text:
n
 se vypočítá podle tohoto vzorce:
 n = T · f
 Kde:
 T
 =
 doba trvání pracovního cyklu vyjádřená ve vteřinách,
 f
 =
 frekvence záznamu údajů počítadlem částic vyjádřená v Hz.
 6.6.9 Přípustná odchylka pro množství emisí z vozidel vybavených periodicky se regenerujícím zařízením
 Pokud je vozidlo vybaveno periodicky se regenerujícím systémem ve smyslu předpisu č. 83, série změn 06, příloha 13: Postup zkoušky emisí u vozidla vybaveného periodicky se regenerujícím systémem:
 6.6.9.1
 Ustanovení přílohy 13 se vztahují pouze na měření hmotnosti částic, nikoliv na měření jejich počtu.
 6.6.9.2
 U odběru částic k hmotnostnímu měření během zkoušky, při níž u vozidla dochází k plánované regeneraci, nesmí teplota na povrchu filtru překročit 192 °C.
 6.6.9.3
 Při odběru vzorku částic k hmotnostnímu měření během zkoušky, kdy se regenerující zařízení nachází ve stabilizovaném stavu (tj. vozidlo neprochází regenerací), se doporučuje, aby mělo vozidlo dovršenu více než jednu třetinu nájezdu mezi plánovanými regeneracemi, nebo aby bylo periodicky se regenerující zařízení vystaveno ekvivalentní zátěži mimo vozidlo.
 Pro účely kontrol shodnosti výroby může výrobce prohlásit, že je to zahrnuto do součinitele vývoje emisí. V takovém případě se odstavec 8.2.3.2.2 tohoto předpisu nahradí odstavcem 6.6.9.3.1 této přílohy.
 6.6.9.3.1
 Jestliže chce záběh vozidel provést výrobce („x“ km, kde x ≤ 3 000 km u vozidel se zážehovým motorem a x ≤ 15 000 km u vozidel se vznětovým motorem, a kdy má vozidlo za sebou více než třetinu vzdálenosti mezi dvěmi po sobě jdoucími regeneracemi), je postup následující:
 a)
 emise znečišťujících látek (zkouška typu I) se změří při nula km a při „x“ km na prvním zkoušeném vozidle,
 b)
 součinitel vývoje emisí mezi nula km a „x“ km se vypočte pro každou znečišťující látku:
 Tento součinitel může být menší než 1,
 a)
 další vozidla se nepodrobí záběhu, avšak jejich emise při 0 km se násobí součinitelem vývoje emisí.
 V tomto případě, se dosadí následující hodnoty:
 a)
 hodnota při „x“ km pro první vozidlo;
 b)
 pro další vozidla hodnoty při 0 km násobené tímto součinitelem vývoje emisí.
 Tabulka 1
 Základní městský pracovní cyklus simulovaný na vozidlovém dynamometru (Část 1)
 Činnost
 Fáze
 Zrychlení
 (m/s2)
 Rychlost
 (km/h)
 Trvání každé
 Celkový čas (s)
 Zařazený rychlostní stupeň u manuální převodovky
 činnosti
 fáze(fází)
 1
 Volnoběh
 1
 0
 0
 11
 11
 11
 6 s PM + 5 s K1
 (1)
 2
 Zrychlení
 2
 1,04
 0-15
 4
 4
 15
 1
 3
 Ustálená rychlost
 3
 0
 15
 9
 8
 23
 1
 4
 Zpomalení
 4
 –0,69
 15-10
 2
 5
 25
 1
 5
 Zpomalení, spojka vypnuta
 –0,92
 10-0
 3
 28
 K1
 (1)
 6
 Volnoběh
 5
 0
 0
 21
 21
 49
 16 s PM + 5 s K1
 (1)
 7
 Zrychlení
 6
 0,83
 0-15
 5
 12
 54
 1
 8
 Změna rychlostního stupně
 15
 2
 56
 9
 Zrychlení
 0,94
 15-32
 5
 61
 2
 10
 Ustálená rychlost
 7
 0
 32
 24
 24
 85
 2
 11
 Zpomalení
 8
 –0,75
 32-10
 8
 11
 93
 2
 12
 Zpomalení, spojka vypnuta
 –0,92
 10-0
 3
 96
 K 2
 (1)
 13
 Volnoběh
 9
 0
 0
 21
 117
 16 s PM + 5 s K1
 (1)
 14
 Zrychlení
 10


text:
0,83
 0-15
 5
 26
 122
 1
 15
 Změna rychlostního stupně
 15
 2
 124
 16
 Zrychlení
 0,62
 15-35
 9
 133
 2
 17
 Změna rychlostního stupně
 35
 2
 135
 18
 Zrychlení
 0,52
 35-50
 8
 143
 3
 19
 Ustálená rychlost
 11
 0
 50
 12
 12
 155
 3
 20
 Zpomalení
 12
 –0,52
 50-35
 8
 8
 163
 3
 21
 Ustálená rychlost
 13
 0
 35
 13
 13
 176
 3
 22
 Změna rychlostního stupně
 14
 35
 2
 12
 178
 23
 Zpomalení
 –0,99
 35-10
 7
 185
 2
 24
 Zpomalení, spojka vypnuta
 –0,92
 10-0
 3
 188
 K2
 (1)
 25
 Volnoběh
 15
 0
 0
 7
 7
 195
 7 s PM (1)
 Tabulka 2
 Cyklus mimo město (část 2) pro zkoušku typu I
 Číslo činnosti
 Činnost
 Fáze
 Zrychlení
 (m/s2)
 Rychlost
 (km/h)
 Trvání každé
 Celkový čas (s)
 Zařazený rychlostní stupeň u manuální převodovky
 činnosti
 fáze(fází)
 1
 Volnoběh
 1
 0
 0
 20
 20
 20
 K1
 (2)
 2
 Zrychlení
 2
 0,83
 0-15
 5
 41
 25
 1
 3
 Změna rychlostního stupně
 15
 2
 27
 —
 4
 Zrychlení
 0,62
 15-35
 9
 36
 2
 5
 Změna rychlostního stupně
 35
 2
 38
 —
 6
 Zrychlení
 0,52
 35-50
 8
 46
 3
 7
 Změna rychlostního stupně
 50
 2
 48
 —
 8
 Zrychlení
 0,43
 50-70
 13
 61
 4
 9
 Ustálená rychlost
 3
 0
 70
 50
 50
 111
 5
 10
 Zpomalení
 4
 –0,69
 70-50
 8
 8
 119
 4 s. 5 + 4 s. 4
 11
 Ustálená rychlost
 5
 0
 50
 69
 69
 188
 4
 12
 Zrychlení
 6
 0,43
 50-70
 13
 13
 201
 4
 13
 Ustálená rychlost
 7
 0
 70
 50
 50
 251
 5
 14
 Zrychlení
 8
 0,24
 70-100
 35
 35
 286
 5
 15
 Ustálená rychlost (3)
 9
 0
 100
 30
 30
 316
 5 (3)
 16
 Zrychlení (3)
 10
 0,28
 100-120
 20
 20
 336
 5 (3)
 17
 Ustálená rychlost (3)
 11
 0
 120
 10
 20
 346
 5 (3)
 18
 Zpomalení (3)
 12
 –0,69
 120-80
 16
 34
 362
 5 (3)
 19
 Zpomalení (3)
 –1,04
 80-50
 8
 370
 5 (3)
 20
 Zpomalení, spojka vypnuta
 1,39
 50-0
 10
 380
 K5
 (2)
 21
 Volnoběh
 13
 0
 0
 20
 20
 400
 PM (2)
 Tabulka 3
 Požadavky na simulovanou setrvačnou hmotnost a na zatížení dynamometru
 Referenční hmotnost vozidla (RW) (kg)
 Ekvivalentní setrvačná hmotnost
 Pohlcený výkon a síla na dynamometru při 80 km/h
 Koeficienty jízdního odporu
 kg
 kW
 N
 a (N)
 b(N/kph)
 RW ≤ 480
 455
 3,8
 171
 3,8
 0,0261
 480 < RW ≤ 540
 510
 4,1
 185
 4,2
 0,0282
 540 < RW ≤ 595
 570
 4,3
 194
 4,4
 0,0296
 595 < RW ≤ 650
 625
 4,5
 203
 4,6
 0,0309
 650 < RW ≤ 710
 680
 4,7
 212
 4,8
 0,0323
 710 < RW ≤ 765
 740
 4,9
 221
 5,0
 0,0337
 765 < RW ≤ 850
 800
 5,1
 230
 5,2
 0,0351
 850 < RW ≤ 965
 910
 5,6
 252
 5,7
 0,0385
 965 < RW ≤ 1 080
 1 020
 6,0
 270
 6,1
 0,0412
 1 080 < RW ≤ 1 190
 1 130
 6,3
 284
 6,4
 0,0433
 1 190 < RW ≤ 1 305
 1 250
 6,7
 302
 6,8
 0,0460
 1 305 < RW ≤ 1 420
 1 360
 7,0
 315
 7,1

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
0,0481
 1 420 < RW ≤ 1 530
 1 470
 7,3
 329
 7,4
 0,0502
 1 530 < RW ≤ 1 640
 1 590
 7,5
 338
 7,6
 0,0515
 1 640 < RW ≤ 1 760
 1 700
 7,8
 351
 7,9
 0,0536
 1 760 < RW ≤ 1 870
 1 810
 8,1
 365
 8,2
 0,0557
 1 870 < RW ≤ 1 980
 1 930
 8,4
 378
 8,5
 0,0577
 1 980 < RW ≤ 2 100
 2 040
 8,6
 387
 8,7
 0,0591
 2 100 < RW ≤ 2 210
 2 150
 8,8
 396
 8,9
 0,0605
 2 210 < RW ≤ 2 380
 2 270
 90
 405
 9,1
 0,0619
 2 380 < RW ≤ 2 610
 2 270
 9,4
 423
 9,5
 0,0646
 2 610 < RW
 2 270
 9,8
 441
 9,9
 0,0674
 Obrázek 1
 Pracovní cyklus pro zkoušku typu I
 Obrázek 2
 Základní městský cyklus pro zkoušku typu I
 Obrázek 3
 Cyklus mimo město (část 2) pro zkoušku typu I
 (1) PM = zařazen neutrální převodový stupeň, spojka zapnuta. K1, K2 = zařazen první nebo druhý rychlostní stupeň, spojka vypnuta.
 (2) PM = zařazen neutrální rychlostní stupeň, spojka zapnuta. K1, K5 = zařazen první nebo druhý rychlostní stupeň, spojka vypnuta.
 (3) Další rychlostní stupně lze použít podle doporučení výrobce, pokud je vozidlo vybaveno převodovkou s více než pěti rychlostními stupni.
 Dodatek 1
 Systém vozidlového dynamometru
 1. SPECIFIKACE
 1.1 Všeobecné požadavky
 1.1.1
 Dynamometr musí být schopen simulovat jízdní zatížení jedním z následujících způsobů:
 a)
 dynamometr s pevnou křivkou zatížení, tj. dynamometr konstruovaný tak, že křivku zatížení nelze regulovat,
 b)
 dynamometr s nastavitelnou křivkou zatížení, tj. dynamometr s alespoň dvěma parametry jízdního zatížení, kterými může být křivka zatížení regulována.
 1.1.2
 U dynamometrů s elektrickou simulací setrvačné hmotnosti se musí prokázat, že jsou rovnocenné se systémy mechanické simulace setrvačné hmotnosti. Způsoby, jimiž se rovnocennost stanoví, jsou popsány v dodatku 6 k této příloze.
 1.1.3
 V případě, že mezi rychlostmi 10 km/h a 120 km/h nelze na vozidlovém dynamometru reprodukovat celkový jízdní odpor vozidla na silnici, doporučuje se použít vozidlový dynamometr, který má technické parametry, jak je definováno níže.
 1.1.3.1
 Síla pohlcovaná brzdou a vnitřním třením vozidlového dynamometru při rychlosti od 0 do 120 km/h je následující:
 F = (a + b · V2) ± 0,1 · F80 (přičemž F není záporné),
 kde:
 F
 =
 celková síla pohlcená vozidlovým dynamometrem (N),
 a
 =
 hodnota odpovídající valivému odporu (N),
 b
 =
 hodnota odpovídající součiniteli odporu vzduchu (N/(km/h)2),
 V
 =
 rychlost (km/h),
 F80
 =
 zatížení při 80 km/h (N).
 1.2 Zvláštní požadavky
 1.2.1
 Seřízení dynamometru nesmí být ovlivněno časem. Dynamometr nesmí vyvolávat jakékoliv vibrace se znatelným působením na vozidlo, které by mohly zhoršit normální činnost vozidla.
 1.2.2
 Vozidlový dynamometr může mít jeden nebo dva válce. Přední válec pohání, přímo nebo nepřímo, setrvačné hmoty a zařízení k pohlcování výkonu.
 1.2.3
 Zatížení musí být možno měřit a odečítat s přesností ± 5 %.
 1.2.4
 U dynamometru s pevnou křivkou zatížení musí být při rychlosti 80 km/h přesnost nastavení zatížení ± 5 %. U dynamometru s nastavitelnou křivkou zatížení se zatížení na dynamometru


text:
musí shodovat s jízdním zatížením s přesností ± 5 % při rychlosti 120, 100, 80, 60 a 40 km/h a ± 10 % při rychlosti 20 km/h. Při nižších rychlostech musí být údaj o pohlcení výkonu dynamometrem kladný.
 1.2.5
 Musí být známa celková setrvačná hmotnost rotujících částí (případně včetně simulované setrvačné hmotnosti), která musí být v rozmezí ± 20 kg třídy setrvačné hmotnosti pro zkoušku.
 1.2.6
 Rychlost vozidla se měří rychlostí otáčení válce (předního válce v případě dvouválcového dynamometru). Při rychlostech vyšších než 10 km/h se rychlost měří s přesností ± 1 km/h.
 Vozidlem skutečně ujetá vzdálenost se měří otáčením válce (předního válce u dvouválcového dynamometru).
 2. POSTUP KALIBRACE DYNAMOMETRU
 2.1 Úvod
 Tento oddíl popisuje postup pro stanovení síly pohlcené brzdou dynamometru. Pohlcená síla zahrnuje sílu pohlcenou účinky tření a sílu pohlcenou zařízením pro pohlcování výkonu.
 Dynamometr se uvede do provozu s otáčkami vyššími než je rozsah zkušebních rychlostí. Potom se vypne zařízení použité ke spuštění dynamometru: otáčky hnaného válce klesají.
 Kinetická energie válců je mařena zařízením pro pohlcování výkonu a třením. Tato metoda nezohledňuje odlišné vnitřní tření válců ve stavu s vozidlem a ve stavu bez vozidla. Pokud je zadní válec volný, nezohledňují se účinky tření u tohoto válce.
 2.2 Kalibrace indikátoru síly při 80 km/h
 Pro kalibraci indikátoru síly při 80 km/h v závislosti na pohlcené síle se použije následující postup (viz též obrázek 4):
 2.2.1
 Změří se otáčky válce, pokud nebyly změřeny dříve. Může se použít páté kolo, počítadlo otáček nebo jiný postup.
 2.2.2
 Vozidlo se umístí na dynamometr nebo se zvolí jiný způsob spuštění dynamometru.
 2.2.3
 Pro uvažovanou třídu setrvačné hmotnosti se použije setrvačník nebo jakýkoliv jiný systém simulace setrvačné hmotnosti.
 Obrázek 4
 Graf znázorňující sílu pohlcenou vozidlovým dynamometrem
 2.2.4
 Dynamometr se uvede na rychlost 80 km/h.
 2.2.5
 Zaznamená se indikovaná síla Fi v newtonech (N).
 2.2.6
 Dynamometr se uvede na rychlost 90 km/h.
 2.2.7
 Vypne se zařízení použité k rozběhu dynamometru.
 2.2.8
 Zaznamená se doba potřebná k přechodu dynamometru z rychlosti 85 km/h na rychlost 75 km/h.
 2.2.9
 Zařízení k pohlcování energie se seřídí na jinou úroveň.
 2.2.10
 Postup podle odst. 2.2.4 až 2.2.9 se opakuje tolikrát, aby se pokryl rozsah použitých sil.
 2.2.11
 Pohlcená síla se vypočte podle vzorce:
 přičemž:
 F
 =
 pohlcená síla (N),
 Mi
 =
 ekvivalentní setrvačná hmotnost v kg (s vyloučením setrvačného účinku volného zadního válce),
 ΔV
 =
 odchylka rychlosti v m/s (10 km/h = 2,775 m/s),
 t
 =
 doba potřebná ke snížení rychlosti válce z 85 km/h na 75 km/h.
 2.2.12
 Obrázek 5 znázorňuje sílu indikovanou při 80 km/h v závislosti na síle pohlcené při 80 km/h.
 Obrázek 5
 Síla indikovaná při rychlosti 80 km/h v závislosti na síle pohlcené při rychlosti 80 km/h
 2.2.13
 Postup podle výše uvedených odst. 2.2.3 až 2.2.12 se opakuje pro všechny třídy setrvačné hmotnosti, které se použijí.
 2.3 Kalibrace indikátoru síly při 80 km/h
 Postupy popsané v odstavci 2.2 výše se opakují tak, jak je třeba pro zvolené rychlosti.
 2.4 Kalibrace síly nebo točivého momentu
 Stejný postup se použije ke kalibraci síly nebo točivého


text:
momentu.
 3. OVĚŘENÍ KŘIVKY ZATÍŽENÍ
 3.1 Postup
 Křivka síly pohlcené dynamometrem se z referenčního nastavení při rychlosti 80 km/h ověří takto:
 3.1.1
 Vozidlo se umístí na dynamometr nebo se zvolí jiný způsob spuštění dynamometru.
 3.1.2
 Dynamometr se seřídí na sílu (F) pohlcovanou při rychlosti 80 km/h.
 3.1.3
 Zaznamená se síla pohlcená při 120, 100, 80, 60, 40 a 20 km/h.
 3.1.4
 Nakreslí se křivka F(V) a ověří se, zda odpovídá požadavkům odstavce 1.1.3.1 tohoto dodatku.
 3.1.5
 Postup podle odst. 3.1.1 až 3.1.4 se opakuje pro jiné hodnoty síly F při 80 km/h a pro jiné hodnoty setrvačné hmotnosti.
 Dodatek 2
 Systém ředění výfukových plynů
 1. SPECIFIKACE SYSTÉMU
 1.1 Přehled systému
 Použije se systém s ředěním plného toku výfukových plynů. To vyžaduje, aby se výfukové plyny vozidla nepřetržitě ředily okolním vzduchem za řízených podmínek. Měří se celkový objem směsi výfukového plynu a ředicího vzduchu a průběžně se jímá proporcionální vzorek objemu k analýze. Množství znečišťujících látek se určují z koncentrací vzorků a korigují se obsahem znečišťujících látek v okolním vzduchu a celkovým průtokem v průběhu zkoušky.
 Systém ředění výfukových plynů se skládá z přenosové trubky, směšovací komory a ředicího tunelu, zařízení ke stabilizaci ředicího vzduchu, sacího zařízení a průtokoměru. Odběrné sondy se umístí v ředicím tunelu, jak je specifikováno v dodatcích 3, 4 a 5.
 Výše popsanou směšovací komorou je nádoba, jako je například znázorněna na obrázcích 6 a 7, v níž se výfukový plyn vozidla mísí s ředicím vzduchem tak, aby z komory vycházela homogenní směs.
 1.2 Všeobecné požadavky
 1.2.1 Výfukové plyny vozidla se ředí dostatečným množstvím okolního vzduchu, aby se zabránilo jakékoliv kondenzaci vody v systému odběru a měření za všech podmínek, které mohou v průběhu zkoušky nastat.
 1.2.2 V místě, kde je umístěna sonda pro odběr vzorku (viz odstavec 1.3.3 níže), musí být směs vzduchu a výfukových plynů homogenní. Sonda pro odběr vzorků musí odebírat reprezentativní vzorek zředěných výfukových plynů.
 1.2.3 Systém musí umožňovat měření celkového objemu zředěných výfukových plynů.
 1.2.4 Systém pro odběr vzorků musí být plynotěsný. Konstrukce systému odběru vzorků s proměnlivým ředěním a materiály, z nichž je zhotoven, musí být takové, aby neovlivnily koncentraci znečišťujících látek ve zředěných výfukových plynech. Pokud by jakákoliv část systému (výměník tepla, cyklónový odlučovač, dmychadlo atd.) měnila koncentraci některé znečišťující látky ve zředěných výfukových plynech a chybu by nebylo možné opravit, musí se vzorek pro měření této znečišťující látky odebírat před takovou částí.
 1.2.5 Všechny části ředicího systému, které jsou ve styku se surovým výfukovým plynem a se zředěným výfukovým plynem, musí být konstruovány tak, aby se minimalizovalo usazovaní částic a aby nedocházelo k jejich změnám. Všechny součástky musí být zhotoveny z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým jevům.
 1.2.6 Pokud je vozidlo, které se má zkoušet, vybaveno výfukovým potrubím o více větvích, musí být jejich spojovací trubky připojeny co možno nejblíže k vozidlu, aniž by to přitom nepříznivě ovlivnilo jeho funkci.
 1.2.7 Systém s proměnlivým ředěním musí být konstruován tak, aby umožnil odběr vzorků výfukových plynů bez


text:
patrné změny protitlaku u vyústění výfukové trubky.
 1.2.8 Spojovací trubka mezi vozidlem a ředicím systémem musí být konstruována tak, aby se minimalizovaly tepelné ztráty.
 1.3 Zvláštní požadavky
 1.3.1 Spojení s výfukem vozidla
 Spojovací trubka mezi koncem výfukových trubek a směšovací komorou musí být co nejkratší a musí splňovat následující požadavky:
 a)
 musí být kratší než 3,6 m, nebo kratší než 6,1 m v případě, že je tepelně izolována. Její vnitřní průměr nesmí překročit 105 mm;
 b)
 nesmí měnit statický tlak u vyústění výfukových trubek zkoušeného vozidla o více než ± 0,75 kPa při 50 km/h, nebo po celou dobu trvání zkoušky o více než ± 1,25 kPa vzhledem ke statickým tlakům naměřeným, když ke koncům výfukových trubek vozidla není nic připojeno. Tlak musí být měřen na konci výfukové trubky nebo v jejím prodloužení o stejném průměru, a to co nejblíže konci trubky. Pokud výrobce písemnou žádostí předloženou technické zkušebně zdůvodní potřebu užšího rozmezí dovolené odchylky, lze použít systémy odběru schopné udržovat statický tlak v rozmezí ± 0,25 kPa;
 c)
 nesmí měnit složení výfukového plynu;
 d)
 všechny používané elastomerové konektory musí být tepelně co nejstabilnější a musí být co nejméně vystaveny styku s výfukovým plynem.
 1.3.2 Stabilizace ředicícho vzduchu
 Ředicí vzduch použitý k primárnímu ředění výfukového plynu v tunelu CVS musí projít médiem, které je schopno zachytit ≥ 99,95 % částic o velikosti, která nejvíce proniká materiálem filtru, nebo filtrem nejméně třídy H13 podle normy EN 1822:1998. Ten představuje specifikaci filtrů s vysokou účinností zachycování částic ze vzduchu (High Efficiency Particulate Air, HEPA). Ředicí vzduch lze případně pročistit pomocí průchodu přes aktivní uhlí ještě před průchodem filtrem HEPA. Doporučuje se umístit doplňkový hrubý filtr částic před filtr HEPA a za čistič s aktivním uhlím, jestliže je použit.
 Na žádost výrobce vozidla lze podle osvědčené technické praxe odebrat vzorek ředicího vzduchu za účelem určení podílu tunelu na objemu částic pozadí, který se pak může odečíst od hodnot změřených ve zředěném výfukovém plynu.
 1.3.3 Ředicí tunel
 Je třeba zajistit, aby se výfukové plyny z vozidla mohly promíchat s ředicím vzduchem. Lze použít směšovací clonu.
 Aby se co nejvíce omezily vlivy na podmínky v koncové části výfukové trubky a aby se omezil pokles tlaku uvnitř zařízení pro stabilizaci ředicího vzduchu, pokud takové zařízení je, nesmí se tlak v místě směšování lišit od atmosférického tlaku o více než ± 0,25 kPa.
 Homogennost směsi v kterémkoliv místě příčného průřezu v místě sondy pro odběr vzorku nesmí kolísat o více než ± 2 % od průměru hodnot naměřených v nejméně pěti bodech umístěných ve stejných vzdálenostech na průměru proudění plynu.
 K odběru vzorků emisí částic se musí použít ředicí tunel, který:
 a)
 je zhotoven jako rovná trubka z elektricky vodivého materiálu a která je uzemněna;
 b)
 musí mít dostatečně malý průměr, aby vytvářel turbulentní průtok (Reynoldsovo číslo ≥ 4 000) a musí být dostatečně dlouhý, aby se výfukové plyny a ředicí vzduch úplně promísily;
 c)
 musí mít průměr alespoň 200 mm;
 d)
 může být izolován.
 1.3.4 Sací zařízení
 Toto zařízení může mít určitý rozsah pevných rychlostí, aby


text:
se zabezpečil průtok dostatečný k zabránění kondenzace vody. Takového výsledku se zpravidla docílí, je-li průtok:
 a)
 buď dvakrát vyšší než maximální průtok výfukových plynů vznikajících při zrychleních jízdního cyklu, nebo
 b)
 dostatečný k tomu, aby ve vaku pro jímání vzorků se zředěnými výfukovými plyny zajistil koncentraci CO2 menší než 3 % objemových u benzinu a motorové nafty, menší než 2,2 % objemových u LPG a menší než 1,5 % objemových v případě NG/biometanu.
 1.3.5 Měření objemu v primárním ředicím systému
 Metoda měření celkového objemu zředěných výfukových plynů obsažených v systému odběru vzorků s konstantním objemem musí být taková, aby přesnost měření byla ± 2 % za všech provozních podmínek. Pokud zařízení nemůže v měřicím bodu vyrovnávat kolísání teploty směsi výfukových plynů a ředicího vzduchu, musí se k udržení teploty na hodnotě dané provozní teploty s dovolenou odchylkou ± 6 K použít výměník tepla.
 V případě potřeby lze k ochraně zařízení na měření objemu použít určitou formu ochrany, např. cyklonový odlučovač, proudový filtr atd.
 Snímač teploty se montuje bezprostředně před zařízením pro měření objemu. Tento snímač teploty musí mít přesnost ± 1 K a časovou odezvu 0,1 s při 62 % změny dané teploty (hodnota měřená v silikonovém oleji).
 Rozdíl tlaku od atmosférického tlaku se měří před zařízením k měření objemu, a je-li třeba, i za ním.
 Tlak se během zkoušky měří s přesností ± 0,4 kPa.
 1.4 Popisy doporučeného systému
 Na obr. 6 a 7 jsou schématická znázornění dvou typů doporučených systémů ředění výfukového plynu, které splňují požadavky této přílohy.
 Protože přesných výsledků lze dosáhnout různým uspořádáním, není podstatné, zda se zařízení přesně shoduje s těmito nákresy. K získání dalších informací a sladění funkcí jednotlivých částí systému lze použít přídavné části, jako jsou přístroje, ventily, solenoidy a spínače.
 1.4.1 Systém s ředěním plného toku s objemovým dávkovacím čerpadlem
 Obrázek 6
 Ředicí systém s objemovým dávkovacím čerpadlem
 Systém s ředěním plného toku s objemovým dávkovacím čerpadlem splňuje požadavky této přílohy tím, že měří průtok plynu procházejícího čerpadlem při konstantní teplotě a při konstantním tlaku. Celkový objem je měřen počtem otáček zkalibrovaného objemového dávkovacího čerpadla. Přiměřeného objemu vzorku se dosáhne odběrem pomocí čerpadla, průtokoměru a regulačního průtokového ventilu při konstantním průtoku. Odběrné zařízení se skládá z těchto částí:
 1.4.1.1
 filtr (DAF) ředicího vzduchu, který může být v případě potřeby předehříván. Tento filtr se skládá z následujících filtrů v tomto pořadí: volitelný filtr s aktivním uhlím (na přívodu) a filtr s vysokou účinností zachycování částic (HEPA) na výstupu. Doporučuje se umístit doplňkový hrubý filtr částic před filtr HEPA a za čistič s aktivním uhlím, jestliže je použit. Účelem filtru z aktivním uhlím je snížit a ustálit koncentrace uhlovodíků v emisích z okolí v ředicím vzduchu;
 1.4.1.2
 přenosová trubka (TT), kterou se přivádí výfukový plyn vozidla do ředicího tunelu (DT), v němž se výfukový plyn homogenně smísí s ředicím vzduchem;
 1.4.1.3
 objemové dávkovací čerpadlo (PDP) zajišťující konstantní objem proudění směsi vzduch/výfukový plyn; K určení průtoku slouží otáčky objemového čerpadla společně s příslušným měřením teploty a tlaku;
 1.4.1.4
 výměník tepla (HE) o kapacitě dostatečné k


text:
tomu, aby po celou dobu zkoušky byla teplota směsi vzduch/výfukový plyn měřená v bodu bezprostředně před objemovým dávkovacím čerpadlem na běžné provozní hodnotě 6 K. Toto zařízení nesmí ovlivňovat koncentrace znečišťujících látek ředěných plynů odebíraných k analýze;
 1.4.1.5
 směšovací komora (MC), v níž se homogenně mísí výfukový plyn se vzduchem, a kterou lze umístit těsně k vozidlu, aby se minimalizovala délka přenosové trubky (TT).
 1.4.2 Systém s ředěním plného toku s kritickým prouděním Venturiho trubicí
 Obrázek 7
 Ředicí systém s kritickým prouděním Venturiho trubicí
 Použití Venturiho trubice s kritickým prouděním (CFV) pro systém s ředěním plného toku vychází z principů mechaniky proudění v oblasti kritického proudění. Proměnná rychlost proudění směsi ředicího vzduchu a výfukových plynů je udržována na rychlosti zvuku, která je přímo úměrná druhé odmocnině teploty plynů. Průtok je po celou dobu zkoušky plynule sledován, vypočítáván a integrován.
 Použití další Venturiho trubice s kritickým prouděním k odběru vzorků zajišťuje proporcionalitu vzorků plynů odebíraných z ředicího tunelu. Protože jak tlak, tak i teplota jsou shodné na vstupech k oběma Venturiho trubicím, je objem toku plynů odváděných k odběru úměrný celkovému objemu vytvářené směsi zředěných výfukových plynů, čímž jsou splněny požadavky této přílohy. Odběrné zařízení se skládá z těchto částí:
 1.4.2.1
 filtr (DAF) ředicího vzduchu, který může být v případě potřeby předehříván. Tento filtr se skládá z následujících filtrů v tomto pořadí: volitelný filtr s aktivním uhlím (na přívodu) a filtr s vysokou účinností zachycování částic (HEPA) na výstupu. Doporučuje se umístit doplňkový hrubý filtr částic před filtr HEPA a za čistič s aktivním uhlím, jestliže je použit. Účelem filtru z aktivním uhlím je snížit a ustálit koncentrace uhlovodíků v emisích z okolí v ředicím vzduchu;
 1.4.2.2
 směšovací komora (MC), v níž se homogenně mísí výfukový plyn se vzduchem, a kterou lze umístit těsně k vozidlu, aby se minimalizovala délka přenosové trubky (TT);
 1.4.2.3
 ředicí tunel (DT), z něhož se odebírají vzorky částic;
 1.4.2.4
 V případě potřeby lze k ochraně měřicího systému použít určitou formu ochrany, např. cyklonový odlučovač, proudový filtr atd.;
 1.4.2.5
 měřicí Venturiho trubice s kritickým prouděním (CFV) k měření objemového průtoku zředěných výfukových plynů;
 1.4.2.6
 dmychadlo (BL) o dostatečném výkonu ke zvládnutí celkového objemu zředěných výfukových plynů.
 2. POSTUP KALIBRACE SYSTÉMU CVS
 2.1 Všeobecné požadavky
 Systém CVS se kalibruje přesným průtokoměrem a omezovačem průtoku. Průtok systémem se měří při různých hodnotách tlaku a řídicí parametry systému se měří a vztahují k průtokům. Zařízení k měření průtoku musí být dynamické a vhodné pro vysoké průtokové rychlosti, jaké se vyskytují při zkoušení za použití systému odběru vzorků s konstantním objemem. Zařízení musí mít přesnost ověřenou podle národní nebo mezinárodní normy.
 2.1.1 Za předpokladu, že jde o systémy pro dynamická měření a že tyto systémy vyhovují požadavkům odstavce 1.3.5 tohoto dodatku, lze použít různé typy průtokoměrů, např. kalibrovanou Venturiho trubici, průtokoměr laminárního proudění, kalibrovaný turbinový průtokoměr.
 2.1.2 Následující odstavce udávají podrobnosti postupu kalibrace zařízení PDP a CFV s použitím průtokoměrů laminárního proudění, což poskytuje požadovanou přesnost zároveň se statistickým ověřením platnosti kalibrace.
 2.2 Kalibrace objemového dávkovacího čerpadla (PDP)
 2.2.1 Následující postup


text:
kalibrace popisuje vybavení, zkušební sestavu a různé parametry, které jsou měřeny při stanovování výtlačného objemu čerpadla CVS. Všechny parametry čerpadla se měří současně s parametry průtokoměru, který je spojen v sérii s čerpadlem. Vypočtený průtok (vyjádřený v m3/min na vstupu čerpadla při daném absolutním tlaku a dané teplotě) potom může být znázorněn ve vztahu ke korelační funkci, která je hodnotou specifické kombinace parametrů čerpadla. Pak se stanoví lineární rovnice vztahu průtoku čerpadlem a korelační funkce. V případě, že CVS má vícerychlostní pohon, musí se kalibrace provést pro každý z použitých rychlostních rozsahů.
 2.2.2 Tento kalibrační postup je založen na měření absolutních hodnot parametrů čerpadla a průtokoměru, které mají vztah k průtoku v každém bodu. Pro zajištění přesnosti a plynulosti kalibrační křivky musí být dodrženy tři podmínky:
 2.2.2.1
 Tlaky čerpadla se musejí měřit v přípojkách na samotném čerpadle, nikoliv ve vnějším potrubí na vstupu a výstupu čerpadla. Tlakové přípojky, které jsou montovány nahoře a dole na střednici čelní desky pohonu čerpadla, jsou vystaveny skutečným tlakům panujícím uvnitř čerpadla a umožňují tedy zjistit absolutní rozdíly tlaků;
 2.2.2.2
 V průběhu kalibrace se musí udržovat stabilní teplota. Průtokoměr laminárního proudění je citlivý na kolísání vstupní teploty, která způsobují rozptyl měřených hodnot. Postupné změny teploty o ± 1 K jsou přijatelné jen tehdy, pokud nastávají během několika minut;
 2.2.2.3
 Všechny spoje mezi průtokoměrem a čerpadlem systému CVS musejí být těsné.
 2.2.3 Měření týchž parametrů čerpadla při zkoušce emisí z výfuku umožňuje uživateli vypočítat průtok z kalibrační rovnice.
 2.2.4 Obrázek 8 tohoto dodatku znázorňuje jedno z možných uspořádání zkušební sestavy. Odchylky jsou přípustné za podmínky, že je schválí technická zkušebna s tím, že mají srovnatelnou přesnost. Použije-li se uspořádání znázorněné na obrázku 8, musí být následující údaje v těchto rozmezích:
 barometrický tlak (korigovaný) (Pb)
 ± 0,03 kPa
 okolní teplota (T)
 ± 0,2 K
 teplota vzduchu na vstupu do LFE (ETI)
 ± 0,15 K
 podtlak před LFE (EPI)
 ± 0,01 kPa
 pokles tlaku v trubici LFE (EDP)
 ± 0,0015 kPa
 teplota vzduchu na vstupu čerpadla CVS (PTI)
 ± 0,2 K
 teplota vzduchu na výstupu čerpadla CVS (PTO)
 ± 0,2 K
 podtlak na vstupu čerpadla CVS (PPI)
 ± 0,22 kPa
 tlaková výška na výstupu čerpadla CVS (PPO)
 ± 0,22 kPa
 otáčky čerpadla v průběhu zkušební periody (n)
 ± 1 min.-1
 doba trvání každé periody (nejméně 250 s) (t)
 ± 0,1 s
 Obrázek 8
 Uspořádání pro kalibraci systému PDP
 2.2.5 Po propojení systému podle obrázku 8 tohoto dodatku se omezovač průtoku nastaví do zcela otevřené polohy a před zahájením kalibrace se čerpadlo CVS nechá běžet 20 min.ut.
 2.2.6 Pro přírůstek podtlaku na vstupu čerpadla (vždy přibližně o 1 kPa) se částečně přivírá omezovač průtoku, což umožní celkovou kalibraci nejméně v šesti bodech měření. Systém se nechá ustálit po dobu tří minut a opakují se měření.
 2.2.7 Z dat průtokoměru se s pomocí výrobcem předepsaných metod vypočte v každém zkušebním bodě průtok vzduchu (Qs) v m3/min (za běžných podmínek).
 2.2.8 Průtok vzduchu se pak přepočte na průtok čerpadlem (V0) v m3/otáčku při absolutní teplotě a tlaku na vstupu čerpadla takto:


text:
přičemž
 V0
 =
 průtok čerpadlem při Tp a Pp (m3/otáčka),
 Qs
 =
 průtok vzduchu při 101,33 kPa a 273,2 K (m3/min),
 Tp
 =
 teplota na vstupu čerpadla, v kelvinech (K),
 Pp
 =
 absolutní tlak na vstupu čerpadla (kPa),
 N
 =
 otáčky čerpadla (min-1).
 2.2.9 Aby se kompenzovalo vzájemné působení otáček čerpadla, kolísání tlaku v čerpadle a skluz čerpadla, vypočte se korelační funkce (x0) mezi otáčkami čerpadla (n), rozdílem tlaků mezi vstupem a výstupem čerpadla a absolutním tlakem na výstupu čerpadla podle vzorce:
 přičemž:
 x0
 =
 korelační funkce,
 ΔΡp
 =
 rozdíl tlaku mezi vstupem a výstupem čerpadla (kPa),
 Pe
 =
 absolutní tlak na výstupu čerpadla (PPO + Pb) (kPa).
 Metodou nejmenších čtverců se provede lineární vyrovnání, kterým se získají kalibrační rovnice těchto tvarů:
 V0 = D0 – M (x0)
 n = A – B (ΔΡp)
 D0, M, A a B jsou konstanty sklonu přímky a pořadnice s osou souřadnic, které popisují přímky.
 2.2.10 Systém CVS, který má více rychlostí, musí být kalibrován pro každou použitou rychlost. Kalibrační křivky pro tyto rychlosti musí být přibližně rovnoběžné a hodnoty (D0) musí narůstat s poklesem průtoku čerpadlem.
 2.2.11 Pokud byla kalibrace prováděna pečlivě, musí se hodnoty vypočtené z rovnice pohybovat v rozmezí ± 0,5 % od naměřené hodnoty V0. Hodnoty M by měly být pro každé čerpadlo různé. Kalibruje se při zahájení provozu čerpadla a po provedení větší údržby.
 2.3 Kalibrace Venturiho trubice s kritickým průtokem CFV
 2.3.1 Kalibrace CFV je založena na rovnici pro kritické proudění Venturiho trubicí:
 kde:
 Qs
 =
 průtok,
 Kv
 =
 kalibrační koeficient,
 P
 =
 absolutní tlak (kPa),
 T
 =
 absolutní teplota (K).
 Průtok plynu je funkcí vstupního tlaku a teploty.
 Níže popsaný postup kalibrace stanoví hodnotu kalibračního koeficientu při naměřených hodnotách tlaku, teploty a průtoku vzduchu.
 2.3.2 Při kalibraci elektronických částí systému CFV se použije postup doporučený výrobcem.
 2.3.3 Při měřeních průtoku pro kalibraci Venturiho trubice s kritickým prouděním musí mít níže uvedené veličiny následující přesnost:
 barometrický tlak (korigovaný) (Pb)
 ± 0,03 kPa,
 teplota vzduchu na vstupu LFE, průtokoměr (ETI)
 ± 0,15 K,
 podtlak před LFE (EPI)
 ± 0,01 kPa,
 pokles tlaku v trubici LFE (EDP)
 ± 0,0015 kPa,
 průtok vzduchu (Qs)
 ± 0,5 per cent,
 podtlak na vstupu CFV (PPI)
 ± 0,02 kPa,
 Teplota na vstupu Venturiho trubice (Tv)
 ± 0,2 K.
 2.3.4 Zařízení se sestaví podle obrázku 9 tohoto dodatku a ověří se jeho těsnost. Jakákoliv netěsnost mezi zařízením pro měření průtoku a Venturiho trubicí s kritickým prouděním vážně ovlivňuje přesnost kalibrace.
 Obrázek 9
 Uspořádání pro kalibraci systému CFV
 2.3.5 Omezovač průtoku se nastaví do polohy „otevřeno“, spustí se dmychadlo a systém se nechá ustálit. Zaznamenají se údaje všech přístrojů.
 2.3.6 Změní se nastavení omezovače průtoku a změří se alespoň osm hodnot v rozsahu kritického proudění.
 2.3.7 Údaje zaznamenané při kalibraci se použijí v následujícím výpočtu. Průtok vzduchu (Qs) se v každém zkušebním bodu vypočte z údajů průtokoměru podle metody předepsané výrobcem.
 Pro každý zkušební bod se vypočtou hodnoty kalibračního koeficientu podle rovnice:
 kde:
 Qs
 =
 průtok v m3/min při 273,2 K a 101,33 kPa,
 Tv
 =


text:
teplota na vstupu Venturiho trubice (K),
 Pv
 =
 absolutní tlak na vstupu Venturiho trubice (kPa).
 Sestaví se graf závislosti Kv na tlaku na vstupu Venturiho trubice. Při průtoku rychlostí zvuku bude mít Kv poměrně konstantní hodnotu. Při poklesu tlaku (zvýšení podtlaku) se Venturiho trubice uvolní a hodnota Kv se zmenší. Změny Kv, které z toho vyplývají, se neberou v úvahu.
 Průměrná hodnota Kv a směrodatná odchylka se vypočte pro nejméně osm bodů v kritické oblasti.
 Pokud směrodatná odchylka přesahuje 0,3 % průměrné hodnoty Kv, provede se oprava.
 3. POSTUP OVĚŘENÍ SYSTÉMU
 3.1 Všeobecné požadavky
 Musí se stanovit celková přesnost systému odběru vzorků CVS a analytického systému tak, že se zavede známá hmotnost plynných znečišťujících látek do systému za jeho činnosti jako při normální zkoušce a pak se analyzuje a vypočte hmotnost znečišťujících látek podle rovnic v odstavci 6.6 přílohy 4a, s výjimkou toho, že se uvažuje hustota propanu 1,967 g na litr při normálních podmínkách. U následujících dvou technik je známo, že poskytují dostatečnou přesnost.
 Maximální dovolená odchylka mezi množstvím přiváděného plynu a množstvím měřeného plynu je 5 %.
 3.2 Metoda CFO
 3.2.1 Měření konstantního průtoku čistého plynu (CO nebo C3H8) pomocí zařízení s clonou s kritickým prouděním
 3.2.2 Známé množství čistého plynu (CO nebo C3H8) se do systému CVS přivede přes kalibrovanou clonu s kritickým prouděním. Je-li vstupní tlak dostatečně vysoký, potom průtok (q), který se seřizuje pomocí clony s kritickým prouděním, je nezávislý na výstupním tlaku clony (kritickém proudění). Pokud vnikne odchylka větší než 5 %, musí být zjištěna a odstraněna příčina nesprávné funkce. Systém CVS pracuje jako při zkoušce emisí z výfuku po dobu 5 až 10 min.ut. Plyn nashromážděný ve vaku pro jímání vzorků se analyzuje obvyklým přístrojem a výsledky se porovnají s již dříve známou koncentrací ve vzorcích plynů.
 3.3 Gravimetrická metoda
 3.3.1 Měření omezeného množství čistého plynu (CO nebo C3H8) gravimetrickou metodou.
 3.3.2 K ověření systému CVS se použije následující gravimetrický postup.
 S přesností ± 0,01 g se určí hmotnost malé láhve naplněné oxidem uhelnatým nebo propanem. Po dobu 5 až 10 min.ut se systém CVS ponechá v činnosti jako při normální zkoušce emisí z výfuku, během které se do systému vpouští CO nebo propan. Množství čistého plynu vpuštěného do přístroje se určí zvážením z rozdílu hmotností láhve. Plyn nashromážděný ve vaku se pak analyzuje přístrojem normálně používaným pro analýzu výfukových plynů. Výsledky se potom porovnají s dříve vypočtenými hodnotami koncentrace.
 Dodatek 3
 Zařízení k měření plynných emisí
 1. SPECIFIKACE
 1.1 Přehled systému
 Pro analýzu se musí plynule odebírat poměrný vzorek ředěných výfukových plynů a ředicího vzduchu.
 Hmotnost emitovaných plynných znečišťujících látek se stanoví z proporcionálních koncentrací vzorku a celkového objemu změřeného v průběhu zkoušky. Koncentrace vzorku se přepočítají na obsah znečišťujících látek v okolním ovzduší.
 1.2 Požadavky na systém pro odběr vzorků
 1.2.1 Vzorek ředěných výfukových plynů se odebírá před sacím zařízením, avšak za zařízeními pro stabilizaci (pokud na vozidle jsou).
 1.2.2 Rychlost průtoku se nesmí odchylovat od průměru o více než ± 2 %.
 1.2.3 Rychlost odebírání vzorku nesmí být menší než


text:
5 l/min a nesmí být vyšší než 0,2 % průtoku ředěných výfukových plynů. Stejný limit platí pro systémy odběru vzorků s konstantní hmotností.
 1.2.4 Vzorek ředicího vzduchu se odebírá při konstantní rychlosti průtoku blízko vstupu okolního vzduchu (za filtrem, pokud je v zařízení montován).
 1.2.5 Vzorek ředicího vzduchu nesmí být znečištěn výfukovými plyny ze směšovací oblasti.
 1.2.6 Průtok odběru ředicího vzduchu musí být srovnatelný s průtokem zředěných výfukových plynů.
 1.2.7 Materiály použité k odběru vzorků musí být takové, aby neměnily koncentraci znečišťujících látek.
 1.2.8 K oddělení pevných částic ze vzorku lze použít filtry.
 1.2.9 Různé ventily používané k usměrnění výfukových plynů musí být rychle seřiditelného a rychločinného typu.
 1.2.10 Mezi třícestnými ventily a vaky pro jímání vzorků může být použito rychloupínacích plynotěsných spojů se samotěsnicími přípojkami na straně vaku pro jímání vzorků. Pro převedení vzorků do analyzátoru se mohou použít jiné systémy (např. třícestné uzavírací ventily).
 1.2.11 Uchovávání vzorku
 Vzorky plynů se mohou shromažďovat ve vacích pro jímání vzorků, které mají dostatečný objem, aby nebránily toku vzorků. Materiál vaku musí být takový, aby neovlivňoval ani samotná měření, ani chemické složení vzorků plynu o více než ± 2 % po 20 minutách (např.: laminátovaný polyetylenový/polyamidový povlak nebo fluorované polymerované uhlovodíky).
 1.2.12 Systém odběru vzorků uhlovodíků – vznětové motory
 1.2.12.1
 Systém odběru vzorků uhlovodíků se musí skládat z vyhřívané sondy pro odběr vzorku, vedení, filtru a čerpadla. Sonda pro odběr vzorku musí být instalována ve stejné vzdálenosti od vstupu výfukového plynu jako sonda pro odběr částic, a to tak, aby se při odběru navzájem neovlivňovaly. Musí mít vnitřní průměr nejméně 4 mm.
 1.2.12.2
 Vyhřívací systém musí udržovat všechny vyhřívané části na teplotě 463 K (190 °C) ± 10 K.
 1.2.12.3
 Průměrná koncentrace měřených uhlovodíků se musí stanovit integrací.
 1.2.12.4
 Vyhřívané odběrné potrubí musí být opatřeno vyhřívaným filtrem (FH) s účinností 99 % pro částice ≥ 0,3 μm, kterým se odstraní všechny tuhé částice z kontinuálního proudu plynu potřebného k analýze.
 1.2.12.5
 Doba odezvy systému odběru vzorků (od sondy ke vstupu do analyzátoru) nesmí být delší než čtyři vteřiny.
 1.2.12.6
 Pokud se nezajistí kompenzace kolísání proudění v CFV nebo CFO, musí být se systémem konstantního proudění (výměníkem tepla) použit analyzátor typu HFID, aby se zajistil odběr reprezentativního vzorku.
 1.3 Požadavky na analýzu plynů
 1.3.1 Analýza oxidu uhelnatého (CO) a oxidu uhličitého (CO2):
 Analyzátory musí být typu NDIR, což je nedisperzní analyzátor s absorpcí v infračerveném pásmu.
 1.3.2 Analýza celkového množství uhlovodíků (THC) - zážehové motory:
 Analyzátor musí být typu FID, což je plamenný ionizační detektor, kalibrovaný propanem vyjádřeným jako ekvivalent atomů uhlíku (C1).
 1.3.3 Analýza celkového množství uhlovodíků (THC) - vznětové motory:
 Musí se jednat o plamenný ionizační analyzátor s detektorem, ventily, potrubím atd. vyhřívanými na 463 K (190 °C) ± 10 K (vyhřívaný plamenoionizační detektor, HFID). Musí být kalibrován propanem vyjádřeným ekvivalentem atomů uhlíku C1.
 1.3.4 Analýza oxidů dusíku (NOx):
 Analyzátor musí být typu CLA, což je chemicko-luminiscenční analyzátor, nebo typu NDUVR, což je nedisperzní analyzátor s rezonanční absorpcí v ultrafialovém pásmu, oba typy s konvertorem NOx -NO.
 1.3.5 Analýza metanu (CH4):


text:
Analyzátorem je buď plynný chromatograf kombinovaný s plamenným ionizačním typem (FID), nebo plamenným ionizačním typem se separátorem uhlovodíků jiných než metan, kalibrovaný metanem vyjádřeným ekvivalentem atomů uhlíku (C1).
 1.3.6 Analyzátory musí mít měřicí rozsah slučitelný s přesností požadovanou pro měření koncentrace znečišťujících látek ve vzorku výfukových plynů.
 1.3.7 Chyba měření nesmí být větší než ± 2 % (vlastní chyba analyzátoru) bez ohledu na skutečnou hodnotu kalibračních plynů.
 1.3.8 U koncentrací menších než 100 ppm nesmí být chyba měření větší než ± 2 ppm.
 1.3.9 Vzorek okolního vzduchu se musí měřit stejným analyzátorem s příslušným rozsahem.
 1.3.10 Před analyzátory nesmí být použito žádné zařízení k vysoušení plynů, pokud se neprokáže, že nemá vliv na obsah znečišťujících látek v proudu plynů.
 1.4 Popisy doporučeného systému
 Na obrázku 10 je schematické znázornění systému pro odběr vzorků plynných emisí.
 Obrázek 10
 Schéma systému pro odběr vzorků plynných emisí
 Systém se skládá z těchto částí:
 1.4.1
 dvě sondy (S1 a S2) pro odběr konstantních vzorků ředicího vzduchu a směsi zředěného výfukového plynu a vzduchu;
 1.4.2
 filtr (F) k odlučování pevných částic z proudů plynů odebíraných pro analýzu;
 1.4.3
 čerpadla (P) k odběru konstantního toku ředicího vzduchu, jakož i směsi ředěného výfukového plynu/vzduchu v průběhu zkoušky;
 1.4.4
 regulátor průtoku (N) pro zajištění konstantního rovnoměrného průtoku vzorků plynu odebíraných v průběhu zkoušky sondami S1 a S2 (u PDP-CVS); průtok vzorků plynu musí být takový, aby na konci každé zkoušky bylo množství vzorků dostatečné k provedení analýzy (přibližně 10 l/min);
 1.4.5
 průtokoměry (FL) pro seřizování a sledování konstantního průtoku vzorků plynu při zkoušce;
 1.4.6
 rychločinné ventily (V) k nasměrování konstantního toku vzorku plynů do vaků pro jímání vzorků nebo k vypouštění do ovzduší;
 1.4.7
 plynotěsné rychlozávěrné spojovací prvky (Q) mezi rychločinnými ventily a vaky pro jímání vzorků; spojka se musí samočinně uzavírat na straně vaku pro jímání vzorků; alternativně lze použít jiné způsoby dopravy vzorků k analyzátoru (např. třícestné uzavírací kohouty);
 1.4.8
 vaky (B) pro jímání vzorků ředěného výfukového plynu a ředicího vzduchu během zkoušky;
 1.4.9
 odběrná Venturiho trubice s kritickým prouděním (SV) k odběru proporcionálních vzorků zředěných výfukových plynů u sondy S2 A(pouze CFV-CVS);
 1.4.10
 čistič (PS) v odběrné soustavě (pouze CFV-CVS);
 1.4.11
 Součásti systému odběru vzorků uhlovodíků při použití systému HFID:
 Fh je vyhřívaný filtr,
 S3 je odběrový bod v blízkosti směšovací komory,
 Vh je vyhřívaný vícecestný ventil,
 Q je rychlospojka, která umožňuje analýzu vzorku okolního vzduchu BA v analyzátoru typu HFID,
 FID je vyhřívaný plamenný ionizační analyzátor,
 R a I jsou prostředky pro integrování a záznam okamžité koncentrace uhlovodíků,
 Lh je vyhřívané odběrné potrubí.
 2. KALIBRAČNÍ POSTUPY
 2.1 Postup kalibrace analyzátoru
 2.1.1 Každý analyzátor musí být kalibrován tak často, jak je nutné, v každém případě v měsíci před schvalovací zkouškou a alespoň každých šest měsíců při ověřování shodnosti výroby.
 2.1.2 Každý běžně používaný provozní rozsah se kalibruje následujícím postupem:
 2.1.2.1
 Kalibrační křivka analyzátoru se stanoví nejméně v pěti bodech kalibrace, jejichž rozložení musí být co možná nejrovnoměrnější. Jmenovitá koncentrace kalibračního plynu s nejvyšší koncentrací nesmí být menší než 80 % plného rozsahu stupnice.
 2.1.2.2
 Požadovanou


text:
koncentraci kalibračního plynu lze získat pomocí směšovače plynu, ředěním vyčištěným dusíkem nebo vyčištěným syntetickým vzduchem. Přesnost směšovacího zařízení musí být taková, aby bylo možné stanovit koncentraci zředěných kalibračních plynů s přesností ± 2 %.
 2.1.2.3
 Kalibrační křivka se vypočte metodou nejmenších čtverců. Pokud je stupeň výsledného polynomu vyšší než 3, musí být počet kalibračních bodů roven alespoň tomuto stupni polynomu zvýšenému o 2 stupně.
 2.1.2.4
 Kalibrační křivka se od jmenovité hodnoty každého kalibračního plynu nesmí lišit o více než 2 %.
 2.1.3 Průběh kalibrační křivky
 Správnost kalibrace lze ověřit z průběhu kalibrační křivky a kalibračních bodů. Musí se uvést různé typické technické údaje analyzátoru, zejména:
 stupnice,
 citlivost,
 nulový bod,
 datum kalibrace.
 2.1.4 Pokud lze ke spokojenosti pověřené technické zkušebny prokázat, že rovnocennou přesnost mohou poskytovat alternativní techniky (např. počítače, elektronicky řízený spínač rozsahů atd.), lze tyto alternativy použít.
 2.2 Postup pro ověření analyzátoru
 2.2.1 Každý obvykle používaný provozní rozsah musí být ověřen před každou analýzou takto:
 2.2.2 Kalibrace se ověří použitím nulovacího plynu a kalibračního plynu, jehož jmenovitá hodnota je v rozsahu 80–95 % předpokládané hodnoty, která má být analyzována.
 2.2.3 Pokud se v obou uvažovaných bodech neliší zjištěná hodnota od teoretické hodnoty o více než ± 5 % plné výchylky na stupnici, mohou se parametry nastavení upravit. Pokud tento případ nenastane, musí se sestavit nová kalibrační křivka podle kapitoly 1 tohoto dodatku.
 2.2.4 Po zkoušce se k opakovanému ověření použijí tentýž nulovací plyn a tentýž kalibrační plyn. Analýza se považuje za přijatelnou, je-li rozdíl mezi oběma výsledky měření menší než 2 %.
 2.3 Postup kontrolní zkoušky odezvy FID na uhlovodíky
 2.3.1 Optimalizace odezvy detektoru
 FID musí být seřízen podle pokynů výrobce přístroje. K optimalizaci odezvy při běžném provozním rozsahu se použije směs propanu se vzduchem.
 2.3.2 Kalibrace analyzátoru uhlovodíků
 Analyzátor se zkalibruje propanem se vzduchem a čištěným syntetickým vzduchem (viz odstavec 3 tohoto dodatku).
 Vytvoří se kalibrační křivka podle odstavce 2.1 tohoto dodatku.
 2.3.3 Faktor odezvy různých uhlovodíků a doporučené mezní hodnoty
 Faktor odezvy (Rf) pro konkrétní druh uhlovodíku je poměr údaje C1 odečteného na FID a koncentrace plynu v láhvi, vyjádřený v ppm C1.
 Koncentrace zkušebního plynu musí být taková, aby pro provozní rozsah dávala odezvu přibližně 80 % plné výchylky na stupnici. Koncentrace musí být známa s přesností ± 2 % ve vztahu k objemovému gravimetrickému standardu. Láhev s plynem musí být navíc před začátkem ověřování po dobu 24 hodin stabilizována při teplotě v rozsahu od 293 K do 303 K (20 °C až 30 °C).
 Faktory odezvy se stanoví při uvedení analyzátoru do provozu a potom v intervalech velké údržby. Zkušební plyny, které se mají použít, a doporučené faktory odezvy jsou:
 metan a čištěný vzduch: 1,00 < Rf < 1,15
 nebo 1,00 < Rf < 1,05 u vozidel poháněných NG/biometanem
 propen a čištěný vzduch: 0,90 < Rf < 1,00
 toluen a čištěný vzduch: 0,90 < Rf < 1,00,
 vztaženo k faktoru odezvy (Rf) = 1,00 pro propan a čištěný vzduch.
 2.3.4 Ověření citlivosti na kyslík a doporučené mezní hodnoty
 Faktor odezvy se určí podle odstavce 2.3.3


text:
výše. Zkušební plyn, který se má použít, a doporučený rozsah faktoru odezvy jsou:
 propan a dusík: 0,95 < Rf < 1,05
 2.4 Postup zkoušky účinnosti konvertoru NOx
 Účinnost konvertoru používaného k přeměně NO2 na NO se zkouší takto:
 Účinnost konvertorů se může zkoušet ozonizátorem podle níže popsaného postupu, s použitím zkušební sestavy znázorněné na obrázku 11.
 2.4.1 Kalibrace analyzátoru se provede v běžném pracovním rozsahu podle údajů výrobce s použitím nulovacího a kalibračního plynu (jehož obsah NO musí činit kolem 80 % pracovního rozsahu a koncentrace NO2 ve směsi plynů musí být menší než 5 % koncentrace NO). Analyzátor NOx musí být v režimu NO seřízen tak, aby kalibrační plyn neprocházel konvertorem. Zaznamená se naměřená koncentrace.
 2.4.2 Tvarovkou T se do proudu kalibračního plynu plynule přidává kyslík nebo syntetický vzduch, až je přístrojem naměřená koncentrace asi o 10 % menší než udávaná kalibrační koncentrace podle odstavce 2.4.1 výše. Zaznamená se indikovaná koncentrace (c). Ozonizátor je v průběhu tohoto postupu mimo činnost.
 2.4.3 Ozonizátor se aktivuje tak, aby vyráběl dostatek ozónu ke snížení koncentrace NO na 20 % (nejméně 10 %) kalibrační koncentrace uvedené v odstavci 2.4.1 výše. Zaznamená se naměřená koncentrace (d).
 2.4.4 Analyzátor NOx se pak přepne na režim NOx, což znamená, že směs plynu (sestávající z NO, NO2, O2 a N2) nyní prochází konvertorem. Zaznamená se naměřená koncentrace (a).
 2.4.5 Ozonizátor se deaktivuje. Směs plynů popsaná v odstavci 2.4.2 prochází konvertorem do detektoru. Zaznamená se naměřená koncentrace (b).
 Obrázek 11
 Schéma zařízení ke zkoušce účinnosti konvertoru NOx
 2.4.6 Když je ozonizátor vyřazen z činnosti, uzavře se i průtok kyslíku nebo syntetického vzduchu. Hodnota NO2 udaná analyzátorem potom nesmí být větší o více než 5 % než hodnota uvedená v odstavci 2.4.1 výše.
 2.4.7 Účinnost konvertoru NOx se vypočte takto:
 2.4.8 Účinnost konvertoru nesmí být menší než 95 %.
 2.4.9 Účinnost konvertoru musí být zkoušena alespoň jednou týdně.
 3. REFERENČNÍ PLYNY
 3.1 Čisté plyny
 Pro kalibraci a provoz musí být v případě potřeby k dispozici následující čisté plyny:
 čištěný dusík: (čistota: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 čištěný syntetický vzduch: (čistota: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); obsah kyslíku 18 až 21 % objemových;
 čištěný kyslík: (čistota > 99,5 % objemových O2);
 čištěný vodík (a směs obsahující helium): (čistota ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2);
 oxid uhelnatý: (minimální čistota 99,5 %),
 propan: (minimální čistota 99,5 %).
 3.2 Kalibrační plyny a kalibrační plyny pro plný rozsah
 Musí být k dispozici směsi plynů, které mají následující chemické složení:
 a)
 C3 H8 a čištěný syntetický vzduch (viz odstavec 3.1 výše),
 b)
 CO a čištěný dusík,
 c)
 CO2 a čištěný dusík.
 NO a čištěný dusík (množství NO2 obsaženého v tomto kalibračním plynu nesmí přesáhnout 5 % obsahu NO).
 Skutečná koncentrace kalibračního plynu musí být v mezích ± 2 % stanovené hodnoty.
 Dodatek 4
 Zařízení k měření hmotnosti emisí pevných částic
 1. SPECIFIKACE
 1.1 Přehled systému
 1.1.1 Zařízení pro odběr částic se


text:
skládá ze sondy pro odběr vzorku umístěné v ředicím tunelu, trubky pro přenos částic, držáku filtru, čerpadla pro dílčí průtok a z regulátoru průtoku a průtokoměrů.
 1.1.2 Doporučuje se před držák filtru předsadit separátor oddělující částice podle velikosti (cyklon nebo lapač prachu). Přijatelná je však i odběrná sonda působící jako vhodné zařízení k oddělování částic podle velikosti, jak je znázorněno na obrázku 13.
 1.2 Všeobecné požadavky
 1.2.1 Sonda, kterou se odvádí tok plynu, z něhož se odebírají částice, musí být umístěna v ředicím tunelu tak, aby bylo možné odebírat reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní směsi vzduchu s výfukovým plynem.
 1.2.2 Průtok vzorku toku s částicemi musí být proporcionální k celkovému toku zředěného výfukového plynu v ředicím tunelu s dovolenou odchylkou ± 5 % od průtoku vzorku toku s částicemi.
 1.2.3 Odebíraný zředěný výfukový plyn se musí udržovat na teplotě nižší než 325 K (52 °C) ve vzdálenosti 20 cm od čela filtru částic ve směru nebo proti směru proudění, s výjimkou případu zkoušky regenerace, kdy teplota musí být nižší než 192 °C.
 1.2.4 Vzorek částic se zachycuje na jediném filtru umístěném v držáku v toku zředěného výfukového plynu, z něhož se odebírá vzorek.
 1.2.5 Všechny části ředicího systému a systému odběru vzorků z výfukového potrubí až po držák filtru, které jsou ve styku se surovým a se zředěným výfukovým plynem, musí být konstruovány tak, aby úsady nebo změny vlastností částic byly co nejmenší. Všechny části musí být vyrobeny z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým účinkům.
 1.2.6 Pokud není možné vyrovnávat kolísání průtoku, musí se použít výměník tepla a zařízení k ovládání teploty podle požadavků dodatku 2, aby se zajistil konstantní průtok v systému, a tím přiměřená rychlost odběru.
 1.3 Zvláštní požadavky
 1.3.1 Sonda pro odběr vzorků částic
 1.3.1.1 Sonda pro odběr vzorků musí být schopna oddělovat částice podle velikosti v souladu s požadavky v odstavci 1.3.1.4. Požadované výkonnosti se doporučuje dosáhnout pomocí sondy s ostrými okraji a s otevřeným koncem směřujícím přímo do směru toku a navíc použít předsazený separátor (cyklon, lapač hrubých částic atd.). Alternativně lze použít vhodnou odběrnou sondu, jako je například sonda znázorněná na obrázku 13, a to za předpokladu, že má vlastnosti předsazeného separátoru popsané v odstavci 1.3.1.4.
 1.3.1.2 Odběrná sonda musí být umístěna v blízkosti střednice ředicího tunelu, ve vzdálenosti mezi 10 a 20 průměry tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, a musí mít vnitřní průměr nejméně 12 mm.
 Jestliže se jednou odběrnou sondou odebírá současně více než jeden vzorek, musí se tok odebíraný sondou rozdělit do identických dílčích toků, aby se zabránilo vytváření pozměněných vzorků.
 Použijí-li se vícenásobné sondy, musí mít každá sonda ostré okraje a otevřený konec a směřovat přímo do směru toku. Sondy musí být rovnoměrně rozmístěny okolo střední podélné osy ředicího tunelu, přičemž vzdálenost mezi nimi musí být přinejmenším 5 cm.
 1.3.1.3 Vzdálenost od vrcholu sondy k držáku filtru musí být nejméně 5-ti násobkem průměru sondy, nesmí však být větší


text:
než 1 020 mm.
 1.3.1.4 Předsazený separátor (např. cyklon, lapač hrubých částic atd.) musí být umístěn před držákem filtru (proti směru proudění). Předsazený separátor musí mít bod separování mezi 2,5 μm a 10 μm pro účinnost 50 % při objemovém průtoku zvoleném k odběru emisí pevných částic. Předsazený separátor musí umožňovat, aby nejméně 99 % hmotnostní koncentrace částic o velikosti 1 μm, které vstupují do předsazeného separátoru, prošlo jeho výstupem při objemovém průtoku zvoleném k odběru hmotnostních emisí částic. Jako alternativa ke zvláštnímu předsazenému separátoru je však přijatelná i sonda pro odběr vzorků plnící funkci vhodného zařízení k oddělování částic podle velikosti, jak je znázorněno na obrázku 13.
 1.3.2 Čerpadlo k odběru vzorků a průtokoměr
 1.3.2.1 Jednotka měření toku odebíraného vzorku plynu se skládá z čerpadel, regulátorů průtoku plynu a průtokoměrů.
 1.3.2.2 Teplota plynu protékajícího průtokoměrem nesmí kolísat o více než ± 3 K, s výjimkou zkoušek regenerace u vozidel vybavených zařízeními k následnému zpracování plynů s periodickou regenerací. Kromě toho průtok vzorku plynu musí zůstat úměrný celkovému průtoku zředěného výfukového plynu s dovolenou odchylkou ± 5 % průtoku vzorku s částicemi. Pokud dojde k nepřípustné změně průtoku z důvodu nadměrného zatížení filtru, musí se zkouška zastavit. Při opakování se průtok musí zmenšit.
 1.3.3 Filtr a držák filtru
 1.3.3.1 Ventil se musí umístit za filtr ve směru proudění. Ventil musí fungovat dostatečně rychle, aby se otevřel a zavřel do 1 sekundy od začátku a od konce zkoušky.
 1.3.3.2 Doporučuje se, aby množství zachycená na filtru o průměru 47 mm (Pe) byla ≥ 20 μg a aby zaplnění filtru bylo maximalizováno v souladu s požadavky odstavců 1.2.3 a 1.3.3.
 1.3.3.3 Pro danou zkoušku se musí nastavit rychlost, kterou plyn proudí na povrch filtru, na jedinou hodnotu v rozmezí od 20 cm/s do 80 cm/s, kromě případu, kdy ředicí systém pracuje s tokem odebíraného vzorku, který je proporcionální k průtoku CVS.
 1.3.3.4 Požadují se filtry ze skelných vláken pokrytých fluorkarbonem nebo z fluorkarbonových membrán. Všechny druhy filtrů musí mít účinnost zachycování 0,3 μm DOP (dioktylftalátů) nejméně 99 % při rychlosti proudění plynu na filtr přinejmenším 35 cm/s.
 1.3.3.5 Držák filtru musí být navržen tak, aby bylo zajištěno rovnoměrné rozložení průtoku na celou činnou část filtru. Činná část filtru musí mít plochu nejméně 1 075 mm2.
 1.3.4 Vážicí komora a váhy k vážení filtrů
 1.3.4.1 Mikrogramová váha používaná pro stanovení hmotnosti filtru musí mít přesnost (směrodatnou odchylku) 2 μg a rozlišovací schopnost 1 μg nebo lepší.
 Doporučuje se mikrogramovou váhu zkontrolovat na začátku každé periody vážení, a to zvážením 50 mg referenčního závaží. Toto závaží se zváží třikrát a zaznamená se průměrný výsledek. Jestliže je průměrný výsledek vážení v rozmezí ± 5 μg od výsledku z předchozí periody vážení, pak se výsledek dané aktuální periody vážení a váha pokládají za platné.
 Během všech úkonů souvisejících se stabilizací filtru a vážením musí vážicí komora (nebo místnost) splňovat následující podmínky:
 teplota udržovaná na hodnotě 295 ± 3 K (22 ± 3 °C),
 relativní vlhkost udržovaná na úrovní 45 ± 8 %,
 rosný bod udržovaný na


text:
hodnotě 9,5 °C ± 3 °C.
 Doporučuje se zaznamenávat teplotní a vlhkostní podmínky zároveň s hmotnostmi filtru s odebraným vzorkem a referenčního filtru.
 1.3.4.2 Korekce vztlakového efektu
 Všechny hmotnosti filtrů se musí zkorigovat o účinky nadnášení filtru vzduchem.
 Korekce vztlakového efektu je závislá na hustotě média filtru pro zachycování vzorku, hustotě vzduchu a hustotě kalibračního závaží, které bylo použito ke kalibraci váhy. Hustota vzduchu závisí na tlaku, teplotě a vlhkosti.
 Doporučuje se, aby teplota a rosný bod prostředí, v kterém probíhá vážení, byly udržovány na 22 °C ± 1 °C, resp. na 9,5 °C ± 1 °C. Avšak dodržení minimálních požadavků stanovených v odstavci 1.3.4.1 povede rovněž k přijatelné korekci o vztlakový účinek. Korekce vztlakového efektu se provede takto:
 mcorr
 = muncorr
 · (1–((ρair)/(ρweight)))/(1–((ρair)/(ρmedia)))
 kde:
 mcorr
 =
 hmotnost částic korigovaná o projevy vztlakového efektu,
 muncorr
 =
 hmotnost částic nekorigovaná o projevy vztlakového efektu,
 ρair
 =
 hustota vzduchu v prostředí, ve kterém probíhá vážení,
 ρweight
 =
 hustota kalibračního závaží použitého ke kalibraci váhy,
 ρmedia
 =
 hustota média (filtru) k odběru částic podle následující tabulky:
 Médium filtru
 ρmedia
 Teflonem potahované skelné vlákno (např. TX40)
 2 300 kg/m3
 se počítá takto:
 přičemž:
 Pabs
 =
 absolutní tlak v prostředí, ve kterém probíhá vážení,
 Mmix
 =
 molární hmotnost vzduchu v prostředí, ve kterém probíhá vážení (28,836 gmol–1),
 R
 =
 molární plynová konstanta (8,314 Jmol–1K–1),
 Tamb
 =
 absolutní teplota v prostředí, v němž probíhá vážení.
 Prostředí komory (nebo místnosti) musí být prosté jakéhokoli okolního znečištění (jako je prach), které by se mohlo usazovat na filtrech částic v průběhu jejich stabilizace.
 Omezené odchylky od požadavků na teplotu a vlhkost ve vážicí komoře jsou přípustné za podmínky, že celková doba trvání těchto odchylek nepřesáhne 30 minut v kterékoliv periodě stabilizování filtru. Vážicí komora musí splňovat požadavky ještě před vstupem obsluhy. V průběhu vlastního vážení nejsou přípustné žádné odchylky od stanovených podmínek.
 1.3.4.3 Účinky statické elektřiny se musí neutralizovat. Toho lze dosáhnout uzemněním vah jejich umístěním na antistatickou podložku a neutralizací filtrů částic před jejich vážením za pomoci poloniového neutralizátoru nebo zařízení s obdobným účinkem. Alternativně lze účinky statické elektřiny neutralizovat vyrovnáním statického náboje.
 1.3.4.4 Zkušební filtr se musí vyjmout z komory nejdříve jednu hodinu před zahájením zkoušky.
 1.4 Popis doporučeného systému
 Schéma na obrázku 12 znázorňuje doporučený systém k odběru vzorků částic. Protože různá uspořádání mohou dávat rovnocenné výsledky, nepožaduje se přesné dodržení zobrazeného schématu. Ke získání dalších informací a ke koordinaci funkcí dílčích systémů mohou být použity další části, jako jsou přístroje, ventily, elektromagnety, čerpadla a spínače. Další komponenty, které nejsou nutné k přesnému zachování konfigurací jiných systémů, lze vyloučit, je-li jejich vyloučení založeno na osvědčeném odborném úsudku.
 Obrázek 12
 Systém pro odběr vzorku částic
 Vzorek zředěného výfukového plynu se odebírá odběrným čerpadlem P z ředicího tunelu DT systému s ředěním plného toku odběrnou sondou částic PSP a přenosovou trubkou částic PTT. Vzorek prochází předsazeným separátorem PCF oddělujícím částice podle velikosti a držákem (držáky) filtrů FH, v nichž jsou umístěny filtry k odběru vzorku částic. Průtok vzorku je řízen regulátorem průtoku FC.
 2. KALIBRAČNÍ A OVĚŘOVACÍ POSTUPY


text:
2.1 Kalibrace průtokoměrů
 Technická zkušebna zajistí, aby v průběhu 12 měsíců před zkouškou, nebo po každé opravě nebo změně, která by mohla ovlivnit kalibraci, bylo k dispozici osvědčení o kalibraci průtokoměru, které průkazným způsobem dokládá splnění normy.
 2.2 Kalibrace mikrogramových vah
 Technická zkušebna zajistí, aby v průběhu 12 měsíců před zkouškou bylo k dispozici osvědčení o kalibraci mikrogramových vah, které průkazným způsobem dokládá splnění normy.
 2.3 Vážení referenčních filtrů
 Ke zjištění hmotnosti určitého referenčního filtru se musí zvážit nejméně dva nepoužité referenční filtry do 8 hodin od zvážení filtrů k odběru vzorků, avšak ideálně zároveň s těmito odběrnými filtry. Referenční filtry musí mít stejnou velikost a musí být ze stejného materiálu jako filtr k odběru vzorků.
 Jestliže se hmotnost kteréhokoliv referenčního filtru změní mezi váženími filtru k odběru vzorků o více než ± 5 μg, pak se filtr k odběru vzorků a referenční filtry musí stabilizovat ve vážicí místnosti a potom znovu zvážit.
 Výsledky jednotlivých vážení referenčního filtru se porovnají s klouzavým průměrem jednotlivých hmotností téhož filtru.
 Klouzavý průměr se vypočítá z jednotlivých hmotností zjištěných v době, během níž se referenční filtry nacházely ve vážicí místnosti. Doba, za kterou se vypočte průměrná hodnota, musí být nejméně jeden den, avšak ne více než 30 dnů.
 Opakované stabilizace a vážení filtrů k odběru vzorků a referenčních filtrů jsou přípustné až do uplynutí 80 hodin od měření plynů při zkoušce emisí.
 Jestliže do uplynutí 80 hodin, nebo dříve, splňuje více než polovina referenčních filtrů kritérium ± 5 μg, lze vážení filtrů k odběru vzorků pokládat za platné.
 Jestliže se v okamžiku uplynutí 80 hodin používají dva referenční filtry a jeden z nich nesplňuje kritérium ± 5 μg, lze vážení filtru k odběru vzorků pokládat za platné za podmínky, že součet absolutních rozdílů mezi průměry jednotlivých hmotností a klouzavými průměry dvou referenčních filtrů je nejvýše 10 μg.
 Splňuje-li kritérium ± 5 μg méně než polovina referenčních filtrů, vyřadí se filtr k odběru vzorků a zkouška emisí se opakuje. Všechny referenční filtry se musí vyřadit a nahradit jinými do 48 hodin.
 Ve všech ostatních případech se musí referenční filtry nahradit nejméně každých 30 dnů takovým způsobem, aby nebyl žádný filtr k odběru vzorků vážen bez porovnání s referenčním filtrem, který se ve vážicí místnosti nacházel po dobu nejméně jednoho dne.
 Jestliže nejsou splněna kritéria stability pro vážicí místnost uvedená v odstavci 1.3.4, avšak vážení referenčních filtrů výše uvedeným kritériím vyhovuje, může výrobce vozidla hmotnosti filtrů k odběru vzorků buď akceptovat, nebo zkoušky prohlásit za neplatné, následně upravit systém regulace ve vážicí místnosti a zkoušku opakovat.
 Obrázek 13
 Schéma sondy k odběru částic
 Dodatek 5
 Zařízení k měření množství emisí pevných částic
 1. SPECIFIKACE
 1.1 Přehled systému
 1.1.1 Systém pro odběr vzorků částic se skládá z ředicího tunelu, sondy pro odběr vzorků, separátoru těkavých částic (VPR), který je před počítadlem částic (PNC), a vhodného přenosového potrubí.
 1.1.2 Doporučuje se před vstup do VPR umístit předsazený separátor oddělující částice podle velikosti (cyklon nebo lapač prachu). Alternativně je však přijatelná i odběrná sonda působící jako vhodné zařízení k


text:
oddělování částic podle velikosti, která je znázorněna na obrázku 13.
 1.2 Všeobecné požadavky
 1.2.1 Místo odběru vzorku částic se musí nacházet uvnitř ředicího tunelu.
 Vrchol sondy k odběru vzorků (PSP) a trubka pro přenos částic spolu tvoří systém přenosu částic (PTS). PTS převádí vzorek z ředicího tunelu do vstupu VPR. Systém PTS musí splňovat následující podmínky.
 Musí být instalován v blízkosti střednice ředicího tunelu, ve vzdálenosti mezi 10 a 20 průměry tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, směřuje proti směru proudění do toku plynu protékajícího tunelem a osa jeho vrcholu je rovnoběžná s osou ředicího tunelu.
 Musí mít vnitřní průměr ≥ 8 mm.
 Odebíraný vzorek plynu procházející PTS musí splňovat následující podmínky:
 musí mít Reynoldsovo číslo (Re) < 1 700,
 musí setrvávat v PTS po dobu ≤ 3 sekundy.
 Každá jiná konfigurace PTS pro odběr vzorků, pro níž lze prokázat rovnocennou penetraci částic na úrovni 30 nm, se pokládá za přijatelnou.
 Výstupní trubka (OT), kterou se vede zředěný vzorek z VPR do vstupu do PNC musí mít následující vlastnosti:
 vnitřní průměr ≥ 4 mm,
 vzorek toku plynu procházející výstupní trubkou v ní musí setrvávat po dobu ≤ 0,8 sekundy.
 Každá jiná konfigurace OT pro odběr vzorků, pro níž lze prokázat rovnocennou penetraci částic na úrovni 30 nm, se pokládá za přijatelnou.
 1.2.2 VPR musí obsahovat zařízení k ředění vzorku a k odstraňování těkavých částic. Sonda k odběru vzorků z toku zkušebního plynu musí být uspořádána v ředicím ústrojí tak, aby se mohl odebírat reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní směsi vzduchu s výfukovým plynem.
 1.2.3 Všechny části ředicího systému a systému odběru vzorků od výfukové trubky až k PNC, které jsou ve styku se surovým výfukovým plynem a se zředěným výfukovým plynem, musí být konstruovány tak, aby se minimalizovaly úsady částic. Všechny části musí být vyrobeny z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým účinkům.
 1.2.4 Systém k odběru vzorků částic musí zohledňovat osvědčenou praxi odběru vzorků aerosolů, což mj. znamená vyloučení ostrých hran a náhlých změn průřezů, a naopak použití hladkých vnitřních povrchů a minimalizaci délky odběrného potrubí. Pozvolné změny průřezu jsou přípustné.
 1.3 Zvláštní požadavky
 1.3.1 Vzorek částic nesmí projít čerpadlem předtím, než projde zařízením PNC.
 1.3.2 Doporučuje se použít předsazený separátor oddělující částice vzorku podle velikosti.
 1.3.3 Ústrojí pro stabilizaci vzorku musí:
 1.3.3.1
 být schopno ředit vzorek v jednom nebo více stupních, aby se dosáhlo koncentrace počtu částic pod horní hranicí režimu počítání jednotlivých částic v zařízení PNC a dále teploty plynu na vstupu do PNC nižší než 35 °C;
 1.3.3.2
 obsahovat počáteční stupeň ředění v ohřátém stavu, z něhož vychází vzorek s teplotou ≥ 150 °C a ≤ 400 °C a ředěný faktorem nejméně 10;
 1.3.3.3
 regulovat vyhřívané fáze na konstantní provozní teploty, v rozsahu specifikovaném v odstavci 1.3.3.2, s dovolenou odchylkou ± 10 °C. Uvádět údaj o tom, zda vyhřívané fáze jsou nebo nejsou na svých správných provozních teplotách;
 1.3.3.4
 dosahovat redukčního faktoru koncentrace částic (fr(di)) podle


text:
definice v odstavci 2.2.2, pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm, který není vyšší než 30 % a popřípadě 20 % a není nižší o více než 5 % než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm u VPR jako celku;
 1.3.3.5
 dosahovat také > 99,0 % odparu 30 nm částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) se vstupní koncentrací ≥ 10 000 cm–3 pomocí ohřátí a redukce parciálních tlaků tetrakontanu.
 1.3.4 Počítadlo částic (PNC) musí:
 1.3.4.1
 pracovat za provozních podmínek plného toku;
 1.3.4.2
 počítat s přesností ± 10 % v rámci rozsahu 1 cm–3 k horní hranici režimu počítání jednotlivých částic počítadlem ověřitelnou podle náležité normy. Při koncentracích pod 100 cm–3 mohou být požadována měření, která jsou průměrována za prodloužené periody odběru vzorků, aby se prokázala přesnost PNC s vysokým stupněm statistické věrohodnosti;
 1.3.4.3
 udávat rozlišitelnost údajů nejméně na úrovni 0,1 částic cm–3 při koncentracích menších než 100 cm–3;
 1.3.4.4
 mít lineární odezvu na koncentrace částic v celém měřicím rozsahu v režimu počítání jednotlivých částic;
 1.3.4.5
 udávat data s četností rovnající 0,5 Hz nebo větší;
 1.3.4.6
 mít dobu odezvy T90 pro rozsah měřených koncentrací kratší než 5 s;
 1.3.4.7
 obsahovat funkci pro korekci nahodilosti až do výše 10 % korekce a může pracovat s vnitřním kalibračním faktorem podle odstavce 2.1.3, avšak nesmí používat žádný jiný algoritmus ke korekci účinnosti počítání nebo k jejímu nastavení;
 1.3.4.8
 mít při velikostech částic 23 nm (± 1 nm) a 41 nm (± 1 nm) průměr elektrické mobility na úrovni 50 % (± 12 %), resp. > 90 %. Takových účinností počítání lze dosáhnout vnitřními prostředky (např. zabudovanou regulací) nebo vnějšími (např. předsazená separace oddělující částice podle velikosti).
 1.3.4.9
 Používá-li počítadlo částic provozní kapalinu, musí se tato kapalina měnit ve výrobcem stanovených intervalech.
 1.3.5 Tlak a/nebo teplota na vstupu PNC, nejsou-li udržovány na známé konstantní úrovni v bodě, v němž se řídí průtok PNC, se musí měřit a zaznamenávat za účelem korekce naměřených koncentrací částic na standardní podmínky.
 1.3.6 Součet dob, během nichž vzorek setrvává v PTS, VPR a OT, a dále doba odezvy T90 počítadla částic, nesmí být větší než 20 s.
 1.4 Popis doporučeného systému
 Následující oddíl obsahuje doporučenou praxi měření počtu částic. Přijatelný je však i každý systém, který splňuje požadavky na vlastnosti stanovené v odstavcích 1.2 a 1.3.
 Schéma na obrázku 14 znázorňuje doporučený systém pro odběr vzorků částic.
 Obrázek 14
 Schéma doporučeného systému pro odběr vzorků částic
 1.4.1 Popis systému pro odběr vzorků
 Systém pro odběr vzorků částic se skládá z konce odběrné sondy (PSP) v ředicím tunelu, trubky pro přenos částic (PTT), předsazeného separátoru oddělujícího částice podle velikosti (PCF) a ze separátoru těkavých částic (VPR), který je před jednotkou k měření koncentrace počtu částic (PNC). Součástí separátoru těkavých částic (VPR) je zařízení k ředění vzorku (zařízení k ředění počtu částic: PND1 a PND2) a zařízení k odpařování částic (odpařovací trubka, ET). Sonda k odběru vzorků z toku zkoušeného plynu musí být v ředicím ústrojí nastavena tak, aby se odebíral reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní


text:
směsi vzduchu a výfukového plynu. Součet dob, po které vzorek setrvává v systému, plus doba odezvy T90 zařízení PNC, nesmí být větší než 20 s.
 1.4.2 Systém přenosu částic
 Konec sondy k odběru vzorků (PSP) a trubka pro přenos částic spolu tvoří systém k přenosu částic (PTS). PTS převádí vzorek z ředicího tunelu do vstupu prvního zařízení pro ředění počtu částic. Systém PTS musí splňovat následující podmínky:
 Musí být umístěn v blízkosti střednice ředicího tunelu, ve vzdálenosti mezi 10 a 20 průměry tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, směřuje proti směru proudění do toku plynu protékajícího tunelem a osa jeho vrcholu je rovnoběžná s osou ředicího tunelu.
 Musí mít vnitřní průměr ≥ 8 mm.
 Odebíraný vzorek plynu procházející PTS musí splňovat následující podmínky:
 musí mít Reynoldsovo číslo (Re) < 1 700,
 musí setrvávat v PTS po dobu ≤ 3 sekundy.
 Každá jiná konfigurace PTS pro odběr vzorků, u níž lze prokázat rovnocennou penetraci částic o průměru elektrické mobility 30 nm, bude považována za přijatelnou.
 Výstupní trubka (OT), kterou se vede zředěný vzorek z VPR do vstupu do PNC musí mít následující vlastnosti:
 vnitřní průměr ≥ 4 mm,
 vzorek toku plynu procházející výstupní trubkou v ní musí setrvávat po dobu ≤ 0,8 sekundy.
 Každá jiná konfigurace OT pro odběr vzorků, u níž lze prokázat rovnocennou penetraci částic o průměru elektrické mobility 30 nm, bude považována za přijatelnou.
 1.4.3 Předsazený separátor oddělující částice podle velikosti
 Doporučený předsazený separátor oddělující částice podle velikosti se umístí z hlediska směru proudění před VPR. Předsazený separátor musí mít bod separování mezi 2,5 μm a 10 μm pro účinnost 50 % při objemovém průtoku zvoleném k odběru množství emisí pevných částic. Předsazený separátor musí umožňovat, aby nejméně 99 % hmotnostní koncentrace částic o velikosti 1 μm, které vstupují do předsazeného separátoru, prošlo jeho výstupem při objemovém průtoku zvoleném k odběru množství emisí pevných částic.
 1.4.4 Separátor těkavých částic (VPR)
 Zařízení VPR obsahuje sestavu tvořenou jedním zařízením k ředění počtu částic (PND1), odpařovací trubkou a druhým zařízením k ředění počtu částic (PND2). Účelem této ředicí funkce je snížit koncentraci počtu částic ve vzorku, který vstupuje do jednotky k měření koncentrace částic, na hodnotu menší než je horní hranice režimu počítání jednotlivých částic v zařízení PNC, a zabránit tomu, aby se ve vzorku vytvářela jádra. VPR musí udávat, zda PND1 a odpařovací trubka mají nebo nemají své správné provozní teploty.
 VPR musí dosahovat > 99,0 % odparu 30 nm částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) se vstupní koncentrací ≥ 10 000 cm–3 pomocí ohřátí a redukce parciálních tlaků tetrakontanu. Musí rovněž dosahovat redukčního faktoru koncentrace částic (fr) pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm, který není vyšší než 30 %, resp. 20 %, a není nižší o více než 5 % než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm u VPR jako celku.
 1.4.4.1 První zařízení k ředění počtu částic (PND1)
 První zařízení k ředění počtu částic musí být specificky konstruováno k ředění koncentrace počtu částic a musí


text:
pracovat při teplotě (stěny) od 150 °C do 400 °C. Nastavení teploty stěny se musí udržovat na konstantní jmenovité provozní teplotě, která je v rámci uvedeného teplotního rozmezí, s dovolenou odchylkou ± 10 °C, přičemž nesmí přesáhnout teplotu stěny ET (odstavec 1.4.4.2). Do ředicího zařízení se přivádí ředicí vzduch filtrovaný filtrem HEPA a zařízení musí dosahovat ředicího faktoru o hodnotě 10 až 200.
 1.4.4.2 Odpařovací trubka
 Teplota stěny po celé délce odpařovací trubky musí být regulována na hodnotu, která je větší než je teplota stěny prvního zařízení k ředění počtu částic, nebo je rovná této hodnotě, a teplota stěny se musí udržovat na stanovené jmenovité provozní teplotě mezi 300 °C a 400 °C, s dovolenou odchylkou ± 10 °C.
 1.4.4.3 Druhé zařízení k ředění počtu částic (PND2)
 PND2 musí být specificky konstruováno k ředění koncentrace počtu částic. Do zařízení k ředění se přivádí ředicí vzduch filtrovaný filtrem HEPA a zařízení musí být schopno udržovat jediný ředicí faktor v rozsahu 10krát až 30krát. Nastavení ředicího faktoru zařízení PND2 musí být v rozsahu mezi 10 a 15 tak, aby koncentrace počtu částic za druhým ředicím zařízením po směru proudění byla menší než horní hranice režimu počítání jednotlivých částic v zařízení PNC a aby teplota plynu před vstupem do PNC byla < 35 °C.
 1.4.5 Počítadlo částic (PNC)
 Počítadlo částic musí splňovat požadavky uvedené v odstavci 1.3.4.
 2. KALIBRACE/POTVRZENÍ SPRÁVNOSTI SYSTÉMU K ODBĚRU VZORKŮ ČÁSTIC (1)
 2.1 Kalibrace počítadla částic
 2.1.1 Technická zkušebna zajistí, aby v průběhu 12 měsíců před zkouškou bylo k dispozici osvědčení o kalibraci PNC, které průkazným způsobem dokládá splnění normy.
 2.1.2 PNC musí být znovu kalibrováno vždy po provedení rozsáhlejší údržby a zároveň musí být vydáno nové osvědčení.
 2.1.3 Kalibrace musí být ověřitelná standardní kalibrační metodou:
 a)
 porovnáním odezvy PNC, které se kalibruje, s odezvou kalibrovaného aerosolového elektrometru, když se zároveň odebírají elektrostaticky roztříděné kalibrační částice, nebo
 b)
 porovnáním odezvy PNC, které se kalibruje, s odezvou druhého PNC, které bylo kalibrováno přímo výše uvedenou metodou.
 V případě elektrometru se kalibrace provede za použití nejméně šesti standardních koncentrací rozložených co nejrovnoměrněji napříč měřicím rozsahem PNC. Tyto body zahrnují bod jmenovité nulové koncentrace získaný připojením filtrů HEPA nejméně třídy H13 podle normy EN 1822:2008, nebo se stejnou účinností, ke vstupu každého přístroje. Aniž by se na PNC, které prochází kalibrací, použil nějaký kalibrační faktor, musí být naměřené koncentrace u každé použité koncentrace v rozmezí ± 10 % od standardní koncentrace, s výjimkou nulového bodu. Jinak se PNC, které prochází kalibrací, vyřadí. Vypočte se a zaznamená se gradient lineární regrese dvou souborů údajů. Na PNC, které se kalibruje, se použije kalibrační faktor rovnající se převrácené hodnotě gradientu. Vypočítá se linearita odezvy jako druhá mocnina Pearsonova korelačního koeficientu (R2) obou souborů údajů, přičemž výsledek musí být roven nebo vyšší než 0,97. Jak při výpočtu gradientu, tak R2 se lineární regrese proloží počátkem (nulová koncentrace na obou přístrojích).
 V případě referenčního PNC se kalibrace provede za použití nejméně šesti standardních koncentrací rozložených napříč měřicím rozsahem PNC. Nejméně ve třech bodech musí být koncentrace pod


text:
1 000 cm–3, zbývající koncentrace musí být rozmístěny lineárně mezi 1 000 cm–3 a maximem rozsahu PNC v režimu počítání jednotlivých částic. Tyto body zahrnují bod jmenovité nulové koncentrace získaný připojením filtrů HEPA nejméně třídy H13 podle normy EN 1822:2008, nebo se stejnou účinností, ke vstupu každého přístroje. Aniž by se na PNC, které prochází kalibrací, použil nějaký kalibrační faktor, musí být naměřené koncentrace u každé koncentrace v rozmezí ± 10 % od standardní koncentrace, s výjimkou nulového bodu. Jinak se PNC, které prochází kalibrací, vyřadí. Vypočte se a zaznamená se gradient lineární regrese dvou souborů údajů. Na PNC, které se kalibruje, se použije kalibrační faktor rovnající se převrácené hodnotě gradientu. Vypočítá se linearita odezvy jako druhá mocnina Pearsonova korelačního koeficientu (R2) obou souborů údajů, přičemž výsledek musí být roven nebo vyšší než 0,97. Jak při výpočtu gradientu, tak R2 se lineární regrese proloží počátkem (nulová koncentrace na obou přístrojích).
 2.1.4 Kalibrace rovněž zahrnuje kontrolu účinnosti zařízení PNC ve vztahu k požadavkům odstavce 1.3.4.8 ohledně schopnosti detekovat částice o průměru elektrické mobility 23 nm. Kontrola účinnosti počítání částic o velikosti 41 nm se nevyžaduje.
 2.2 Kalibrace/potvrzení správné funkce separátoru těkavých částic
 2.2.1 U zařízení VPR se kalibrace redukčních faktorů koncentrace částic v celém rozsahu jeho ředicí škály požaduje, pokud je jednotka nová a po každé rozsáhlejší údržbě, a to při jmenovitých provozních teplotách stanovených pro přístroj. Požadavek na periodické potvrzování správnosti redukčního faktoru koncentrace částic u VPR se omezuje na kontrolu při jediném nastavení, které se typicky používá k měřením na vozidlech se vznětovým motorem s filtrem částic. Technická zkušebna zajistí, aby během šesti měsíců před zkouškou emisí bylo k dispozici osvědčení o kalibraci nebo ověření správnosti funkce separátoru těkavých částic. Jestliže separátor těkavých částic obsahuje výstražnou signalizaci monitorující teplotu, je pro potvrzení správnosti přípustný interval 12 měsíců.
 Vlastnosti VPR musí být určeny vzhledem k redukčnímu koeficientu koncentrace částic pro tuhé částice o průměru elektrické mobility 30 nm, 50 nm a 100 nm. Redukční faktory koncentrace částic (fr(d)) pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm nesmějí být vyšší o více než 30 %, resp. o 20 %, a nižší o více než 5 % než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm. Pro účely potvrzení správnosti musí být střední hodnota redukčního faktoru koncentrace částic v rozmezí ± 10 od střední hodnoty redukčního faktoru koncentrace částic () stanoveného při úvodní kalibraci zařízení VPR.
 2.2.2 Zkušebním aerosolem pro tato měření jsou tuhé částice o průměru elektrické mobility 30 nm, 50 nm a 100 nm a mající na vstupu VPR minimální koncentraci 5 000 částic cm–3. Koncentrace částic se měří z hlediska směru proudění před příslušnými komponenty a za nimi.
 Redukční faktor koncentrace částic pro každou velikost částic (fr(di)) se vypočte takto:
 přičemž:
 Nin(di)
 =
 koncentrace počtu částic o průměru d
 i
 před komponentem,
 Nout(di)
 =
 koncentrace počtu částic o průměru di za komponentem a
 di
 =
 průměr elektrické mobility částice (30, 50 nebo 100 nm).
 Nin(di
 ) a Nout(di
 ) se korigují na stejné podmínky.


text:
Střední hodnota redukce koncentrace částic (), při daném nastavení ředění, se vypočte takto:
 Doporučuje se, aby zařízení VPR bylo kalibrováno a ověřováno jako úplná jednotka.
 2.2.3 Technická zkušebna zajistí, aby bylo vystaveno osvědčení o potvrzení správnosti funkce zařízení VPR, kterým se potvrzuje efektivní účinnost separátoru těkavých částic, a to v období 6 měsíců před zkouškou emisí. Jestliže separátor těkavých částic obsahuje výstražnou signalizaci monitorující teplotu, je pro potvrzení správnosti přípustný interval 12 měsíců. Zařízení VPR musí být schopno odstraňovat více než 99 % částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) o průměru elektrické mobility nejméně 30 nm, s koncentrací na vstupu ≥ 10 000 cm–3, a to při provozu s nastavením minimálního ředění a při provozních teplotách doporučených výrobcem.
 2.3 Postupy pro kontrolu systému počítání částic
 2.3.1 Počítadlo částic musí před každou zkouškou udávat naměřenou koncentraci menší než 0,5 částic cm–3, když je ke vstupu celého systému pro odběr částic (VPR a PNC) připojen filtr HEPA třídy nejméně H13 podle normy EN 1822:2008, nebo s ekvivalentní účinností.
 2.3.2 Jednou měsíčně, když je kontrolováno kalibrovaným průtokoměrem, musí počítadlo částic, do kterého je přiveden tok, udávat měřenou hodnotu v rozmezí 5 % od jmenovitého průtoku počítadlem částic.
 2.3.3 Každý den, když se ke vstupu do počítadla částic připojí filtr HEPA třídy nejméně H13 podle normy EN 1822:2008, nebo s ekvivalentní účinností, musí počítadlo částic udávat koncentraci ≤ 0,2 cm–3. Po odejmutí tohoto filtru musí počítadlo částic udávat nárůst naměřené koncentrace na nejméně 100 částic cm–3, když se do něj vpustí okolní vzduch, a údaj se musí vrátit na ≤ 0,2 cm–3, když se opět připojí filtr HEPA.
 2.3.4 Před začátkem každé zkoušky se musí ověřit, zda měřicí systém udává, že odpařovací trubka, je-li součástí systému, dosáhla své správné provozní teploty.
 2.3.5 Před začátkem každé zkoušky se musí ověřit, zda měřicí systém udává, že zařízení k ředění počtu částic PND1 dosáhlo své správné provozní teploty.
 (1) Příklady metod kalibrace/potvrzení správnosti jsou k dispozici na internetové stránce: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html.
 Dodatek 6
 Ověření simulované setrvačné hmotnosti
 1. ÚČEL
 Postup popsaný v tomto dodatku umožňuje ověřit, zda celková setrvačná hmotnost dynamometru uspokojivě simuluje skutečné hodnoty v jednotlivých fázích provozního cyklu. Výrobce dynamometru poskytne metodiku k ověření technických údajů podle odstavce 3 tohoto dodatku.
 2. PRINCIP
 2.1 Sestavení pracovních rovnic
 Protože otáčky válce (válců) dynamometru kolísají, lze sílu na povrchu válce (válců) vyjádřit vzorcem:
 F = I · γ = IM · γ + F1
 kde:
 F
 =
 síla na povrchu válce (válců),
 I
 =
 celková setrvačná hmotnost dynamometru (ekvivalentní setrvačná hmotnost vozidla: viz tabulka v odstavci 5.1),
 IM
 =
 setrvačná hmotnost mechanických hmotností dynamometru,
 γ
 =
 tečné zrychlení na povrchu válce,
 F1
 =
 setrvačná síla.
 Poznámka: Doplňuje se vysvětlení tohoto vzorce pro dynamometry s mechanicky simulovanou setrvačnou hmotností.
 Celková setrvačná hmotnost je tedy vyjádřena vzorcem:
 I = Im + F1 / γ
 kde:
 Im
 se může vypočítat nebo změřit běžnými metodami,
 F1
 se může změřit na dynamometru,
 γ
 se může vypočítat z obvodové rychlosti válců.
 Celková setrvačná hmotnost (I) se stanoví během zkoušky zrychlování nebo zpomalování s hodnotami vyššími, než které


text:
byly dosaženy v pracovním cyklu nebo s hodnotami rovnými hodnotám dosaženým v pracovním cyklu.
 2.2 Specifikace pro výpočty celkové setrvačné hmotnosti
 Metody zkoušek a výpočtů musí umožnit stanovení celkové setrvačné hmotnosti I s relativní chybou (ΔI/I) menší než ± 2 %.
 3. SPECIFIKACE
 3.1 Hmotnost simulované celkové setrvačné hmotnosti musí zůstat v následujících mezích stejná jako teoretická hodnota ekvivalentní setrvačné hmotnosti (viz dodatek 1):
 3.1.1
 ±5 % z teoretické hodnoty pro každou okamžitou hodnotu,
 3.1.2
 ±2 % z teoretické hodnoty pro průměrnou hodnotu vypočtenou pro každou operaci cyklu.
 Dovolená odchylka uvedená v předcházejícím odstavci 3.1.1 se změní na ± 50 % po dobu jedné vteřiny při startování a u vozidel s ručním řazením po dobu dvou vteřin při změnách rychlostních stupňů.
 4. POSTUP OVĚŘOVÁNÍ
 4.1 Ověření se provede při každé zkoušce v průběhu cyklu definovaného v odstavci 6.1 přílohy 4a.
 4.2 Pokud jsou však požadavky odstavce 3 splněny okamžitými zrychleními, která jsou alespoň třikrát větší nebo menší než hodnoty dosažené při operacích teoretického cyklu, není výše uvedené ověření nutné.
 Dodatek 7
 Měření jízdního zatížení vozidla
 Jízdní odpor vozidla – metoda měření na silnici – Simulace na vozidlovém dynamometru
 1. ÚČEL METOD
 Účelem níže definovaných metod je měření jízdního odporu vozidla při konstantních rychlostech na silnici a simulace tohoto odporu na dynamometru podle odstavce 6.2.1 přílohy 4a.
 2. DEFINICE JÍZDNÍ DRÁHY
 Zkušební dráha musí být rovná a dostatečně dlouhá, aby umožnila měření uvedená v tomto dodatku. Sklon musí být konstantní v rozmezí ± 0,1 % a nesmí být větší než 1,5 %.
 3. POVĚTRNOSTNÍ PODMÍNKY
 3.1 Vítr
 Během zkoušení nesmí průměrná rychlost větru přesáhnout 3 m/s a nejvyšší rychlosti nesmí přesáhnout 5 m/s. Kromě toho složka vektoru rychlosti větru napříč jízdní drahou musí být menší než 2 m/s. Rychlost větru se měří ve výšce 0,7 m nad povrchem vozovky.
 3.2 Vlhkost
 Zkušební dráha musí být suchá.
 3.3 Tlak a teplota
 Hustota vzduchu se v době zkoušky nesmí lišit o více než ± 7,5 % od referenčních podmínek P = 100 kPa a T = 293,2 K.
 4. PŘÍPRAVA VOZIDLA (1)
 4.1 Výběr zkušebního vozidla
 Pokud nejsou měřeny všechny varianty typu vozidla, musí se pro výběr zkušebního vozidla použít následující kritéria.
 4.1.1 Karoserie
 Pokud existují různé typy karoserií, vybere se ten typ, který má nejhorší aerodynamické vlastnosti. Příslušné údaje pro výběr poskytne výrobce.
 4.1.2 Pneumatiky
 Vybere se nejširší pneumatika. Pokud existují více než tři rozměry pneumatik, vybere se druhá nejširší pneumatika.
 4.1.3 Zkušební hmotnost
 Zkušební hmotnost vozidla se musí rovnat referenční hmotnosti vozidla s nejvyšším rozsahem setrvačných hmotností.
 4.1.4 Motor
 Zkušební vozidlo musí mít největší výměník (výměníky) tepla.
 4.1.5 Převodovka
 Zkouška se provede s každým z následujících druhů pohonů:
 —
 pohon předních kol,
 —
 pohon zadních kol,
 —
 stálý pohon 4 × 4,
 —
 odpojitelný pohon 4 × 4,
 —
 automatická převodovka,
 —
 manuální převodovka.
 4.2 Záběh
 Vozidlo musí být v normálním provozním stavu a v normálním stavu seřízení a být po záběhu ujetím vzdálenosti alespoň 3 000 km. Pneumatiky musí být zaběhnuty současně s vozidlem nebo mít hloubku vzorku v rozmezí


text:
90 % až 50 % původní hloubky.
 4.3 Ověřování
 Podle návodu výrobce se pro uvažované použití provedou kontroly těchto prvků:
 kola, kryty kol, pneumatiky (značka, typ, huštění), geometrie přední nápravy, seřízení brzd (vyloučení parazitních sil), mazání přední a zadní nápravy, seřízení zavěšení náprav a vyvážení vozidla atd.
 4.4 Příprava zkoušky
 4.4.1 Vozidlo se naloží na svoji referenční hmotnost. Vyvážení vozidla musí být takové, jakého se docílí, když je těžiště nákladu uprostřed mezi body „R“ předních vnějších sedadel a na přímce jdoucí těmito body.
 4.4.2 Při zkouškách na silnici musí být okna vozidla zavřena. Jakékoliv kryty klimatizačních systémů, světlometů atd. musí být v poloze mimo provoz.
 4.4.3 Vozidlo musí být čisté.
 4.4.4 Bezprostředně před zkouškou se vozidlo vhodným způsobem uvede na běžnou provozní teplotu.
 5. METODY
 5.1 Metoda změny energie při volném dojezdu
 5.1.1 Na silnici
 5.1.1.1 Zkušební přístroje a chyby
 Čas se měří s dovolenou chybou menší než ± 0,1 s.
 Rychlost se měří s dovolenou chybou menší než ± 2 %.
 5.1.1.2 Postup zkoušky
 5.1.1.2.1
 Vozidlo se zrychlí na rychlost o 10 km/h vyšší, než je zvolená zkušební rychlost V.
 5.1.1.2.2
 Zařadí se neutrální rychlostní stupeň.
 5.1.1.2.3
 Změří se doba (t1) zpomalování vozidla z rychlosti
 V2 = V + ΔV km/h na V1 = V – ΔV km/h
 5.1.1.2.4
 Stejná zkouška se opakuje v opačném směru a změří se t2.
 5.1.1.2.5
 Vypočítá se průměr T z časů t1 a t2.
 5.1.1.2.6
 Tyto zkoušky se několikrát zopakují tak, aby statistická přesnost (p) průměru
 nepřesahovala 2 % (p ≤ 2 %)
 Statistická přesnost (p) je definována vzorcem:
 kde:
 t
 =
 koeficient podle níže uvedené tabulky,
 n
 =
 počet zkoušek,
 s
 =
 směrodatná odchylka
 n
 4
 5
 6
 7
 8
 9
 10
 11
 12
 13
 14
 15
 t
 3,2
 2,8
 2,6
 2,5
 2,4
 2,3
 2,3
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 1,6
 1,25
 1,06
 0,94
 0,85
 0,77
 0,73
 0,66
 0,64
 0,61
 0,59
 0,57
 5.1.1.2.7
 Výkon se vypočítá podle vzorce:
 přičemž:
 P
 výkon v kW,
 V =
 rychlost při zkoušce v m/s,
 ΔV =
 odchylka od rychlosti V, v m/s, jak je specifikováno v odstavci 5.1.1.2.3 tohoto dodatku,
 M =
 referenční hmotnost v kg,
 T =
 čas ve vteřinách.
 5.1.1.2.8
 Výkon (P) určený na zkušební dráze se koriguje na referenční podmínky okolí:
 Pkorigovaný = K · Pnaměřený
 kde:
 RR
 =
 valivý odpor při rychlosti V,
 RAERO
 =
 aerodynamický odpor při rychlosti V,
 RT
 =
 celkový jízdní odpor = RR + RAERO,
 KR
 =
 teplotní korekční faktor valivého odporu, který se pokládá za rovný 8,64 x 10–3/°C, nebo korekční faktor uváděný výrobcem a schválený příslušným orgánem,
 t
 =
 teplota okolí při silniční zkoušce v °C,
 t0
 =
 referenční teplota okolí = 20 °C,
 ρ
 =
 hustota vzduchu při zkoušce,
 ρ0
 =
 hustota vzduchu při referenčních podmínkách (20 °C, 100 kPa).
 Poměry RR/RT a RAERO/RT udá výrobce vozidla na základě údajů, které má běžně k dispozici.
 Pokud tyto hodnoty nejsou k dispozici, lze po dohodě mezi výrobcem a technickou zkušebnou použít pro poměr valivý odpor/celkový odpor hodnoty podle následujícího vzorce:
 kde:
 M
 =
 hmotnost vozidla v