním z následujících postupů, tak aby průtok sondou qmp do tunelu splňoval požadavky na přesnost podle odstavce 4.2.5.2 dodatku 4 této přílohy:
 i)
 Průtokoměr qmdw se zapojí v sérii s průtokoměrem qmdew, rozdíl mezi dvěma průtokoměry se kalibruje pro nejméně 5 bodů seřízení, přičemž hodnoty průtoku jsou rovnoměrně rozloženy mezi nejnižší hodnotou qmdw použitou při zkoušce a hodnotou qmdew použitou při zkoušce. Ředicí tunel může být obtečen.
 ii)
 Kalibrovaný přístroj k měření hmotnostního průtoku se zapojí v sérii s průtokoměrem pro qmdew a zkontroluje se přesnost hodnoty použité pro zkoušku. Poté se kalibrovaný přístroj k měření hmotnostního průtoku zapojí v sérii s průtokoměrem pro qmdw a zkontroluje se přesnost pro nejméně 5 nastavení odpovídajících ředicímu poměru mezi 3 a 50 (vztaženo na qmdew použitý při zkoušce).
 (iii)
 Přenosová trubka TT se odpojí od výfuku a připojí se k ní kalibrovaný přístroj k měření průtoku s vhodným rozsahem pro měření qmp. Poté se qmdew nastaví na hodnotu použitou při zkoušce a qmdw se následně nastaví na nejméně 5 hodnot odpovídajících ředicím poměrům q mezi 3 a 50. Nebo je možno použít speciální kalibrační proudovou dráhu, v níž je tunel obtečen, ale celkový a ředicí vzduch proudí příslušnými průtokoměry jako při skutečné zkoušce.
 iv)
 Do přenosové trubky TT se přivede sledovací plyn. Sledovacím plynem může být složka výfukových plynů, např. CO2 nebo NOx. Po ředění v tunelu se měří složka sledovacího plynu. Měření se provádí pro 5 ředicích poměrů mezi 3 a 50. Přesnost proudění vzorku se určí z ředicího poměru rd:
 c)
 Přesnost analyzátorů plynu je nutno vzít v úvahu při záruce přesnosti qmp.
 3.2.2.
 Kontrola průtoku uhlíku
 a)
 K odhalení problémů při měření a ověření správné funkce systému s ředěním části toku se doporučuje kontrola průtoku uhlíku s využitím skutečných výfukových plynů. Kontrolu průtoku uhlíku je nutno provést nejméně pokaždé, když je namontován nový motor, nebo došlo-li k významné změně konfigurace zkušebního stanoviště.
 b)
 Motor musí běžet na maximální točivý moment při plném zatížení a otáčkách nebo v jiném ustáleném režimu, při němž vzniká 5 % nebo více emisí CO2. Systém


text:
odběru vzorků s ředěním části toku musí fungovat s faktorem ředění přibližně 15: 1.
 c)
 Provádí-li se kontrola průtoku uhlíku, použije se postup uvedený v dodatku 6 této přílohy. Průtoky uhlíku se vypočítají podle odstavců 2.1 až 2.3 dodatku 6 této přílohy. Všechny průtoky uhlíku se smějí navzájem lišit nejvíce o 6 %.
 3.2.3.
 Kontrola před zkouškou
 a)
 Kontrola před zkouškou se provádí v rozmezí dvou hodin před zkouškou takto:
 b)
 Přesnost průtokoměrů se zkontroluje stejným způsobem, jaký se používá pro kalibraci (viz odstavec 3.2.1 tohoto dodatku) u nejméně dvou bodů, včetně hodnot průtoku qmdw, které odpovídají ředicím poměrům mezi 5 a 15 pro hodnotu qmdew použitou při zkoušce.
 c)
 Pokud lze na základě záznamů postupu kalibrace podle odstavce 3.2.1 prokázat, že kalibrace průtokoměru je stabilní po delší dobu, je možno kontrolu před zkouškou vynechat.
 3.3. Určení doby transformace (pro systémy s ředěním části toku pouze u ETC)
 a)
 Nastavení systému pro určení doby transformace musí být naprosto stejné jako při měření zkušebního chodu. Doba transformace se určí některým z těchto postupů:
 b)
 Nezávislý referenční průtokoměr s měřicím rozsahem vhodným pro průtok sondou se zapojí v sérii se sondou a spojí se s ní. Tento průtokoměr musí mít dobu transformace kratší než 100 ms pro velikosti průtoku použité při měření doby odezvy a dostatečně malé škrcení toku, aby neovlivňovalo dynamický výkon systému s ředěním části toku, a musí být v souladu s osvědčenou technickou praxí.
 c)
 Do průtoku výfukových plynů (nebo průtoku vzduchu, pokud se vypočítává průtok výfukových plynů) systémem s částečným ředěním toku se zavede skoková změna, z nízkého průtoku na nejméně 90 % plného rozsahu stupnice. Spouštěč skokové změny musí být stejný, jako spouštěč použitý ke spuštění dopředné kontroly při skutečné zkoušce. Signál ke skokové změně průtoku a odezva průtokoměru se zaznamenávají s frekvencí záznamu nejméně 10 Hz.
 d)
 Na základě těchto údajů se určí doba transformace pro systém s ředěním části toku, což je doba od počátku signálu ke skokové změně průtoku do bodu 50 % odezvy průtokoměru. Stejným způsobem se určí doby transformace signálu qmp systému s ředěním části toku a signálu qmew, i průtokoměru výfukových plynů. Tyto signály se používají při regresních analýzách prováděných po každé zkoušce (viz odstavec 3.8.3.2 dodatku 2 této přílohy).
 e)
 Výpočet se opakuje pro nejméně pět signálů ke zvýšení a poklesu průtoku a z výsledků se vypočte průměrná hodnota. Od této hodnoty se odečte interní doba transformace (< 100 msec) referenčního průtokoměru. Výsledkem je „dopředná“ hodnota systému s ředěním části toku, která se použije v souladu s odstavcem 3.8.3.2 dodatku 2 této přílohy.
 3.4. Kontrola podmínek části toku
 Zkontrolují se rozsah rychlosti výfukových plynů a kolísání tlaku a případně se seřídí podle požadavků uvedených v odstavci 2.2.1 dodatku 7 (EP).
 3.5. Intervaly mezi kalibracemi
 Přístroje k měření průtoku se musí kalibrovat nejméně každé tři měsíce nebo vždy, když se na systému provedly opravy nebo změny, které by mohly kalibraci ovlivnit.
 4. KALIBRACE ZAŘÍZENÍ PRO MĚŘENÍ KOUŘE
 4.1. Úvod
 Opacimetr se musí kalibrovat tak často, jak je potřebné ke splnění požadavků


text:
na přesnost stanovených tímto předpisem. V tomto odstavci je popsán postup kalibrace pro analyzátory uvedené v odstavci 5 dodatku 4 a v odstavci 3 dodatku 7 této přílohy.
 4.2. Postup kalibrace
 4.2.1.
 Doba zahřátí
 Opacimetr se zahřeje a stabilizuje podle doporučení výrobce. Jestliže je opacimetr vybaven systémem proplachování vzduchem, který zamezuje úsadám na optice přístroje, měl by být tento systém také uveden do provozu a seřízen podle doporučení výrobce.
 4.2.2.
 Určení linearity odezvy
 Linearita opacimetru se kontroluje v režimu indikace opacity podle doporučení výrobce. Tři neutrální filtry známé propustnosti, které musí splňovat požadavky uvedené v odstavci 5.2.5 dodatku 4 této přílohy, se nasadí do opacimetru a hodnota se zaznamená. Neutrální filtry musí mít jmenovité opacity přibližně 10 %, 20 % a 40 %.
 Linearita se smí lišit nejvýše o ± 2 % opacity od jmenovité hodnoty neutrálního filtru. Každá nelinearita překračující výše uvedenou hodnotu se musí před zkouškou korigovat.
 4.3. Intervaly mezi kalibracemi
 Opacimetr se musí kalibrovat podle odstavce 4.2.2 nejméně každé tři měsíce nebo vždy, když se provedou na systému opravy nebo změny, které by mohly kalibraci ovlivnit.
 Dodatek 6
 Kontrola průtoku uhlíku
 1. ÚVOD
 Až na velmi malou část pochází veškerý uhlík přítomný ve výfukových plynech z paliva a až na velmi malou část se všechen projeví ve výfukových plynech jako CO2. Z této skutečnosti vychází postup kontroly ověřování systému na základě měření CO2.
 Průtok uhlíku do systémů k měření výfukových plynů je určen z průtoku paliva. Průtok uhlíku v různých bodech odběru v systémech k odběru vzorků emisí a částic je určen z koncentrací CO2 a průtoků plynů v těchto bodech.
 V tomto ohledu poskytuje známý zdroj průtoku uhlíku motor a pozorováním téhož průtoku uhlíku ve výfukové trubce a na výstupu systému k odběru vzorků částic s ředěním části toku se ověřuje těsnost a přesnost měření průtoku. Tato kontrola má tu výhodu, že součásti jsou v provozu ve skutečných podmínkách zkoušky motoru, pokud jde o teplotu a průtok.
 Na níže uvedeném schématu jsou znázorněny body odběru vzorku, v nichž se kontroluje průtok uhlíku. Dále jsou uvedeny specifické rovnice pro průtok uhlíku v každém bodu odběru vzorku.
 Obrázek 7
 Body měření ke kontrole průtoku uhlíku
 2. VÝPOČTY
 2.1. Průtok uhlíku do motoru (místo 1)
 Hmotnostní průtok uhlíku do motoru pro palivo CHαOε je dán rovnicí:
 kde:
 qmf
 =
 hmotnostní průtok paliva, kg/s
 2.2. Průtok uhlíku v surových výfukových plynech (místo 2)
 Hmotnostní průtok uhlíku ve výfukové trubce motoru se určí z koncentrace CO2 v surových výfukových plynech a hmotnostního průtoku výfukových plynů:
 kde:
 cCO2,r
 =
 koncentrace CO2 ve vlhkém stavu v surových výfukových plynech, %
 cCO2,a
 =
 koncentrace CO2 ve vlhkém stavu v okolním vzduchu, % (přibližně 0,04 %)
 qmew
 =
 hmotnostní průtok výfukových plynů ve vlhkém stavu, kg/s
 Mre
 =
 molekulová hmotnost výfukových plynů
 Měří-li se CO2 na suchém základě, převede se na vlhký základ podle odstavce 5.2 dodatku 1 této přílohy.
 2.3. Průtok uhlíku v ředicím systému (místo 3)
 Průtok uhlíku se určí z koncentrace CO2 po zředění, z hmotnostního průtoku výfukových plynů a průtoku vzorku:


text:
kde:
 cCO2, d
 =
 koncentrace CO2 ve vlhkém stavu ve zředěných výfukových plynech na výstupu ředicího tunelu, %
 cCO2 ,
 =
 koncentrace CO2 ve vlhkém stavu v okolním vzduchu, % (přibližně 0,04 %)
 qmdew
 =
 hmotnostní průtok zředěných výfukových plynů ve vlhkém stavu, kg/s
 qmew
 =
 hmotnostní průtok výfukových plynů na vlhkém základě, kg/s (pouze systém s ředěním části toku)
 qmp
 =
 průtok vzorku výfukových plynů do systému s ředěním části toku, kg/s (pouze systém s ředěním části toku)
 Mre
 =
 molekulová hmotnost výfukových plynů
 Měří-li se CO2 na suchém základě, převede se na vlhký základ podle odstavce 5.2 dodatku 1 této přílohy.
 2.4. Molekulová hmotnost (Mre) výfukových plynů se vypočte takto:
 kde:
 qmf
 =
 hmotnostní průtok paliva, kg/s
 qmaw
 =
 hmotnostní průtok nasávaného vzduchu na vlhkém základě, kg/s
 Ha
 =
 vlhkost nasávaného vzduchu, g vody na 1 kg vzduchu v suchém stavu
 Mra
 =
 molekulová hmotnost nasávaného vzduchu v suchém stavu (= 28,9 g/mol)
 α, δ, ε, γ
 =
 molární poměry vztažené na palivo C Hα Oδ Nε Sγ
 Další alternativou je použití těchto molárních hmotností:
 Mre (vznětové motory)
 = 28,9 g/mol
 Mre (LPG)
 = 28,6 g/mol
 Mre (NG)
 = 28,3 g/mol
 Dodatek 7
 Analytické systémy a systémy pro odběr vzorků
 1. URČENÍ PLYNNÝCH EMISÍ
 1.1. Úvod
 Odstavec 1.2 a obrázky 7 a 8 obsahují podrobné popisy doporučených systémů pro odběr vzorků a doporučených analytických systémů. Protože různá uspořádání mohou poskytovat rovnocenné výsledky, nepožaduje se přesná shoda s obrázky 7 a 8. Ke získání dalších informací a ke koordinaci funkcí dílčích systémů mohou být použity další části, jako jsou přístroje, ventily, elektromagnety, čerpadla a spínače. Jiné části, které nejsou potřebné k udržování přesnosti některých systémů, mohou být vyloučeny, jestliže je jejich vyloučení založeno na osvědčeném odborném úsudku.
 Obrázek 7
 Schéma systému pro analýzu surových výfukových plynů pro CO, CO2, NOx a HC, platí jen pro zkoušku ESC
 1.2. Popis analytického systému
 Je zde popsán analytický systém pro určení plynných emisí v surových (obrázek 7, pouze zkouška ESC) nebo ve zředěných (obrázek 8, zkoušky ETC a ESC) výfukových plynech na základě použití:
 a)
 analyzátoru HFID pro měření uhlovodíků;
 b)
 analyzátorů NDIR pro měření oxidu uhelnatého a oxidu uhličitého;
 c)
 detektoru HCLD nebo rovnocenného analyzátoru pro měření oxidů dusíku.
 Vzorek pro všechny složky se může odebírat jednou odběrnou sondou nebo dvěma odběrnými sondami umístěnými velmi blízko sebe, rozvedenými uvnitř do různých analyzátorů. Je nutné dbát na to, aby v žádném bodě analytického systému nedocházelo ke kondenzaci složek výfukových plynů (tedy ani vody nebo kyseliny sírové).
 Obrázek 8
 Schéma systému k analýze zředěných výfukových plynů pro CO, CO2, NOx a HC pro zkoušku ETC a volitelně pro zkoušku ESC
 1.2.1. Popis částí na obrázcích 7 a 8:
 EP výfuková trubka
 SP1: odběrná sonda výfukových plynů (jen obrázek 7)
 Doporučuje se sonda přímého tvaru, z nerezavějící oceli, s uzavřeným koncem a s více otvory. Vnitřní průměr nesmí být větší než vnitřní průměr odběrného potrubí. Tloušťka stěny sondy nesmí být větší než 1 mm. Musí mít nejméně tři otvory ve třech různých radiálních rovinách


text:
o takové velikosti, aby odebíraly přibližně stejný tok vzorku. Sonda musí pokrývat nejméně 80 % průměru výfukové trubky. Lze použít jednu nebo dvě odběrné sondy.
 SP2: odběrná sonda vzorků HC ze zředěných výfukových plynů (jen obrázek 8)
 Sonda musí:
 a)
 být vymezena jako první část délky 254 mm až 762 mm vyhřívaného odběrného potrubí HSL1;
 b)
 mít minimální vnitřní průměr 5 mm;
 c)
 být namontována v ředicím tunelu DT (viz odstavec 2.3, obrázek 20) v bodě, kde jsou dobře promíchány ředicí vzduch a výfukové plyny (tj. ve vzdálenosti přibližně 10 průměrů tunelu ve směru proudění plynu od bodu, ve kterém vstupují výfukové plyny do ředicího tunelu);
 d)
 být dostatečně vzdálena (radiálně) od ostatních sond a od stěny tunelu tak, aby nebyla ovlivňována vlněním nebo víry;
 e)
 být vyhřívána tak, aby se teplota proudu plynů ve výstupu ze sondy zvýšila na 463 K ± 10 K (190 oC ± 10 oC).
 SP3: odběrná sonda vzorků CO, CO2, NOx ze zředěných výfukových plynů (jen obrázek 8)
 Sonda musí:
 a)
 být v téže rovině jako SP2;
 b)
 být dostatečně vzdálena (radiálně) od ostatních sond a od stěny tunelu tak, aby nebyla ovlivňována vlněním nebo víry;
 c)
 být vyhřívána a izolována po celé své délce tak, aby měla teplotu nejméně 328 K (55 oC) za účelem zabránit kondenzaci vody.
 HSL1: vyhřívané odběrné potrubí
 Odběrné potrubí vede vzorek plynu z jediné sondy k dělicímu bodu/bodům a k analyzátoru HC.
 Odběrné potrubí musí:
 a)
 mít vnitřní průměr nejméně 5 mm a nejvýše 13,5 mm;
 b)
 být vyrobeno z nerezavějící oceli nebo z polytetrafluoretylenu (PTFE);
 c)
 udržovat teplotu stěn na 463 K ± 10 K (190 oC ± 10 oC), měřeno na každém odděleně regulovaném vyhřívaném úseku, jestliže výfukové plyny v odběrné sondě dosahují teploty 463 K (190 oC) nebo méně;
 d)
 udržovat teplotu stěn na hodnotě nad 453 K (180 oC), jestliže je teplota výfukových plynů v odběrné sondě vyšší než 463 K (190 oC);
 e)
 udržovat teplotu plynu těsně před vyhřívaným filtrem F2 a před HFID na 463 K ± 10 K (190 oC ± 10 oC).
 HSL2: vyhřívané odběrné potrubí pro NOx
 Odběrné potrubí musí:
 a)
 udržovat teplotu stěn od 328 K do 473 K (od 55 oC do 200 oC) až ke konvertoru C, jestliže se používá chladicí lázeň B, a až k analyzátoru jestliže se chladicí lázeň B nepoužívá;
 b)
 být vyrobeno z nerezavějící oceli nebo z polytetrafluoretylenu (PTFE).
 SL: odběrné potrubí pro CO a CO2
 Potrubí musí být vyrobeno z PTFE nebo z nerezavějící oceli. Může být vyhřívané nebo nevyhřívané.
 BK: vak k odběru pozadí (volitelný; jen obrázek 8)
 Pro odběr vzorků koncentrace pozadí.
 BG: vak k odběru vzorků (volitelný; jen obrázek 8, pro CO a CO2)
 K odběru koncentrace vzorků.
 F1: vyhřívaný předfiltr (volitelný)
 Filtr musí mít stejnou teplotu jako HSL1.
 F2: vyhřívaný filtr
 Filtr musí ze vzorku plynu oddělit všechny pevné částice, než tento vzorek vstoupí do analyzátoru. Filtr musí mít stejnou teplotu jako HSL1. Filtr se musí měnit podle potřeby.
 P: vyhřívané odběrné čerpadlo
 Čerpadlo musí být vyhříváno


text:
na teplotu HSL1.
 HC: Vyhřívaný plamenoionizační detektor (HFID) k určení uhlovodíků. Teplota se musí udržovat na hodnotě od 453 K do 473 K (od 180 oC do 200 oC).
 CO, CO2: Analyzátory NDIR k určení oxidu uhelnatého a oxidu uhličitého (volitelné k určení ředicího poměru pro měření PT).
 NO: Detektor CLD nebo HCLD k určení oxidů dusíku. Jestliže se použije HCLD, musí se udržovat na teplotě od 328 K do 473 K (od 55 oC do 200 oC).
 Konvertor C
 Konvertor se použije ke katalytické redukci NO2 na NO před analýzou v CLD nebo v HCLD.
 Chladicí lázeň B (volitelná)
 K ochlazení a ke kondenzaci vody ze vzorku výfukových plynů. Lázeň se musí udržovat na teplotě od 273 K do 277 K (od 0 oC do 4 oC) ledem nebo chladicím systémem. Je volitelná, jestliže na analyzátor nepůsobí rušivé vlivy vodní páry určené podle odstavců 1.9.1 a 1.9.2 dodatku 5 této přílohy. Jestliže se voda odstraňuje kondenzací, musí se monitorovat teplota vzorku plynu nebo rosný bod buď v odlučovači vody, nebo v toku za ním. Teplota vzorku plynu nebo rosného bodu nesmí přesáhnout 280 K (7 oC). Pro odstranění vody ze vzorku nejsou přípustné chemické vysoušeče.
 Čidlo teploty T1, T2, T3
 K monitorování teploty proudu plynu.
 Čidlo teploty T4
 Pro monitorování teploty konvertoru NO2 na NO.
 Čidlo teploty T5
 Pro monitorování teploty chladicí lázně.
 G1, G2, G3: snímač tlaku
 Pro měření tlaku v odběrných potrubích.
 R1, R2: regulátor tlaku
 Pro regulaci tlaku vzduchu a popřípadě paliva pro HFID.
 R3, R4, R5: regulátor tlaku
 Pro řízení tlaku v odběrných potrubích a toku k analyzátorům.
 FL1, FL2, FL3: průtokoměr
 K monitorování průtoku vzorku obtokem.
 FL4 až FL6: průtokoměr (volitelný)
 Pro monitorování průtoku analyzátory.
 V1 až V5: vícecestný ventil
 Ventily vhodné k volitelnému přepínání toku vzorku, kalibračního plynu rozpětí nebo nulovacího plynu do analyzátoru.
 V6, V7: elektromagnetický ventil
 Pro obtok konvertoru NO2 na NO.
 V8: jehlový ventil
 Pro vyrovnání průtoku přes konvertor NO2 na NO C a obtokem.
 V9, V10: jehlový ventil
 Pro regulaci průtoku do analyzátorů.
 V11, V12: vypouštěcí ventil (volitelný)
 Pro vypouštění kondenzátu z lázně B.
 1.3. Analýza NMHC (jen pro plynové motory na NG)
 1.3.1.
 Postup plynové chromatografie (GC, obrázek 9)
 Při použití postupu GC se vpouští malý měřený objem vzorku na analytický sloupec, kterým se prožene inertní nosný plyn. Sloupec oddělí jednotlivé složky podle jejich bodu varu, takže unikají ze sloupce v různých časech. Pak procházejí detektorem, který vyšle elektrický signál, jenž závisí na jejich koncentraci. Protože to není kontinuální analytická technika, může se použít jen ve spojení s postupem odběru vzorku do vaku, jak je popsáno v odstavci 3.4.2 dodatku 4 této přílohy.
 K analýze NMHC se použije automatizovaná GC s detektorem FID. Výfukové plyny se odebírají do vaku, odkud se oddělí jejich část a vpustí se do GC. Vzorek se na Porapakově sloupci rozdělí na dvě části (CH4/vzduch/CO a NMHC/CO2/H2O). Sloupec s molekulárním sítem oddělí CH4 od vzduchu a od CO, potom CH4 projde do detektoru FID, kde se změří jeho koncentrace. Úplný cyklus od vpuštění jednoho


text:
vzorku do vpuštění druhého vzorku se může provést za 30 s. K určení NMHC se odečte koncentrace CH4 od koncentrace celku HC (viz odstavec 4.3.1 dodatku 2 této přílohy).
 Na obrázku 9 je znázorněna typická sestava GC k běžnému určení CH4. Na základě osvědčeného odborného úsudku je rovněž možné použít jiného postupu GC.
 Obrázek 9
 Schéma analýzy methanu (postup GC)
 Popis částí na obrázku 9:
 PC: Porapakův sloupec
 Použije se Porapakův sloupec N, 180/300 μm (velikost ok 50/80), délka 610 mm × vnitřní průměr 2,16 mm, a stabilizuje se před prvním použitím po dobu nejméně 12 hodin při 423 K (150 oC) s nosným plynem.
 MSC: sloupec s molekulárním sítem
 Použije se sloupec typu 13X, 250/350 μm (velikost ok 45/60), délka 1 220 mm × vnitřní průměr 2,16 mm, a stabilizuje se před prvním použitím po dobu nejméně 12 hodin při 423 K (150 oC) s nosným plynem.
 OV: pec
 K udržení stabilní teploty sloupců a ventilů pro provoz analyzátoru a k stabilizaci sloupců na 423 K (150 oC).
 SLP: smyčka na vzorek
 Trubka z nerezavějící oceli délky dostatečné k vytvoření objemu přibližně 1 cm3.
 P: čerpadlo
 Pro dopravu vzorku do plynového chromatografu.
 D: vysoušeč
 Pro odstranění vody a jiných znečišťujících látek, které mohou být v nosném plynu, se použije vysoušeč obsahující molekulární síto.
 HC: Plamenoionizační detektor (FID) k měření koncentrace methanu.
 V1: ventil ke vpouštění vzorku
 Ke vpouštění vzorku odděleného z odběrného vaku vedeného potrubím SL podle obrázku 8. Musí mít malý mrtvý objem, být plynotěsný a musí jej být možné zahřát na teplotu 423 K (150 oC).
 V3: vícecestný ventil
 K volbě kalibračního plynu rozpětí, vzorku nebo k uzavření.
 V2, V4, V5, V6, V7, V8: jehlový ventil
 Pro nastavení průtoku v systému.
 R1, R2, R3: regulátor tlaku
 Pro řízení průtoku paliva (= nosný plyn), vzorku a vzduchu.
 FC: průtoková kapilára
 Pro řízení průtoku vzduchu k detektoru FID.
 G1, G2, G3: snímač tlaku
 Pro řízení průtoku paliva (= nosný plyn), vzorku a vzduchu.
 F1, F2, F3, F4, F5: filtr
 Filtry ze sintrovaného kovu k zabránění vniknutí částic nečistot do čerpadla nebo do přístrojů.
 FL1: průtokoměr
 K měření průtoku vzorku v obtoku.
 1.3.2.
 Postup separátoru uhlovodíků jiných než methan (NMC, obrázek 10)
 Separátor oxiduje všechny uhlovodíky kromě CH4 na CO2 a H2O tak, aby při průchodu vzorku přístrojem NMC měřil detektor FID jen CH4. Jestliže se použije odběrný vak, musí se namontovat na SL (viz odstavec 1.2, obrázek 8) systém rozdělující tok, aby mohl procházet separátorem nebo jej obtékat, jak ukazuje horní části obrázku 10. Při měření NMHC se musí obě hodnoty (HC a CH4) sledovat na detektoru FID a zaznamenávat. Jestliže se použije postup integrace, musí se paralelně s normálním FID namontovat do HSL1 (viz odstavec 1.2, obrázek 8) separátor NMC zapojený do série s dalším FID podle dolní části obrázku 10. Při měření NMHC se musí sledovat a zaznamenávat hodnoty (HC a CH4) udávané oběma detektory FID.
 Musí se určit katalytický účinek separátoru na CH4 a C2H6 při teplotě nejméně 600 K (327 oC) před měřením a při


text:
hodnotách H2O, které jsou reprezentativní pro podmínky v proudu výfukových plynů. Musí být znám rosný bod a obsah O2 v odebraném vzorku výfukových plynů. Musí se zaznamenat relativní odezva detektoru FID na CH4 (viz odstavec 1.8.2 dodatku 5 této přílohy).
 Obrázek 10
 Schéma analýzy methanu separátorem uhlovodíků jiných než methan (NMC)
 Popis částí na obrázku 10:
 NMC: separátor uhlovodíků jiných než methan
 Pro oxidování všech uhlovodíků kromě methanu.
 HC: Vyhřívaný plamenoionizační detektor (HFID) k měření koncentrací HC a CH4. Teplota se musí udržovat na hodnotě od 453 K do 473 K (od 180 oC do 200 oC).
 V1: vícecestný ventil
 K volbě vzorku, nulovacího plynu a kalibračního plynu rozpětí. V1 je identický s V2 na obrázku 8.
 V2, V3: elektromagnetický ventil
 Pro zapojení obtoku NMC.
 V4: jehlový ventil
 Pro vyrovnání průtoku separátorem NMC a obtokem.
 R1: regulátor tlaku
 Pro řízení tlaku v odběrném potrubí a toku k HFID. R1 je identický s R3 na obrázku 8.
 FM1: průtokoměr
 K měření průtoku vzorku v obtoku. FL1 je identický s FL1 na obrázku 8.
 2. ŘEDĚNÍ VÝFUKOVÝCH PLYNŮ A URČENÍ ČÁSTIC
 2.1. Úvod
 Odstavce 2.2, 2.3 a 2.4 a obrázky 11 až 22 obsahují podrobný popis doporučených systémů ředění a odběru vzorků. Protože různá uspořádání mohou poskytovat rovnocenné výsledky, nepožaduje se přesné dodržení zobrazených schémat. K získávání dalších informací a ke koordinaci funkcí částí systému se mohou použít doplňkové části, jako jsou přístroje, ventily, solenoidy, čerpadla a spínače. Jiné části, které nejsou potřebné k udržování přesnosti některých systémů, mohou být vyloučeny, jestliže je jejich vyloučení založeno na osvědčeném odborném úsudku.
 2.2. Systém s ředěním části toku
 Na obrázcích 11 až 19 je popsán systém založený na ředění části toku výfukových plynů. Rozdělení proudu výfukových plynů a následný postup ředění se může provést různými druhy systémů ředění. K následnému odběru částic prochází systémem pro odběr vzorku částic buď veškeré zředěné výfukové plyny nebo jen část zředěných výfukových plynů (odstavec 2.4, obrázek 21). První postup se označuje jako odběr celkového vzorku, druhý postup jako odběr dílčího vzorku.
 Výpočet ředicího poměru závisí na druhu použitého systému. Doporučeny jsou tyto druhy:
 Izokinetické systémy (obrázky 11, 12)
 U těchto systémů je tok vedený do přenosové trubky přizpůsoben celkovému toku výfukových plynů z hlediska rychlosti plynu a/nebo tlaku a v důsledku toho je na odběrné sondě požadován nerušený a rovnoměrný tok výfukových plynů. Toho se obvykle dosáhne rezonátorem a přímou přívodní trubicí umístěnou před bodem odběru vzorku. Dělicí poměr se pak vypočte ze snadno měřitelných hodnot, jako jsou průměry trubek. Je třeba poznamenat, že izokinetika se používá jen k vyrovnání podmínek toku a ne k vyrovnání rozdělení podle velikostí. Toto vyrovnání není zpravidla nutné, protože částice jsou dostatečně malé, aby sledovaly proudnice výfukových plynů.
 Systémy s řízením průtoku a s měřením koncentrace (obrázky 13 až 17)
 U těchto systémů se vzorek odebírá z celkového toku výfukových plynů seřízením průtoku ředicího vzduchu a průtoku celkového toku zředěných výfukových plynů. Ředicí poměr se určí z koncentrací sledovacích plynů, jako jsou CO2 nebo NOx, které jsou běžně obsaženy ve výfukových plynech


text:
motoru. Měří se koncentrace zředěných výfukových plynů a ředicího vzduchu, zatímco koncentrace surových výfukových plynů se může měřit buď přímo, nebo se může určit z průtoku paliva a z rovnice bilance uhlíku, jestliže je známo složení paliva. Systémy mohou být řízeny na základě vypočteného ředicího poměru (obrázky 13, 14) nebo průtokem do přenosové trubky (obrázky 12, 13, 14).
 Systémy s řízením průtoku a s měřením průtoku (obrázky 18, 19)
 U těchto systémů je vzorek odebírán z celkového toku výfukových plynů nastavením průtoku ředicího vzduchu a průtoku celkového toku zředěných výfukových plynů. Ředicí poměr se určí z rozdílu těchto dvou průtoků. Požaduje se přesná vzájemná kalibrace průtokoměrů, protože relativní velikost obou průtoků může vést při větších ředicích poměrech (15 a větších) k významným chybám. Průtok je řízen velmi přímým způsobem tak, že se průtok zředěných výfukových plynů udržuje konstantní, a jestliže je třeba, mění se průtok ředicího vzduchu.
 Používají-li se systémy s ředěním části toku, musí se věnovat pozornost potenciálním problémům ztrát částic v přenosové trubce, zajištění odběru reprezentativního vzorku z výfukových plynů motoru a určení dělicího poměru. Popisované systémy berou na tyto kritické oblasti zřetel.
 Obrázek 11
 Systém s ředěním části toku s izokinetickou sondou a s odběrem dílčího vzorku (řízení SB)
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP izokinetickou odběrnou sondou ISP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT. Rozdíl tlaku výfukových plynů mezi výfukovou trubkou a vstupem do sondy se měří snímačem tlaku DPT. Tento signál se převádí na regulátor průtoku FC1, který řídí sací ventilátor SB tak, aby se na vstupu sondy udržoval nulový tlakový rozdíl. Za těchto podmínek jsou rychlosti výfukových plynů v EP a ISP identické a průtok zařízeními ISP a TT je konstantním podílem průtoku výfukových plynů. Dělicí poměr se určí z příčných průřezů EP a ISP. Průtok ředicího vzduchu se měří průtokoměrem FM1. Ředicí poměr se vypočte z průtoku ředicího vzduchu a z dělicího poměru.
 Obrázek 12
 Systém s ředěním části toku s izokinetickou sondou a s odběrem dílčího vzorku (řízení PB)
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP izokinetickou odběrnou sondou ISP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT. Rozdíl tlaku výfukových plynů mezi výfukovou trubkou a vstupem do sondy se měří snímačem tlaku DPT. Tento signál se převádí na regulátor průtoku FC1, kterým je řízen tlakový ventilátor PB tak, aby se na vstupu sondy udržoval nulový tlakový rozdíl. Toho se dosáhne tím, že se odebírá malá část ředicího vzduchu, jehož průtok byl právě změřen průtokoměrem FM1, a tato část se zavede do TT pneumatickou clonou. Za těchto podmínek jsou rychlosti výfukových plynů v EP a ISP identické a průtok zařízeními ISP a TT je konstantním podílem průtoku výfukových plynů. Dělicí poměr se určí z příčných průřezů EP a ISP. Ředicí vzduch je nasáván ředicím tunelem DT pomocí sacího ventilátoru SB a průtok se měří průtokoměrem FM1, který je na vstupu do DT. Ředicí poměr se vypočte z průtoku ředicího vzduchu a z dělicího poměru.
 Obrázek 13
 Systém s ředěním části toku s měřením koncentrace CO2


text:
nebo NOx a s odběrem dílčího vzorku
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP odběrnou sondou SP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT. Koncentrace sledovacího plynu (CO2 nebo NOx) se měří v surových i zředěných výfukových plynech a v ředicím vzduchu analyzátorem/analyzátory EGA. Tyto signály se přenášejí do regulátoru průtoku FC2, který řídí buď tlakový ventilátor PB, nebo sací ventilátor SB tak, aby se v tunelu DT udržovaly požadované dělení toku výukového plynu a ředicí poměr. Ředicí poměr se vypočte z koncentrací sledovacího plynu v surových výfukových plynech, ve zředěných výfukových plynech a v ředicím vzduchu.
 Obrázek 14
 Systém s ředěním části toku s měřením koncentrace CO2, s bilancí uhlíku a s odběrem celkového vzorku
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP odběrnou sondou SP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT. Koncentrace CO2 se měří ve zředěných výfukových plynech a v ředicím vzduchu analyzátorem/analyzátory EGA. Signály CO2 a průtoku paliva GFUEL se přenášejí buď do regulátoru průtoku FC2, nebo do regulátoru průtoku FC3 systému k odběru vzorku částic (viz obrázek 21). FC2 řídí tlakový ventilátor PB, FC3 řídí odběrné čerpadlo P (viz obrázek 21), a tím seřizují toky do systému a z něj tak, aby se v tunelu DT udržovaly požadované dělení toku výfukových plynů a ředicí poměr. Ředicí poměr se vypočte z koncentrací CO2 a z GFUEL s použitím postupu bilance uhlíku.
 Obrázek 15
 Systém s ředěním části toku s jednoduchou Venturiho clonou, s měřením koncentrace a s odběrem dílčího vzorku
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP odběrnou sondou SP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT působením podtlaku tvořeného Venturiho clonou VN v DT. Průtok plynu TT závisí na změně hybnosti v oblasti Venturiho clony a je tak ovlivňován absolutní teplotou plynu ve výstupu z TT. V důsledku toho není dělení toku výfukových plynů pro daný průtok tunelem konstantní a ředicí poměr je při malém zatížení poněkud menší než při velkém zatížení. Koncentrace sledovacího plynu (CO2 nebo NOx) se měří v surových výfukových plynech, ve zředěných výfukových plynech a v ředicím vzduchu analyzátorem/analyzátory EGA a ředicí poměr se vypočte z hodnot takto změřených.
 Obrázek 16
 Systém s ředěním části toku s dvojitou Venturiho clonou nebo s dvojitou Venturiho trubicí, s měřením koncentrace a s odběrem dílčího vzorku
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP odběrnou sondou SP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT děličem toku, který obsahuje sadu Venturiho trubic nebo clon. První z nich (FD1) je umístěna v EP, druhá (FD2) v TT. Dále jsou nutné dva řídicí ventily tlaku (PCV1 a PCV2) k udržování stálého dělicího poměru řízením protitlaku v EP a tlaku v DT. PCV1 je umístěna v EP za SP ve směru toku plynů, PCV2 je umístěna mezi tlakovým ventilátorem PB a DT. Koncentrace sledovacího plynu (CO2 nebo NOx) se měří v surových výfukových plynech, ve zředěných výfukových plynech a v ředicím vzduchu analyzátorem/analyzátory výfukového plynu EGA. Koncentrace jsou potřebné k ověření dělicího poměru toku výfukových plynů a


text:
mohou se použít k seřízení PCV1 a PCV2 k přesnému řízení dělicího poměru. Ředicí poměr se vypočte z koncentrací sledovacího plynu.
 Obrázek 17
 Systém s ředěním části toku s rozdělením do více trubek, s měřením koncentrace a s odběrem dílčího vzorku
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT, a to cestou děliče toku FD3, který se skládá z většího počtu trubek týchž rozměrů (stejný průměr, délka a poloměr zakřivení) namontovaných v EP. Jednou z těchto trubek se vedou výfukové plyny do DT a ostatními trubkami se výfukové plyny vedou tlumicí komorou DC. Dělicí poměr je tedy určen celkovým počtem trubek. Řízení konstantního rozdělení vyžaduje nulový rozdíl tlaku mezi tlakem v DC a na výstupu z TT, který se měří diferenciálním tlakovým snímačem DPT. Nulový rozdíl tlaku se dosahuje vpouštěním čerstvého vzduchu do DT u výstupu z TT. Koncentrace sledovacího plynu (CO2 nebo NOx) se měří v surových výfukových plynech, ve zředěných výfukových plynech a v ředicím vzduchu analyzátorem/analyzátory výfukových plynů EGA. Koncentrace jsou potřebné k ověření dělicího poměru toku výfukových plynů a mohou se použít k řízení průtoku vpouštěného vzduchu k přesnému řízení dělicího poměru. Ředicí poměr se vypočte z koncentrací sledovacího plynu.
 Obrázek 18
 Systém s ředěním části toku, s řízením průtoku a s odběrem celkového vzorku
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP odběrnou sondou SP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT. Celkový průtok tunelem se nastavuje regulátorem průtoku FC3 a odběrným čerpadlem P systému pro odběr vzorku částic (viz obrázek 18). Průtok ředicího vzduchu se řídí regulátorem průtoku FC2, který může používat GEXHW, GAIRW nebo GFUEL jako řídicí signály pro požadovaný dělicí poměr výfukových plynů. Průtok vzorku do DT je rozdílem celkového průtoku a průtoku ředicího vzduchu. Průtok ředicího vzduchu se měří průtokoměrem FM1, celkový průtok průtokoměrem FM3 systému pro odběr vzorku částic (viz obrázek 21). Ředicí poměr se vypočte z těchto dvou průtoků.
 Obrázek 19
 Systém s ředěním části toku s řízením průtoku a s odběrem dílčího vzorku
 Surové výfukové plyny se převádí z výfukové trubky EP odběrnou sondou SP a přenosovou trubkou TT do ředicího tunelu DT. Rozdělení výfukových plynů a průtok do DT se řídí regulátorem průtoku FC2, který reguluje průtoky (nebo otáčky) tlakového ventilátoru PB a sacího ventilátoru SB. To je umožněno tím, že se vzorek odebraný ze systému pro odběr částic vrací do DT. GEXHW, GAIRW nebo GFUEL se mohou použít jako řídicí signály pro FC2. Průtok ředicího vzduchu se měří průtokoměrem FM1, celkový průtok průtokoměrem FM2. Ředicí poměr se vypočte z těchto dvou průtoků.
 2.2.1. Popis částí na obrázcích 11 až 19:
 EP výfuková trubka
 Výfuková trubka musí být izolována. Ke zmenšení tepelné setrvačnosti výfukové trubky se doporučuje, aby poměr tloušťky stěny k průměru trubky byl nejvýše 0,015. Používání ohebných úseků se musí omezit na poměr délky k průměru nejvýše 12. Ohyby se musí co nejvíce omezit, aby se zmenšily úsady vzniklé působením setrvačných sil. Jestliže k systému patří tlumič výfuku zkušebního stavu, musí být i tento tlumič


text:
izolován.
 U izokinetického systému nesmí mít výfuková trubka kolena, ohyby ani náhlé změny průměru, a to od vstupu sondy v délce nejméně 6 průměrů trubky proti směru proudění a 33 průměrů trubky ve směru proudění. Rychlost průtoku plynu v oblasti odběru musí být vyšší než 10 m/s, kromě volnoběžného režimu. Kolísání tlaku výfukových plynů nesmí překračovat v průměru ± 500 Pa. Jakékoliv kroky ke zmenšení kolísání tlaku, které překračují použití výfukového systému vozidla (včetně tlumiče a zařízení k následnému zpracování výfukových plynů), nesmějí měnit výkonové vlastnosti motoru ani způsobovat úsady částic.
 U systémů bez izokinetické sondy se doporučuje, aby trubka byla přímá od vstupu sondy v délce nejméně 6 průměrů trubky proti směru proudění a 3 průměrů trubky ve směru proudění.
 SP odběrná sonda (obrázky 10, 14, 15, 16, 18, 19)
 Nejmenší vnitřní průměr musí být 4 mm. Poměr průměru výfukové trubky systému k průměru sondy musí být nejméně 4. Sondou musí být otevřená trubka směřující proti proudu plynu namontovaná v ose výfukové trubky nebo sonda s více otvory podle popisu v položce SP1 na obrázku 5 v odstavci 1.2.1.
 ISP: izokinetická odběrná sonda (obrázky 11, 12)
 Izokinetická odběrná sonda vzorku musí být namontována směrem proti proudu plynu v ose výfukové trubky v té části, která splňuje podmínky průtoku v úseku EP, a musí být konstruována tak, aby zabezpečovala úměrný vzorek surových výfukových plynů. Musí mít vnitřní průměr nejméně 12 mm.
 K izokinetickému rozdělení výfukových plynů udržováním nulového rozdílu tlaku mezi EP a ISP je nutný řídicí systém. Za těchto podmínek jsou rychlosti výfukových plynů v EP a v ISP identické a hmotnostní průtok sondou ISP je pak konstantní částí průtoku výfukového plynu. ISP musí být napojena na diferenciální tlakový snímač DPT. Regulátorem průtoku FC1 se zajišťuje nulový rozdíl tlaku mezi EP a ISP.
 FD1, FD2: dělič toku (obrázek 16)
 Ve výfukové trubce EP a v přenosové trubce TT je namontována sada Venturiho clon nebo trubic, která zajišťuje úměrný vzorek surového výfukových plynů. K úměrnému rozdělování řízením tlaků v EP a v DT je nutný regulační systém, který se skládá ze dvou ventilů k řízení tlaku PCV1 a PCV2.
 FD3: dělič toku (obrázek 17)
 Ve výfukové trubce EP je namontována sada trubek (vícetrubková jednotka), která zajišťuje úměrný vzorek surových výfukových plynů. Jedna z těchto trubek vede výfukové plyny do ředicího tunelu DT, zatímco ostatními trubkami se přivádí výfukové plyny do tlumicí komory DC. Trubky musí mít totožné rozměry (stejný průměr, délku, poloměr ohybu), aby rozdělování výfukových plynů záviselo jen na celkovém počtu trubek. K úměrnému rozdělování je nutný regulační systém, který udržuje nulový rozdíl tlaku mezi výstupem sady trubek do komory DC a výstupem trubky TT. Za těchto podmínek jsou rychlosti výfukových plynů v EP a v FD3 úměrné a průtok trubkou TT je pak konstantní částí průtoku výfukových plynů. Oba body se musí napojit na diferenciální tlakový snímač DPT. Regulátorem průtoku FC1 se zajišťuje nulový rozdíl tlaku.
 EGA: analyzátor výfukových plynů (obrázky 13, 14, 15, 16, 17)
 Mohou se použít analyzátory CO2 nebo NOx (u postupu bilance uhlíku pouze


text:
analyzátor CO2). Analyzátory musí být kalibrovány stejně jako analyzátory k měření plynných emisí. K určení rozdílů koncentrací se může použít jeden nebo více analyzátorů. Přesnost měřicích systémů musí být taková, aby přesnost určení GEDFW, i byla ± 4 %.
 TT: přenosová trubka (obrázky 11 až 19)
 Přenosová trubka musí:
 a)
 být co možná nejkratší a nesmí být delší než 5 m;
 b)
 mít průměr nejméně takový, jako má sonda, avšak nejvýše 25 mm;
 c)
 mít výstup v ose ředicího tunelu a ve směru proudu.
 Je-li trubky dlouhá 1 m a méně, musí být izolována materiálem s maximální tepelnou vodivostí 0,05 W/m· K s radiální tloušťkou izolace odpovídající průměru sondy. Jestliže je trubka delší než 1 m, musí být izolována a vyhřívána tak, aby teplota stěny byla nejméně 523 K (250 oC).
 DPT: diferenciální snímač tlaku (obrázky 11, 12, 17)
 Diferenciální snímač tlaku musí mít rozsah nejvýše ± 500 Pa.
 FC1: regulátor průtoku (obrázky 11, 12, 17)
 Regulátor průtoku je u izokinetických systémů (obrázky 11, 12) nutný k udržování nulového rozdílu tlaku mezi EP a ISP. Regulaci lze zajistit:
 a)
 řízením otáček nebo průtoku sacího ventilátoru SB a udržováním otáček nebo průtoku tlakovým ventilátorem PB konstantních v každém režimu (obrázek 11), nebo
 b)
 seřízením sacího ventilátoru SB na konstantní hmotnostní průtok zředěných výfukových plynů a řízením průtoku tlakovým ventilátorem PB a tím průtoku vzorku výfukových plynů v oblasti na konci přenosové trubky TT (obrázek 12).
 U systému s řízeným tlakem nesmí zbytková chyba v řídicí smyčce překročit ± 3 Pa. Kolísání tlaku v ředicím tunelu nesmí překročit v průměru ± 250 Pa.
 U vícetrubkového systému (obrázek 17) je regulátor průtoku nutný k úměrnému rozdělování výfukových plynů udržováním nulového rozdílu tlaku mezi výstupem z vícetrubkové jednotky a výstupem TT. Seřízení se provede řízením průtoku vzduchu vpouštěného do DT na výstupu TT.
 PCV1, PCV2: ventil k řízení tlaku (obrázek 16)
 U systému s dvojitými Venturiho clonami/dvojitými Venturiho trubicemi jsou nutné dva ventily k řízení tlaku, aby se řízením protitlaku v EP a tlaku v DT tok úměrně rozděloval. Ventily musí být umístěny v EP, a to za SP ve směru proudění, a mezi PB a DT.
 DC: tlumicí komora (obrázek 17)
 Tlumicí komora musí být namontována na výstupu sady více trubek, aby se minimalizovalo kolísání tlaku ve výfukové trubce EP.
 VN: Venturiho clona (obrázek 15)
 K vytvoření podtlaku v oblasti výstupu přenosové trubky TT se namontuje v ředicím tunelu DT Venturiho clona. Průtok v TT je určen změnou hybnosti v oblasti Venturiho clony a v zásadě je úměrný průtoku tlakovým ventilátorem PB a tím se dosahuje konstantního ředicího poměru. Protože je změna hybnosti ovlivňována teplotou na výstupu TT a rozdílem tlaků mezi EP a DT, je skutečný ředicí poměr při malém zatížení poněkud menší než při velkém zatížení.
 FC2: regulátor průtoku (obrázky 13, 14, 18, 19; volitelný)
 Regulátor průtoku se může použít k řízení průtoku tlakovým ventilátorem PB a/nebo sacím ventilátorem SB. Může být napojen na signály průtoku výfukových plynů, nasávaného vzduchu nebo paliva a/nebo na signály diferenciálního snímače CO2 nebo NOx. Jestliže


text:
se používá systém dodávky tlakového vzduchu (obrázek 18), je průtok vzduchu přímo řízen pomocí FC2.
 FM1: průtokoměr (obrázky 11, 12, 18, 19)
 Plynoměr nebo jiný přístroj k měření průtoku ředicího vzduchu. FM1 je volitelný, jestliže je tlakový ventilátor PB kalibrován k měření průtoku.
 FM2: průtokoměr (obrázek 19)
 Plynoměr nebo jiný přístroj k měření průtoku zředěných výfukových plynů. FM2 je volitelný, jestliže je sací ventilátor SB kalibrován k měření průtoku.
 PB: tlakový ventilátor (obrázky 11, 12, 13, 14, 15, 16, 19)
 K řízení průtoku ředicího vzduchu může být PB připojen k regulátorům průtoku FC1 nebo FC2. PB se nepožaduje, jestliže se použije škrticí klapka. PB se může použít k měření průtoku ředicího vzduchu, jestliže je kalibrován.
 SB: sací ventilátor (obrázky 11, 12, 13, 16, 17, 19)
 Pouze pro systémy s odběrem dílčího vzorku. SB se může použít k měření průtoku zředěných výfukových plynů, jestliže je kalibrován.
 DAF: filtr ředicího vzduchu (obrázky 11 až 19)
 Doporučuje se, aby ředicí vzduch byl filtrován a procházel aktivním uhlím, aby se vyloučily uhlovodíky z pozadí. Na žádost výrobce motoru se odebere podle osvědčené technické praxe vzorek ředicího vzduchu k určení obsahu částic v pozadí, který se pak může odečíst od hodnot změřených ve zředěných výfukových plynech.
 DT: ředicí tunel (obrázky 11 až 19)
 Ředicí tunel:
 a)
 musí mít dostatečnou délku, aby se výfukové plyny a ředicí vzduch úplně promísily za podmínek turbulentního toku;
 b)
 musí být vyroben z nerezavějící oceli a mít:
 i)
 poměr tloušťky stěny k průměru nejvýše 0,025 u ředicích tunelů s vnitřním průměrem větším než 75 mm; jmenovitou tloušťku stěny nejméně 1,5 mm u ředicích tunelů s vnitřním průměrem nejvýše 75 mm;
 ii)
 jmenovitou tloušťku stěny nejméně 1,5 mm u ředicích tunelů s vnitřním průměrem nejvýše 75 mm;
 c)
 musí mít průměr nejméně 75 mm u systému s odběrem dílčího vzorku;
 d)
 doporučuje se, aby měl při použití systému odběru celkového vzorku průměr nejméně 25 mm;
 e)
 může být vyhříván na teplotu stěny nejvýše 325 K (52 oC) přímým ohřevem nebo předehřátím ředicího vzduchu za předpokladu, že teplota vzduchu před vstupem výfukových plynů do ředicího tunelu nepřekročí teplotu 325 K (52 oC);
 f)
 může být izolovaný.
 Výfukové plyny motoru musí být důkladně promíseny s ředicím vzduchem. U systémů s odběrem dílčího vzorku se po uvedení do provozu ověří kvalita promísení (alespoň ve čtyřech rovnoměrně rozložených měřicích bodech), k čemuž se využije profil CO2 tunelu, motor je přitom v chodu. Jestliže je to nutné, mohou se použít mísicí clony.
 Poznámka:
 Jestliže je okolní teplota v blízkosti ředicího tunelu (DT) nižší než 293 K (20 oC), je třeba dbát na to, aby nedocházelo ke ztrátám částic na chladných stěnách ředicího tunelu. Proto se doporučuje vyhřívání a/nebo izolace tunelu v mezích uvedených výše.
 Při vysokých zatíženích motoru se může tunel chladit neagresivními prostředky, jako je např. oběhový ventilátor, a to tak dlouho, dokud teplota chladicího média neklesne pod 293 K (20 oC).
 HE výměník tepla (obrázky 16, 17)
 Výměník tepla musí mít dostatečnou kapacitu, aby udržoval na vstupu sacího čerpadla SB teplotu v mezích ±


text:
11 K průměrné pracovní teploty zaznamenané v průběhu zkoušky.
 2.3. Systém s ředěním plného toku
 Na obrázku 20 je popsán ředicí systém založený na ředění celého toku výfukových plynů a používající princip CVS (odběr vzorků s konstantním objemem). Musí se měřit celkový objem směsi výfukových plynů a ředicího vzduchu. Je možno používat buď systém PDP nebo systém CFV.
 K následnému odběru částic prochází vzorek zředěných výfukových plynů do systému pro odběr vzorku částic (odstavec 2.4, obrázky 21 a 22). Jestliže se tak děje přímo, označuje se toto jako jednoduché ředění. Jestliže se vzorek ředí ještě jednou v sekundárním ředicím tunelu, označuje se toto jako dvojité ředění. Tento postup je užitečný, jestliže jednoduchým ředěním nemůže být dodržena požadovaná teplota na vstupu filtru. Ačkoli je systém s dvojitým ředěním zčásti ředicím systémem, je popsán v odstavci 2.4 na obrázku 22 jako modifikace systému pro odběr vzorku částic, protože má většinu částí shodnou s typickým systémem pro odběr vzorku částic.
 Obrázek 20
 Systém z ředěním plného toku k filtru pozadí
 Celkové množství surových výfukových plynů se smísí v ředicím tunelu DT s ředicím vzduchem. Průtok zředěných výfukových plynů se měří buď objemovým dávkovacím čerpadlem PDP nebo Venturiho clonou s kritickým průtokem CFV. Výměník tepla HE nebo elektronická kompenzace průtoku EFC se mohou použít k úměrnému odběru vzorku částic a k určení průtoku. Protože se určení hmotnosti částic zakládá na průtoku celkového toku zředěných výfukových plynů, nepožaduje se výpočet ředicího poměru.
 2.3.1. Popis částí na obrázku 20:
 EP výfuková trubka
 Délka výfukového potrubí od výstupu ze sběrného potrubí motoru, výstupu turbodmychadla nebo ze zařízení k následnému zpracování výfukových plynů k ředicímu tunelu nesmí překročit 10 m. Jestliže délka výfukové trubky za sběrným potrubím motoru, výstupem turbodmychadla nebo za zařízením k následnému zpracování výfukových plynů překračuje 4 m, musí být celá část potrubí překračující 4 m izolovaná, kromě kouřoměru namontovaného v sériovém zapojení do potrubí, pokud je kouřoměr použit. Radiální tloušťka izolace musí být nejméně 25 mm. Tepelná vodivost izolačního materiálu musí mít hodnotu nejvýše 0,1 W/mK, měřeno při 673 K. Ke zmenšení tepelné setrvačnosti výfukové trubky se doporučuje, aby poměr tloušťky stěny k průměru trubky byl nejvýše 0,015. Používání ohebných úseků se musí omezit na poměr délky k průměru nejvýše 12.
 PDP: objemové dávkovací čerpadlo
 PDP měří celkový průtok zředěných výfukových plynů z počtu otáček čerpadla a z výtlaku čerpadla. Protitlak výfukového systému se nesmí uměle snižovat čerpadlem PDP nebo systémem vpouštění ředicího vzduchu. Statický protitlak ve výfuku měřený za chodu systému PDP se musí udržovat v rozmezí ±1,5 kPa od statického tlaku, který byl změřen při stejných otáčkách a zatížení motoru bez připojení k systému PDP. Teplota směsi plynu měřená bezprostředně před PDP musí zůstat v rozmezí ± 6 K od průměrné provozní teploty zjištěné v průběhu zkoušky, když se nepoužije žádná kompenzace průtoku. Kompenzaci průtoku je možno použít jen tehdy, jestliže teplota na vstupu PDP nepřekračuje 323 K (50 oC).
 CFV: Venturiho clona s kritickým průtokem
 CFV měří celkový průtok zředěných výfukových plynů udržováním podmínek nasycení (kritický průtok). Statický protitlak ve výfuku