text:
na místě, kde spotřebitel jedná, ani na místě, kde je smlouva uzavřena, což může být v jiné zemi, než je země, kde má spotřebitel bydliště: přikládá význam pouze činnosti druhé strany, která musí být vykonávána ve státě spotřebitelova bydliště, nebo směřována do uvedeného státu, případně elektronickými prostředky. V případě internetových transakcí například skutečnost, že spotřebitel provedl objednávku z jiného státu, než je stát, kde má bydliště, jej nezbavuje ochrany poskytované úmluvou, jsou-li činnosti prodávajícího zaměřeny na stát jeho bydliště, nebo mimo jiné na tento stát; rovněž v tomto případě může spotřebitel podat návrh na zahájení řízení u soudů svého bydliště podle článku 16 úmluvy, bez ohledu na místo, kde byla smlouva uzavřena, a bez ohledu na místo, kde došlo k využití služby, jež byla dodána elektronicky.
 Toto spojení existuje pouze v případě, že profesionální nebo podnikatelské činnosti jsou nezpochybnitelně zaměřeny na stát, kde má spotřebitel bydliště. Není zde důležité, zda je webová stránka považována za aktivní či pasivní. Jak uvedly Rada EU a Komise EU k článku 15 nařízení Brusel I „pro použití čl. 15 odst. 1 písm. c) nestačí, aby podnik zaměřil své činnosti na členský stát, v němž má spotřebitel bydliště, nebo na více členských států, mezi nimiž je i tento členský stát, je rovněž třeba, aby smlouva byla uzavřena v rámci těchto činností. Toto ustanovení se vztahuje k řadě způsobů uvádění na trh, včetně smluv uzavřených na dálku prostřednictvím internetu. V této souvislosti Rada a Komise zdůrazňují, že pouhá skutečnost, že je internetová stránka přístupná, není pro použití článku 15 dostačující, je rovněž třeba, aby tato internetová stránka vybízela k uzavírání smluv na dálku a aby byla smlouva skutečně na dálku uzavřena, a to jakýmikoli prostředky. Jazyk nebo měna použité na webové stránce nejsou v tomto ohledu podstatnou skutečností.“ (95)
 84.
 Oblast uplatňování pravidel pro příslušnost chránících spotřebitele byla dále rozšířena na přepravní smlouvy, které z ní byly vyloučeny úmluvou z roku 1988, podle které podléhaly obecným pravidlům pro smlouvy. Vyloučení všech přepravních smluv se zdálo bezdůvodné, vzhledem k praxi uzavírání smluv o kombinaci dopravy a ubytování zahrnuté v ceně. Dále pokračovat ve vyloučení přepravních smluv by rovněž znamenalo, že by bylo třeba použít odlišná pravidla pro příslušnost na různé služby spojené v jedné smlouvě, které z ekonomického hlediska představují jedinou obchodní transakci. Ustanovení čl. 15 odst. 3 proto omezuje vyloučení z pravidel v oddíle 4 hlavy II na přepravní smlouvy, které neobsahují kombinaci dopravy a ubytování zahrnutou v ceně; toto ustanovení je tedy v souladu s ustanovením o spotřebitelských smlouvách v úmluvě o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (96).
 3. Individuální pracovní smlouvy (články 18 až 21)
 85.
 Individuální pracovní smlouvy byly v původní Bruselské úmluvě zcela vynechány, a podléhaly tedy obecným pravidlům a zvláštnímu pravidlu pro smluvní závazkové vztahy v čl. 5 odst. 1, aniž by byla nějak zvlášť omezena volba místa soudu; uplatňovala se na ně zvláštní pravidla v úmluvě z roku 1988 (druhá část čl. 5 odst. 1 a čl. 17 odst. 5); nyní se jimi zabývají zvláštní pravidla v oddíle 5


text:
hlavy II, který následuje po oddílech o pojistných a spotřebitelských smlouvách a doplňuje pravidla na ochranu slabší strany smlouvy. Nový oddíl obsahuje stejný režim a stejná řešení jako ostatní a v některých ohledech vychází z ustanovení obsažených v úmluvě z roku 1988.
 86.
 Tak jako ustanovení v jiných oddílech, čl. 18 odst. 1 potvrzuje nezávislou a komplexní povahu pravidel pro příslušnost pro individuální pracovní smlouvy obsažených v tomto oddíle, aniž je dotčen článek 4, pokud má žalovaný bydliště ve státě, který není vázán úmluvou, a aniž je dotčen čl. 5 odst. 5 pro spory týkající se pobočky, zastoupení nebo jiné provozovny. Stejně jako čl. 9 odst. 2 a čl. 15 odst. 2, považuje i čl. 18 odst. 2 existenci pobočky, zastoupení či provozovny ve státě vázaném úmluvou pro otázky vyplývající z jejich činnosti za rovnocennou k bydlišti zaměstnavatele v daném státě i tehdy, pokud má zaměstnavatel bydliště ve státě, který není vázán úmluvou.
 87.
 Příslušnost v řízeních vůči zaměstnavateli, který má bydliště ve státě vázaném úmluvou, se řídí článkem 19, který z velké části přebírá ustanovení uvedené ve druhé části čl. 5 odst. 1 úmluvy z roku 1988. To znamená, že zaměstnavatel může být žalován nejen u soudů státu, kde má bydliště, ale i u soudů místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci, nebo místa, kde tuto práci obvykle vykonával naposledy (odst. 2 písm. a)). Poslední věta nebyla v úmluvě z roku 1988 uvedena a byla vložena proto, že se často stává, že zaměstnanec podá žalobu na zaměstnavatele až poté, kdy byl zaměstnanecký vztah skončen, nebo zaměstnanec již nepracuje. V takových případech by nebylo vhodné odepřít zaměstnanci alternativní místo soudu, kterým je místo výkonu práce. Je zde rovněž skutečnost, že v místě jeho zaměstnání, ať už během zaměstnaneckého vztahu či po jeho skončení, se může zaměstnanec obvykle obrátit na odbory, které mu mohou pomoci v domáhání se jeho práv u soudů.
 Pokud zaměstnanec obvykle pracuje či obvykle pracoval v různých zemích, lze podat žalobu u soudů místa, kde se nachází či nacházela provozovna, která zaměstnance přijala do zaměstnání (odst. 2 písm. b)). Přijaté řešení odpovídá řešení uvedenému v Římské úmluvě ze dne 19. června 1980 o právu rozhodném pro smluvní závazkové vztahy (97). Je třeba poznamenat, že toto řešení je nezbytné pouze v případě, kdy není možné stanovit referenční zemi, která splňuje oba požadavky, aby bylo stanoveno významné spojení mezi sporem a místem, jehož soudy jsou nejvhodnější pro rozhodnutí ve věci s cílem poskytnout zaměstnanci jako slabší straně smlouvy řádnou ochranu, a aby se vyloučil nárůst příslušných soudů. I když zaměstnanec pracuje ve více státech, pokud skutečně vykonává podstatnou část svých povinností vůči zaměstnavateli na jednom místě, musí být takové místo považováno za místo obvyklého výkonu jeho práce, a použije se tedy čl. 19 odst. 2 písm. a) úmluvy (98).
 88.
 Pracovní skupina ad hoc přezkoumala návrh na doplnění příslušnosti k těm, které jsou stanoveny v článku 19, aby umožnila zaměstnanci, který byl vyslán na omezenou dobu do jiného státu vázaného úmluvou za účelem výkonu práce, aby podal návrh na

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
zahájení řízení týkající se práce a podmínek, za nichž je práce vykonávána, u soudů tohoto státu. Návrh byl zvážen s ohledem na směrnici 1996/71/ES o vysílání pracovníků (99), jejíž článek 6 uvádí, že „pro uplatnění práva na pracovní podmínky zaručené článkem 3 je možné zahájit soudní řízení v členském státě, na jehož území pracovník je nebo byl vyslán, aniž je popřípadě dotčeno právo zahájit soudní řízení v jiném státě podle stávajících mezinárodních úmluv o soudní pravomoci“. Oblast působnosti tohoto ustanovení, vykládaného v souvislosti s uvedenou směrnicí, je zjevně odlišná od oblasti působnosti ustanovení v úmluvě, které stanoví ve prospěch zaměstnance obecnou příslušnost soudů státu, do něhož je vyslán.
 Směrnice poskytuje řady definicí použitých pojmů - jako například „vyslaný pracovník“, „pracovní podmínky“ atd. - na které by bylo třeba odkázat při výkladu ustanovení úmluvy. Příslušnost soudu místa vyslání pracovníka je navíc omezena směrnicí na „pracovní podmínky zaručené článkem 3“ směrnice a nemá obecnou povahu. Určení obecné příslušnosti tohoto soudu by nezahrnulo všechny záležitosti obsažené v článku 3 směrnice, protože pracovní podmínky, na které odkazuje, zahrnují otázky zdraví, bezpečnosti a hygieny při práci, což jsou záležitosti veřejného práva a nelze je zahrnout do Luganské úmluvy, která se omezuje na občanskoprávní a obchodněprávní záležitosti. Navíc by vložení dodatečného místa soudu do úmluvy bylo dostupné pouze zaměstnancům, zatímco článek 6 směrnice nerozlišuje mezi postavením stran a rovněž stanoví základ pro příslušnost v případě řízení zahájených na podnět zaměstnavatele. Svěření příslušnosti soudům státu, do něhož je pracovník vyslán, by tedy neupravovalo příslušnost stejným způsobem jako směrnice a vytvořilo by dva systémy podléhající různým pravidlům pro výklad a použití, což by mohlo narušit právní jistotu v oblastech, kde by měla být zaručena ochrana.
 Tyto úvahy přesvědčily pracovní skupinu ad hoc, aby nepřijala návrh na svěření obecné příslušnosti soudu místa, kam je pracovník vyslán, a neměnila pravidla pro příslušnost ohledně zaměstnání, i když směrnice nadále funguje ve své vlastní oblasti použití a v každém případě umožňuje podání žaloby podle stávajících mezinárodních úmluv o příslušnosti, mimo jiné podle Luganské úmluvy, jejíž oblast použití zůstává nezměněna.
 89.
 Jako u ostatních ochranných příslušností mohou být žaloby podány zaměstnavatelem proti zaměstnanci pouze u soudů státu vázaného úmluvou, v němž má zaměstnanec bydliště, s výjimkou případu vzájemné žaloby u soudu, který se zabývá hlavní žalobou podle pravidel v oddíle o pracovních smlouvách. Článek 20 sleduje stejné kritérium, jako je kritérium přijaté pro pojistné a spotřebitelské smlouvy, a mění tak čl. 5 odst. 1 úmluvy z roku 1988, který rovněž umožňuje zaměstnavateli podat návrh na zahájení řízení u soudu místa, kde zaměstnanec obvykle vykonává svou práci, a pokud ji vykonává ve více zemích, u soudu místa podniku, který zaměstnance najal. Rozhodnutí odstranit tuto možnost zaměstnavatele bylo přijato po pečlivém posouzení role, kterou toto kritérium příslušnosti hraje. Odkaz na místo, kde je vykonávána práce, má zaměstnanci poskytnout alternativní místo soudu, domnívá-li se zaměstnanec, že pro něj bude snazší prokázat svůj nárok tam, a to i poté, co zaměstnanecký vztah skončil, a nikoli poskytnout zaměstnavateli výhodné forum actoris pro spory se zaměstnancem.
 90.
 Pravidla pro


text:
volbu místa soudu jsou rovněž v souladu se systémem pro pojistné a spotřebitelské smlouvy. V souladu s čl. 5 odst. 1 úmluvy z roku 1988 uvádí čl. 21 odst. 1, že se lze na odlišné příslušnosti dohodnout až po vzniku sporu, takže zaměstnanec je v postavení, kdy může posoudit, zda je to pro něj žádoucí. Ustanovení čl. 21 odst. 2 doplňuje, že ustanovení o určení příslušnosti může vycházet i z obecných pravidel, jestliže umožňuje zaměstnanci podat návrh na zahájení řízení u jiných soudů než těch, které jsou uvedeny v článku 19. Nicméně oproti ostatním oddílům zde neexistuje odkaz na platnost ustanovení svěřujícího příslušnost soudům státu, kde má bydliště či místo obvyklého pobytu jak zaměstnavatel, tak zaměstnanec, neboť by to bylo v rozporu s článkem 3 výše uvedené směrnice Společenství o vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb.
 4.
 Výlučná příslušnost
 1. Obecně
 91.
 U některých typů předmětu je stanovená výlučná příslušnost z důvodů, které nevyžadují zvláštní komentář, přičemž všechny souvisejí se zvláštní spojitostí mezi soudem a danou situací. V některých případech je za účelem řádného výkonu spravedlnosti vhodné, aby byla výlučná příslušnost svěřena soudům, které jsou nejvhodnější pro účely posouzení sporu a uplatnění místních pravidel a zvyklostí. Nová úmluva potvrzuje charakteristické rysy výlučné příslušnosti: výlučná příslušnost se uplatňuje ve státech vázaných úmluvou bez ohledu na bydliště stran (článek 22); nelze se od ní odchýlit na základě dohody mezi stranami (článek 23) nebo předpokládaného podřízení se příslušnosti soudu (článek 24); soud, u kterého probíhá hlavní řízení ve věci určitého sporu, se musí bez návrhu prohlásit za nepříslušný, pokud mají výlučnou příslušnost soudy jiného státu vázaného úmluvou (článek 25); rozhodnutí se neuznají, pokud jsou v rozporu s ustanoveními o výlučné příslušnosti (článek 35), a nesmí být vykonatelná (článek 45).
 Pouze výlučná příslušnost podle čl. 22 odst. 1, 2 a 4 byla pozměněna a vyžaduje zvláštní komentář. Výlučná příslušnost podle čl. 22 odst. 3 a 5 zůstala od úmluvy z roku 1988 beze změny a je třeba konzultovat předchozí zprávy (Jenardova zpráva, s. 35–36).
 2. Nemovitosti (čl. 22 odst. 1)
 92.
 Nedochází k žádné změně pravidla, podle něhož spadají věcná práva k nemovitostem nebo nájem nemovitostí do výlučné příslušnosti soudů státu vázaného úmluvou, na jehož území se nemovitost nachází, z důvodů vysvětlených již v souvislosti s úmluvou z roku 1988 (Jenard-Möllerova zpráva, body 49–54) a s Bruselskou úmluvou (Jenardova zpráva, s. 34–35; Schlosserova zpráva, body 162–165), které není třeba na tomto místě zmiňovat.
 Není ani třeba vymezit oblast působnosti tohoto ustanovení ve vztahu k ostatním pravidlům pro určení příslušnosti uvedeným v úmluvě, která byla předmětem opakovaného posouzení v rámci judikatury Soudního dvora v souvislosti s Bruselskou úmluvou. Stačí říci, že Soudní dvůr uznal, že výlučná příslušnost ve věci nájmu je omezena na spory, které se zjevně týkají nájemného a které jsou důvodem existence výlučné příslušnosti svěřené soudům země, v níž se nemovitost nachází. Smlouva týkající se řady služeb poskytovaných za paušální částku hrazenou zákazníkem není nájmem ve smyslu tohoto ustanovení (100). Toto ustanovení se však použije v případě žaloby o náhradu škody způsobené špatnou


text:
péčí o objekt a škody na ubytovacích prostorách, které si soukromá osoba pronajala na několikatýdenní dovolenou, a to i tehdy, kdy žaloba nebyla podána přímo vlastníkem nemovitosti, nýbrž cestovní kanceláří, od níž si dotyčná osoba ubytovací prostory pronajala, a která zahájila právní řízení poté, co došlo k subrogaci práv vlastníka nemovitosti (101).
 Otázka, zda a do jaké míry by měl do výlučné příslušnosti ve věcech nemovitostí spadat částečný podíl na majetku, byla vyřešena v rámci pracovní skupiny ad hoc v souladu s pravidly Společenství a jejich výkladem Soudním dvorem, aniž by bylo třeba jakékoli zvláštní ustanovení (viz výše bod 81).
 93.
 Na návrh Komise posoudila pracovní skupina ad hoc otázku, zda by se mělo mít za to, že čl. 22 odst. 1 má „reflexní účinek“, na jehož základě by soudům států vázaných úmluvou byla příslušnost odňata rovněž v případě, že by se nemovitost nacházela ve státě, který úmluvou vázán není. Jak uvádí Jenard-Möllerova zpráva (102), čl. 16 odst. 1 úmluvy z roku 1988 se „použije pouze v případě, že se nemovitost nachází na území smluvního státu“; pokud se nemovitost nachází ve státě, který není stranou úmluvy, použije se v případě, že má žalovaný bydliště ve smluvním státě, článek 2 úmluvy a případně zvláštní příslušnosti stanovené v úmluvě; v případě, že má žalovaný bydliště ve státě, který není úmluvou vázán, použije se článek 4.
 Po pečlivém posouzení pracovní skupina ad hoc rozhodla, že by nebylo vhodné změnit formulaci týkající se rozsahu výlučné příslušnosti ve věcech nemovitostí nebo vysvětlit tuto otázku v samotné úmluvě, a to i přesto, že v případech, kdy by se nemovitost nacházela ve státě, který úmluvou vázán není, byl by článek 4 pravděpodobně uplatňován často a že existují značné rozdíly v příslušných vnitrostátních právních předpisech (103). Na základě vyjádření uvedených v posudku Soudního dvora 1/03 (104) by bylo možné otázku, zda má čl. 22 odst. 1 „reflexní účinek“, a důsledky takového účinku nejlépe znovu posoudit, pokud by vnitrostátní ustanovení o příslušnosti ve věcech nemovitostí v případech, kdy má žalovaný bydliště v zemi mimo Společenství, byla v rámci Evropského společenství jednotná.
 94.
 Zvláště velká pozornost byla věnována otázce svěření příslušnosti soudům státu, v němž má žalovaný bydliště, jako alternativy ke svěření příslušnosti soudům státu, v němž se nachází nemovitost, pokud s jedná o nájem nemovitostí za účelem dočasného soukromého užívání na dobu nejvýše šesti po sobě následujících měsíců. V tomto ohledu se Bruselská úmluva liší od úmluvy z roku 1988. Podle Bruselské úmluvy tato možnost závisí na dvou podmínkách, totiž že obě strany musí být fyzickými osobami a obě musí mít bydliště ve stejném státě, avšak v úmluvě z roku 1988 je konkurenční příslušnost soudů státu, v němž má žalovaný bydliště, širší, a to pouze za podmínek, že jedna ze stran – nájemce – musí být fyzickou osobou a že žádná ze stran nemá bydliště v zemi, v níž se nachází nemovitost, bez ohledu na to, zda mají, či nemají bydliště ve stejném státě. Jelikož mandát pracovní skupiny ad hoc vyžadoval, aby byla znění obou úmluv uvedena v co


text:
největší soulad, pracovní skupina posuzovala, zda by Luganská úmluva měla být v tomto ohledu upravena podle Bruselské úmluvy nebo naopak. Přijaté řešení – které bylo uplatněno rovněž v nařízení Brusel I – zahrnuje prvky obou úmluv: stanoví, že pouze nájemce musí být fyzickou osobou, avšak smluvní strany musí mít bydliště ve stejném státě.
 Na podporu tohoto řešení by mělo být zejména poukázáno na to, že by bylo nadbytečné požadovat, aby obě smluvní strany byly fyzickými osobami, neboť účelem daného ustanovení je také poskytovat ochranu ve velmi častých případech, kdy si rekreanti pronajmou ubytovací prostory od společnosti, která vlastní nemovitost v cizině. Požadavek, aby smluvní strany měly bydliště ve stejném státě, navíc pokrývá většinu případů, v nichž je vhodné upustit od výlučné příslušnosti státu, v němž se nemovitost nachází, aniž by byl rozsah výjimky příliš rozšířen.
 95.
 Článek Ib protokolu 1 k úmluvě z roku 1988 umožňoval určitému státu prohlásit, že neuzná rozhodnutí týkající se nájmu nemovitosti, pokud se nemovitost nachází na jeho území, a to i v případě, že se jedná o druh nájmu upravený tímto pravidlem a příslušnost soudu státu původu byla určena podle bydliště žalovaného; toto ustanovení již nebylo považováno za nezbytné a nebylo zahrnuto do nové úmluvy.
 3. Společnosti (čl. 22 odst. 2)
 96.
 Nedochází ke změně ustanovení úmluvy z roku 1988 o výlučné příslušnosti pro řízení, jejichž předmětem je platnost založení, nulita nebo zrušení společností nebo jiných právnických osob nebo sdružení právnických nebo fyzických osob nebo usnesení jejich orgánů – či přesněji „platnost usnesení jejich orgánů“, jak je uvedeno v novém znění, což potvrzuje výklad, že odkaz na „usnesení jejich orgánů“ měl navazovat na první část předcházející věty. V čl. 16 odst. 2 staré úmluvy toto ustanovení svěřovalo příslušnost soudům v místě sídla společnosti, právnické osoby nebo sdružení v souladu s ustanovením, kterým bylo sídlo učiněno obdobou bydliště.
 V novém ustanovení bylo zachováno spojení se „sídlem“, ale návaznost již není nutně stejná jako v obecném pravidle. V této nové úmluvě je definováno bydliště ve vztahu ke společnosti odkazem na sídlo, ústředí správu nebo hlavní provozovnu podniku. Tato definice je nezávislá a usnadňuje podání návrhu na zahájení řízení u soudu státu vázaného úmluvou proti společnosti, která je významně spojena se státy, na něž se úmluva vztahuje, ale nebyla považována za řádný základ pro výlučnou příslušnost pro spory ve zde zmiňovaných oblastech. Příslušnosti podle článku 22 jsou výlučné a to je obtížně slučitelné s definicí bydliště, která uplatňuje alternativní možnosti, což by mohlo vést k nejistotě ohledně práva rozhodného pro platnost založení společností. Jinými slovy běžné místo soudu může být pro společnosti řádně určeno na základě širokého pojmu „bydliště“, avšak pro platnost založení společností musí být použit úzký pojem založený pouze na jednom spojujícím prvku.
 Pracovní skupina se rozhodla, že stejně jako v úmluvě z roku 1988 zachová odkaz pouze na „sídlo“, které se stejně jako v uvedené úmluvě určí podle pravidel mezinárodního práva soukromého soudu, jemuž byla věc předložena. Je proto třeba zdůraznit, že „sídlo“ společnosti zde není autonomním pojmem, jako je „statutory seat“ („sídlo“) v článku


text:
60. Odkazem pouze ke „statutory seat“ by bylo možné se vyhnout možnosti, že pokud by se „statutory seat“ a skutečné sídlo nacházely v různých zemích, mohl by existovat více než jeden soud s předpokládanou výlučnou příslušností; bylo však rozhodnuto, že k vyřešení tohoto problému postačují ustanovení úmluvy o koordinaci příslušnosti.
 97.
 Dohodnuté řešení zpravidla zajistí, že místo soudu (forum) a právo (jus) se budou překrývat, a je motivováno tím, že je žádoucí zajistit, aby v případě sporné platnosti založení určité společnosti existovala jediná příslušnost, která bude předvídatelná a nepochybná. V pracovní skupině bylo zdůrazněno, že potřeba takové příslušnosti je méně patrná v případech, kdy se spor týká usnesení řídících orgánů určité společnosti. I v tomto případě se však pracovní skupina rozhodla ponechat výlučnou příslušnost soudu sídla společnosti, protože je tento soud obvykle nejvhodnější k rozhodnutí o platnosti takových usnesení. Aby se předešlo možnosti, že by tato příslušnost byla rozšířena na základě výkladu, odkazuje nová úmluva, jak je možné vidět, výslovně na „platnost“ usnesení a nikoli na samotná „usnesení“, jako tomu bylo v předchozím znění, čímž je zřejmé, že se výlučná příslušnost nevztahuje na podstatu nebo účinky usnesení.
 4. Právo duševního vlastnictví (čl. 22 odst. 4)
 98.
 Ve věcech platnosti patentů, ochranných známek a průmyslových vzorů nebo jiných podobných práv, která vyžadují udělení nebo zápis, se příslušnost obecně určuje na základě pravidla stanoveného v úmluvě z roku 1988. Výlučná příslušnost je svěřena soudům státu vázaného úmluvou, na jehož území bylo požádáno o udělení nebo zápis nebo kde byly uděleny nebo zapsány nebo platí za udělené nebo zapsané na základě mezinárodní smlouvy nebo na základě právního aktu Společenství, jak objasňuje nové znění. Tento poslední bod byl vložen, aby se vyloučily pochybnosti o rovnocennosti právních předpisů Společenství v oblasti práv duševního a průmyslového vlastnictví s právem podle platných mezinárodních úmluv.
 99.
 Výlučná příslušnost se použije také pro patenty udělené na základě Úmluvy o udělování evropských patentů, která byla podepsána dne 5. října 1973 v Mnichově. Do čl. 22 odst. 4 bylo nyní začleněno pravidlo, které bylo dříve obsaženo v článku Vd protokolu 1 k úmluvě z roku 1988. Jedná se o pravidlo, podle něhož jsou soudy každého státu vázaného úmluvou výlučně příslušné pro řízení, jejichž předmětem je zápis nebo platnost jakéhokoli evropského patentu uděleného pro tento stát, aniž je dotčena příslušnost Evropského patentového úřadu. Jak bylo uvedeno v Protokolu, poslední část tohoto ustanovení byla vypuštěna, činila tak výjimku z výlučné příslušnosti soudů států vázaných úmluvou v případě, že patent byl patentem Společenství podle článku 86 Úmluvy o evropském patentu pro společný trh, podepsané dne 15. prosince 1975 v Lucemburku (105).
 Lucemburská úmluva, doplněná následnou dohodou v oblasti patentů Společenství podepsanou dne 15. prosince 1989 v Lucemburku, stanovila udělování patentů Společenství podobných vnitrostátním patentům, ty jsou však na vnitrostátních patentech nezávislé a mají rovnocenné účinky ve všech smluvních státech. Lucemburská úmluva prohlásila Bruselskou úmluvu za použitelnou pro všechny žaloby týkající se patentů Společenství a stanovila zvláštní příslušnost pro spory týkající se platnosti a porušení patentu. Tato úmluva nikdy nevstoupila v platnost a v nové


text:
Luganské úmluvě na ni žádný odkaz není.
 100.
 Otázka výjimky z výlučné příslušnosti svěřené v čl. 22 odst. 4 soudům členských států zůstala nicméně živou otázkou a to v souvislosti s úsilím vytvořit patent Společenství prostřednictvím právních předpisů Společenství; Komise předložila v roce 2000 návrh nařízení Rady o patentu Společenství (106) a následně v roce 2003 návrh rozhodnutí Rady, kterým se ve sporech týkajících se patentu Společenství svěřuje příslušnost Soudnímu dvoru, a návrh rozhodnutí Rady, kterým se zřizuje Soud pro patent Společenství a který se týká opravných prostředků u Soudu prvního stupně (107). Obecně by širokou příslušnost měl mít Soudní dvůr, zejména ve sporech týkajících se porušení patentu, včetně určení, že nedochází k porušení, dále pak ve sporech týkajících se platnosti patentu Společenství, ať už je platnost patentu napadnuta v rámci hlavního řízení nebo prostřednictvím vzájemné žaloby, a ve sporech týkajících se používání vynálezu po zveřejnění žádosti o patent Společenství nebo ohledně práv založených na předchozím používání příslušného vynálezu, přičemž Soudní dvůr by měl mít výlučnou příslušnost pro nařízení předběžných opatření ve věcech spadajících do těchto oblastí a soudům států by byla výlučná příslušnost podle čl. 22 odst. 4 ponechána pouze ve věcech, které nejsou výslovně vyhrazeny pro soud Společenství.
 101.
 Na diplomatické konferenci konané ve dnech 10. až 12. října 2006 proběhla diskuse o tom, zda by bylo žádoucí připojit k Luganské úmluvě protokol, kterým by byla Soudnímu dvoru svěřena výlučná příslušnost ve věcech práva k průmyslovému vlastnictví na úrovni Společenství (108). Výhodou takového protokolu by bylo stanovení jediného soudu příslušného pro spory týkající se platnosti a porušení patentů, které by podle Luganské úmluvy musely být jinak předkládány různým soudům. Proti navrhovanému protokolu bylo však namítáno, že nevymezuje dotyčné spory s dostatečnou přesností a ponechává jejich definici na právních předpisech Společenství, které mají být přijaty později, a že začlenění žalob týkajících se porušování patentů představuje závažné odchýlení od pravidel pro určení příslušnosti stanovených v Luganské úmluvě, což by ohrozilo její celkový soulad. Ukázalo se, že je nemožné se shodnout na uspokojivé formulaci, a na diplomatické konferenci bylo následně rozhodnuto, že bude lepší odložit úvahy o takovém protokolu na pozdější dobu, kdy bude přijato nařízení o patentu Společenství.
 102.
 Otázka protokolu, kterým by byla Soudnímu dvoru svěřena výlučná příslušnost ve věcech průmyslového vlastnictví, upozornila na určité potřeby, které byly prakticky alespoň částečně vyřešeny následnou judikaturou Soudního dvora: před podpisem nové úmluvy musel Soud rozhodnout, zda se pravidlo o výlučné příslušnosti ve věci zápisu nebo platnosti patentu použije bez ohledu na to, zda je tato otázka uplatněna prostřednictvím žaloby nebo námitky (109). Soud se vyslovil, že tomu tak je: s ohledem na postavení a cíl tohoto ustanovení v systému Bruselské úmluvy bylo namístě mít za to, že soudy státu zápisu patentu mají výlučnou příslušnost „nezávisle na procesněprávním rámci, ve kterém je otázka platnosti patentu uplatněna tj. bez ohledu na to, zda tato otázka byla uplatněna prostřednictvím žaloby nebo námitky, při zahájení řízení nebo v jeho pozdějším stadiu“ (110). Soudní dvůr proto uvedl – v případě, byla podána žaloba pro porušení patentu,


text:
soud, u něhož byl podán návrh, by nemohl určit na základě incidenční námitky neplatnost dotčeného patentu, i kdyby účinky rozhodnutí byly omezeny na účastníky řízení, jak tomu je podle vnitrostátních právních předpisů některých států vázaných úmluvou (111).
 S ohledem na tento precedens se musí soud, který se má zabývat žalobou pro porušení patentu, v jejímž rámci se řeší otázka platnosti patentu, bez návrhu prohlásit za nepříslušný pro rozhodování v této věci podle článku 25 úmluvy, tedy pokud nemá výlučnou příslušnost k rozhodnutí o platnosti patentu podle čl. 22 odst. 4; v závislosti na postupech stanovených použitelným vnitrostátním právem musí případně odložit řízení ve věci porušení patentu a rozhodnutí o podstatě až do rozhodnutí soudu s výlučnou příslušností. Znění čl. 22 odst. 4 nové úmluvy bylo následně upraveno ve srovnání s odpovídajícím ustanovením Luganské úmluvy z roku 1988 i se zněním čl. 22 odst. 4 nařízení Brusel I s cílem začlenit rozhodnutí Soudního dvora ve věci GAT (112).
 Postoj přijatý Soudním dvorem do značné míry splňuje účel navrhovaného protokolu o výlučné příslušnosti Soudního dvora tím, že požaduje jedinou výlučnou příslušnost pro žaloby napadající platnost nebo týkající se údajného porušení patentů, což zamezuje vydání rozhodnutí o platnosti patentu více než jedním soudem, a to i v případě, že jsou posuzovány zcela rozdílné aspekty dané věci, tím se předchází nebezpečí rozporných rozhodnutí. Pokud by Evropské společenství přijalo nařízení týkající se otázky patentu Společenství a svěřilo výlučnou příslušnost ve věci zápisu nebo platnosti patentů Soudnímu dvoru, nemohl by soud státu vázaného úmluvou, který se má zabývat žalobou pro porušení patentu Společenství, rozhodovat o platnosti patentu ani na základě incidenční námitky a musel by v této věci uznat výlučnou pravomoc Soudního dvora a přistupovat k tomuto soudu, jako by se jednalo o jiný vnitrostátní soud (113).
 5.
 Ujednání o příslušnosti
 1. Obecně (článek 23)
 103.
 Systém, kterým se řídí volnost stran při určování soudu, který má být příslušný ve věcech jejich vztahů, je zvláště citlivou otázkou, což je patrno z rozsáhlé judikatury Soudního dvora již od dob Bruselské úmluvy, která si v průběhu let vyžádala značné změny, aby odpovídajícím způsobem reagovalo na potřeby v oblasti mezinárodního obchodu (114). Samotná úmluva z roku 1988 byla výsledkem tohoto vývoje judikatury a právních předpisů. Není proto překvapením, že pracovní skupina ad hoc narazila v této oblasti na různé problémy: některé se týkaly již dříve projednávaných otázek, zatímco jiné vyplynuly z potřeby nalézt řešení ohledně novějších otázek v důsledku mezinárodní obchodní praxe.
 Pokud jde o článek 23 týkající se volby místa soudu v případě smluv, problematické otázky vznikly v první řadě v důsledku spojení se státem vázaným úmluvou, které musí existovat, mají-li se použít pravidla stanovená v úmluvě. Pracovní skupina se poté zabývala tím, zda by příslušnost, na níž se strany dohodnou, měla být výlučná, či nikoli. Jako třetí bod pracovní skupina posoudila formální požadavky na ustanovení o volbě místa soudu, zejména jakým způsobem by takové ustanovení mohlo splnit požadavky v oblasti elektronického obchodu. Závěrem pracovní skupina jednala o řadě problémů souvisejících s jednotlivými postoji stran, pokud jde o


text:
toto ustanovení, o příslušnost pro rozhodování o platnosti ustanovení a o vztah mezi článkem 23 a zbytkem úmluvy.
 2. Spojení se státem vázaným úmluvou
 104.
 Článek 23 se použije výhradně pro vztahy s mezinárodním prvkem, který nemůže spočívat pouze ve volbě soudů konkrétního státu (115), a pouze v případě, že alespoň jedna ze stran má bydliště na území státu vázaného úmluvou. Pokud žádná ze stran nemá bydliště na území státu vázaného úmluvou, může soud státu vázaného úmluvou, který byl určen v ustanovení o volbě místa soudu, posoudit platnost příslušného ustanovení na základě svých vnitrostátních právních předpisů a soudy ostatních států vázaných úmluvou jsou povinny upustit od řešení věci do doby, než soud nebo soudy určené v ustanovení o volbě soudu příslušnost odmítnou. Pracovní skupina jednala o tom, zda je žádoucí nadále požadovat, aby alespoň jedna ze stran měla bydliště na území státu vázaného úmluvou, přičemž účelem bylo zjednodušit pravidla a dát stejný účinek všem ustanovením svěřujícím příslušnost soudu nebo soudům státu vázaného úmluvou.
 I přesto, že byly vzaty v úvahu tyto argumenty, nebylo považováno za žádoucí rozšířit oblast působnosti úmluvy navrhovaným způsobem, tj. prostřednictvím změny článku 23. Pracovní skupina se zejména domnívala, že by nebylo odůvodněné změnit názor, že není třeba v úmluvě stanovit podmínky, za nichž má soud přijmout příslušnost, pokud byl určen stranami, které mají všechny bydliště mimo území, na něž se úmluva vztahuje (116), ačkoli soud určený v ustanovení o volbě místa soudu akceptoval, že odchýlení od běžných pravidel je platné, bylo dohodnuto, že dané ustanovení by mělo být účinné ve všech státech vázaných úmluvou. Znění čl. 23 odst. 1 je proto v tomto ohledu stejné jako odpovídající ustanovení v úmluvě z roku 1988 až na to, že druhá část odstavce týkající se používání tohoto ustanovení v případech, v nichž žádná ze stran nemá bydliště na území státu vázaného úmluvou, nyní tvoří zvláštní odstavec, totiž odstavec 3.
 105.
 Pracovní skupina ad hoc posoudila otázku data, k němuž musí mít jedna ze stran bydliště ve státě vázaném úmluvou dle čl. 23 odst. 1 s ohledem na čl. 13 odst. 3 a čl. 17 odst. 3, které stanoví, že v případech, na něž odkazují, je relevantním bydlištěm bydliště stran v době uzavření smlouvy. Pracovní skupina souhlasila s tím, že toto datum je rovněž rozhodující pro účely článku 23, avšak nepovažovala za nutné doplnit za tímto účelem do textu vysvětlení a to v zájmu zachování právní jistoty a důvěry stran, které se na ustanovení dohodly, neboť relevantní dobou musí být doba uzavření smlouvy. Pokud by referenčním datem bylo datum podání návrhu na zahájení řízení, jedna strana by mohla převést své bydliště do státu vázaného úmluvou po podpisu smlouvy a před podáním návrhu na zahájení řízení, čímž by se čl. 23 odst. 1 stal použitelným, což by změnilo souvislosti, za nichž by soud určený v ustanovení o volbě soudu ověřoval svou vlastní příslušnost.
 3. Výlučná či nevýlučná povaha ustanovení o ujednání o příslušnosti
 106.
 Úmluva z roku 1988 stanoví, že ustanovení o ujednání o příslušnosti, které splňuje požadavky úmluvy, vždy svěřuje


text:
výlučnou příslušnost určenému soudu nebo soudům. Avšak podle právních předpisů některých států vázaných úmluvou, zejména podle anglického práva, se zúčastněné strany často shodnou na ustanovení o volbě místa soudu nevýlučným způsobem, čímž je jiným soudům ponechána tzv. konkurenční příslušnost a žalobce má možnost zvolit si mezi několika místy soudu; anglická judikatura akceptovala, že ustanovení o nevýlučné příslušnosti zakládá platnou volbu místa soudu podle úmluvy (117). Na návrh delegace Spojeného království pracovní skupina ad hoc přezkoumala otázku výlučného účinku ustanovení o volbě místa soudu a došla k závěru, že jelikož ustanovení, kterým se svěřuje příslušnost, je výsledkem dohody mezi stranami, neexistuje důvod pro omezení svobody stran tím, že by se jim zakázalo dohodnout se mezi sebou ve smlouvě, že kromě místa nebo míst soudu objektivně příslušných podle úmluvy by měla existovat i místa soudu s nevýlučnou příslušností.
 Ve skutečnosti byla již podobná možnost stanovena, i když s určitými omezeními, v úmluvě z roku 1988, jejíž čl. 17 odst. 4 umožňoval uzavřít ustanovení o volbě místa soudu ve prospěch pouze jedné ze stran, která byla poté oprávněna podat návrh na zahájení řízení u kteréhokoli jiného soudu majícího příslušnost podle uvedené úmluvy, takže v tom případě bylo toto ustanovení výlučné povahy, pouze pokud jde o druhou dotčenou stranu. Takové ustanovení očividně zvýhodňovalo silnější stranu při vyjednávání smlouvy, aniž by to přinášelo významný užitek pro mezinárodní obchod. Úmluva z roku 1988 byla nyní změněna tak, aby byla obecně uznána platnost ustanovení o volbě místa soudu nevýlučné povahy, a zároveň bylo vypuštěno ustanovení úmluvy z roku 1988, které umožňovalo ujednání o volbě místa soudu ve prospěch pouze jedné ze stran.
 107.
 Článek 23 dává stále přednost výlučnosti, neboť stanoví, že „pokud se strany nedohodnou jinak, je tato příslušnost výlučná“. Předpokládá se proto, že ustanovení o volbě místa soudu má výlučný účinek, pokud strany smlouvy nevyjádří opačný záměr, a není, jak bylo původně navrhováno, považováno za ustanovení nevýlučné povahy s výjimkou případů, kdy se strany dohodnou, že bude povahy výlučné.
 4. Formální požadavky na ustanovení o ujednání o příslušnosti
 108.
 Pravidla stanovená v úmluvě z roku 1988, kterými se řídí formální požadavky na ustanovení o ujednání o příslušnosti, odrážela významný vývoj judikatury ohledně odpovídajícího ustanovení Bruselské úmluvy v jeho původní podobě, kdy soudní rozhodnutí usilovala různými způsoby o zmírnění jeho formální přísnosti. Úmluva z roku 1988 vzala v úvahu judikaturu a začlenila hlavní změnu, která byla v Bruselské úmluvě provedena úmluvou o přistoupení z roku 1978 ohledně formální platnosti doložek (118), jež odpovídají zvyklostem v oblasti mezinárodního obchodu, a byl vložen odkaz na formy, jež odpovídají zvyklostem zavedeným mezi stranami (119).
 Výklad soudů ohledně pravidla obsaženého v úmluvě z roku 1988 si při vypracovávání nové Luganské úmluvy nevyžádal žádné radikální změny. Nová úmluva potvrzuje, že ustanovení o volbě místa soudu není považováno za platné, pokud nemá písemnou podobu nebo – v případě, že je uzavřeno ústně –, není potvrzeno písemně nebo jiným způsobem ve formě, která odpovídá zvyklostem zavedeným mezi stranami, nebo ve formě, která odpovídá zvyklostem v oblasti mezinárodního obchodu podle čl. 23 odst. 1


text:
písm. c).
 Pokud jde o písemné potvrzení ústní dohody, objevily se pochybnosti, zda je dostatečné, aby skutečnost potvrdila pouze jedna ze stran, nebo zda by měla být potvrzena oběma stranami. Je třeba rozhodnout ve prospěch první varianty. Dohoda uzavřená ústně je často navrhována jednou ze stran a druhá strana si vyhrazuje právo zaznamenat tuto ústní dohodu písemně, přičemž potvrzení této druhé strany je dostatečné k prokázání existence a podmínek dohody. Tento výklad odpovídá více znění čl. 23 odst. 1 písm. a) v některých jazykových verzích, zejména ve verzi anglické, která zřetelněji vyžaduje písemnou formu jako potvrzení ústní dohody spíše než uzavření písemné dohody (120). Jiný výklad tohoto pravidla by také činil odkaz na „písemné potvrzení“ ve druhé části písmene a) v jiných jazykových verzích prakticky zbytečným, protože písemné potvrzení, které by musely poskytnout obě strany, by v konečném důsledku bylo „písemnou“ dohodou ve smyslu první části ustanovení.
 109.
 Hlavním problémem, na který se pracovní skupina ad hoc zaměřila v souvislosti s formálními požadavky na ustanovení o ujednání o příslušnosti, byla otázka, zda by článek 23 mohl vyhovovat vývoji elektronické komunikace, přičemž je třeba mít na paměti, že elektronickému obchodu by neměly bránit nepřiměřené formální požadavky. Není pochyb o tom, že písmena b) a c) odstavce 1 jsou skutečně použitelná pro elektronickou komunikaci, protože odkazují na zvyklosti zavedené mezi stranami a na zvyklosti v oblasti mezinárodního obchodu.
 Problematičtější je rozhodnout, zda je možno použít písmeno a), tj. zda je v něm požadovaná písemná forma přítomna v případě elektronické komunikace. Pro rozptýlení pochyb, které by se mohly objevit, bylo považováno za vhodné přijmout výslovné pravidlo. V čl. 23 odst. 2 je proto nyní stanoveno, že písemné formě jsou rovnocenná veškerá sdělení elektronickými prostředky, které „umožňují trvalý záznam dohody“. Splnění formálních požadavků stanovených v čl. 23 odst. 1 se proto ověří tak, že se posoudí, zda je možné vytvořit trvalý záznam elektronické komunikace jejím vytištěním nebo zálohováním na pásku či disku nebo uložením jiným způsobem. Pracovní skupina se zde opírala o formální požadavky pro rozhodčí smlouvy ve vzorovém zákonu pro mezinárodní obchodní arbitráž připraveném Komisí OSN pro mezinárodní obchodní právo (UNCITRAL), který uvádí, že dohoda uzavřená ústně na základě jednání nebo jiným způsobem je považována za „písemnou“, pokud je jakoukoli formou zaznamenána, a v případě elektronické komunikace se požadavek „písemné formy“ považuje za splněný, pokud je informace v ní obsažená přístupná tak, aby byla použitelná pro následný odkaz; poté poskytuje výslovné definice toho, co je myšleno „elektronickou komunikací“ a „datovou zprávou“ (121).
 Toto pravidlo vylučuje pouze elektronickou komunikaci, která neumožňuje trvalý záznam. Taková komunikace nemůže být tudíž použita ke sjednání ustanovení o volbě místa soudu, které je formálně platné pro účely písmene a), ačkoli může být relevantní pro účely písmen b) a c), pokud jsou splněny požadavky v nich stanovené. V čl. 23 odst. 2 se pouze uvádí, že elektronická komunikace je považována za písemnou, pokud „umožňuje trvalý záznam“, i když takový trvalý záznam nebyl ve skutečnosti proveden, což znamená, že záznam není vyžadován jako podmínka formální platnosti nebo existence takové klauzule, ale


text:
pouze pokud vyvstane potřeba předložit doklad o komunikaci, který by bylo samozřejmě obtížné poskytnout jiným způsobem.
 5. Implicitní ujednání o příslušnosti (článek 24)
 110.
 K implicitnímu ujednání o příslušnosti ve prospěch soudu, který by jinak podle úmluvy nebyl příslušný, dojde, pokud žalobce předloží věc tomuto soudu a žalovaný se řízení před tímto soudem účastní, aniž by namítal nepříslušnost soudu; toto ustanovení se liší od ujednání o příslušnosti podle článku 23 tím, že nepředpokládá dohodu mezi stranami a neukládá soudu, aby posoudil, zda ustanovení, kterým se tomuto soudu svěřuje příslušnost, bylo vskutku výsledkem shody vůle, což musí být jasně a přesně prokázáno, přičemž účelem formálních požadavků v článku 23 je poskytnout důkaz (122). Článek 24 svěřuje příslušnost na základě pouhé účasti žalovaného na řízení před určitým soudem v případě, kdy žalovaný nenamítá nepříslušnost soudu, jemuž byla věc předložena, a obhajuje se ve věci samé, takže není třeba zjišťovat, zda byla mezi stranami uzavřena dohoda.
 Pracovní skupina ad hoc se zabývala otázkou, zda je příslušnost soudu svěřena pouze v případě, že žalovaný má bydliště ve státě vázaném úmluvou (123), nebo i v případě, že žalovaný má bydliště ve státě, který úmluvou vázán není, avšak nepovažovala za nutné doplnit vyjasnění k danému znění. I přes zjevnou dvojznačnost první věty článku 24, která obecně odkazuje k případům, v nichž se příslušnost neodvozuje z úmluvy, vede porovnání systémů v článku 23 a článku 24 k závěru, že pokud by bydliště žalovaného nemuselo být ve státě vázaném úmluvou, mohlo by mít implicitní ujednání o příslušnosti širší oblast působnosti než výslovné ujednání, které vyžaduje, aby alespoň jedna ze stran měla bydliště v takovém státě (skupina rozhodla tento požadavek nerušit).
 111.
 Znění článku 24 vedlo k nejasnostem při výkladu s odkazem na odpovídající ustanovení Bruselské úmluvy, zejména pokud jde o možnost namítat nepříslušnost soudu a zároveň předložit obhajobu ve věci samé a o okamžik, kdy musí být příslušnost napadena.
 První otázka, tedy zda lze ujednání o příslušnosti ve prospěch soudu, u něhož byla podána žaloba, zabránit napadením příslušnosti, pokud se žalovaný také hájí ve věci samé, vyplývá z rozdílů mezi jazykovými verzemi Bruselské úmluvy (a následně i Luganské úmluvy): v některých jazykových verzích, například v anglické či italské verzi, je uvedeno, že pravidlo týkající se implicitního ujednání není použitelné, pokud se žalovaný dostaví „pouze proto, aby namítal nepříslušnost soudu“, spíše než pouze „aby namítal nepříslušnost soudu“. Podle právních předpisů některých zemí musí být veškeré důvody na obranu, včetně důvodů ve věci samé, předloženy při prvním vystoupení žalovaného u soudu; je tak proto obtížné uplatňovat dané pravidlo doslovně, neboť by žalovanému bránilo, aby se obhajoval ve věci samé, pokud by byla jeho námitka nepříslušnosti zamítnuta, a bylo by neslučitelné s ochranou práva na obhajobu během původního řízení, což je jednou ze záruk poskytovaných úmluvou.
 Tato pochybnost byla vyvrácena Soudním dvorem, který vyložil význam tohoto ustanovení tak, že důsledkem účasti žalovaného v řízení před soudem není svěření příslušnosti, pokud žalovaný při námitce nepříslušnosti také učiní podání ve věci samé (124), a že žalovaný, který zároveň předloží alternativně obhajobu týkající se


text:
podstaty žaloby, tím neztrácí právo na vznesení námitky nepříslušnosti (125). S cílem rozptýlit veškeré další pochybnosti a potvrdit výklad Soudu bylo znění článku 24 v různých jazykových verzích zharmonizováno vypuštěním slova „pouze“, čímž bylo vyjasněno, že stačí, aby žalovaný namítal nepříslušnost, i kdyby zároveň ve své obhajobě učinil podání týkající se podstaty.
 112.
 Doba, kdy musí být příslušnost napadena, aby se předešlo implicitnímu ujednání o příslušnosti, závisí na vnitrostátním právu soudu, u něhož byla podána žaloba, přičemž jeho jednací řád také určí, co se míní „účastí žalovaného v řízení před tímto soudem“ (126). Tento odkaz na vnitrostátní právo podpořil Soudní dvůr, který nicméně poskytnul nezávislý výklad tohoto ustanovení a sdělil, že „pokud napadení příslušnosti nepředchází žádné obhajobě týkající se podstaty, nesmí k němu v žádném případě dojít po podáních, která jsou podle vnitrostátního procesního práva pokládána za první vystoupení žalovaného u soudu, u něhož byla podána žaloba“ (127). Pokud napadení příslušnosti předchází jakékoli obhajobě týkající se podstaty, stanoví se na druhou stranu otázka doby, kdy musí být příslušnost napadena, pouze na základě vnitrostátního práva.
 6.
 Přezkoumání příslušnosti
 1. Výlučná příslušnost jiného soudu (článek 25)
 113.
 Nebylo třeba změnit ustanovení vyžadující, aby se soud státu vázaného úmluvou prohlásil bez návrhu za nepříslušný, kdykoliv je výlučná příslušnost svěřena na základě článku 22 soudu jiného státu vázaného úmluvou (128). Tato povinnost platí i v případě, kdy se žalovaný dostaví k soudu a nenamítá nepříslušnost soudu, neboť soud nemůže být stranami zproštěn výlučné příslušnosti ani podle článku 23, ani podle článku 24. Pracovní skupina ad hoc jednala o tom, zda ustanovením vyžadovaná povinnost soudu prohlásit bez návrhu svou nepříslušnost by měla být rozšířena nad výlučnou příslušnost podle článku 22, aby byla zahrnuta i příslušnost dohodnutá stranami podle článku 23, ovšem pouze v případech, kdy ustanovení o volbě soudu svěřuje příslušnost výlučným způsobem, a aby byla zahrnuta příslušnost svěřená na základě rozhodčí doložky. Pracovní skupina dospěla k závěru, že by neměla být takto rozšířena, vzhledem ke skutečnosti, že článek 25 upravuje situaci v případě, kdy se strany dostavily k soudu. Nenamítnutí nepříslušnosti soudu by proto mělo být považováno za změnu ustanovení o volbě soudu podle článku 24, zatímco podání opravného prostředku by se souhlasem soudu vedlo k rozhodnutí ze strany soudu, jež nebylo přijato na jeho návrh. Případ žalovaného, který se řízení před soudem neúčastní, je uveden v článku 26. Pokud se jedná o příslušnost na základě rozhodčí doložky, bylo uvedeno, že takové rozhodčí řízení nespadá do oblasti působnosti úmluvy, a nebylo považováno za vhodné, aby se jím pracovní skupina zabývala.
 2. Neúčast žalovaného (článek 26)
 114.
 Podobně jako u článku 25 nebylo třeba velkých změn v článku 26, který upravuje přezkoumání příslušnosti v případě, kdy se žalovaný neúčastní řízení před soudem (129). Ustanovení rozlišuje mezi situací, kdy soud, u nějž byl podán návrh, není příslušný podle úmluvy, a situací, kdy je soud podle úmluvy příslušný, avšak v každém případě je soudu uloženo, aby ověřil svou příslušnost (130) na základě žaloby podané žalobcem.
 Podle odstavce 1 se soud, pokud shledá, že není příslušný ve věci


text:
žalovaného s bydlištěm ve státě vázaném úmluvou, prohlásí bez návrhu za nepříslušný buďto proto, že není komu svěřit příslušnost podle úmluvy, nebo proto, že strany se samy vyňaly z jeho příslušnosti tím, že souhlasily s ustanovením o volbě soudu ve prospěch jiné příslušnosti. Jinými slovy, neúčast žalovaného před soudem nemůže být považována za založení příslušnosti, a vyrovnat tak nedostatek jiných kritérií zakládajících soudní příslušnost. Skutečnost, že článek 24 představuje nezávislé kritérium pro určení příslušnosti znamená, že soud musí ověřit, že bylo učiněno vše pro to, aby žalovaný byl zpraven o žalobě podle čl. 26 odst. 2, a bylo mu tak umožněno dostavit se k soudu a podrobit se jeho příslušnosti, považuje-li to za vhodné.
 Druhá popsaná situace má širší záběr. Je-li soud příslušný podle úmluvy, bude jednat v nepřítomnosti žalovaného, pokud to umožňují jeho vnitrostátní právní předpisy a v rozsahu, v jakém to umožňují v případech neúčasti žalovaného. Článek 26 odst. 2 však vyžaduje, aby soud, než bude pokračovat v řízení, řízení přerušil do té doby, než bude prokázáno, že žalovaný mohl obdržet návrh na zahájení řízení nebo jinou rovnocennou písemnost v dostatečném předstihu, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem, nebo že k tomu byly učiněny veškeré nezbytné kroky.
 115.
 Toto ustanovení musí být použitelné ve všech případech, kdy je soud, u něhož bylo řízení zahájeno, příslušný ve smyslu úmluvy, nezávisle na tom, zda žalovaný má či nemá bydliště ve státě vázaném úmluvou (131). Jinak by zde nebyly zahrnuty případy výlučné příslušnosti, kdy má žalovaný bydliště ve státě mimo oblast úmluvy. Požadavek, aby bylo učiněno vše pro to, aby žalovaný obdržel návrh na zahájení řízení, souvisí s uznáním rozhodnutí v jiném státě vázaném úmluvou, jež je nezávislé na bydlišti žalovaného v původním řízení, jež však může záviset na otázce, zda bylo učiněno vše pro to, aby žalovaný byl předem informován o tom, že řízení bylo zahájeno (132).
 116.
 Stejně jako v úmluvě z roku 1988 je čl. 26 odst. 2 Luganské úmluvy v případě, že byl návrh na zahájení řízení doručen podle Haagské úmluvy ze dne 15. listopadu 1965 o doručování soudních a mimosoudních písemností v cizině ve věcech občanských a obchodních, nahrazen článkem 15 Haagské úmluvy (133). Vložení dalšího odstavce bylo výsledkem přijetí nařízení (ES) č. 1348/2000 ze dne 29. května 2000 (134) a následné Dohody mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím o doručování soudních a mimosoudních písemností ve věcech občanských a obchodních podepsané v Bruselu dne 19. října 2005 (135); ve vzájemných vztazích států vázaných uvedeným nařízením nebo úmluvou tento nový odstavec nahrazuje odkaz na článek 15 Haagské úmluvy odkazem na článek 19 uvedeného nařízení, pokud návrh na zahájení řízení byl doručen podle uvedeného nařízení nebo dohody. Je třeba poukázat na to, že nařízení (ES) č. 1348/2000 bylo nahrazeno novým nařízením (ES) č. 1393/2007 (136), které se používá od 13. listopadu 2008. V souladu s čl. 25 odst. 2 uvedeného nařízení by měl být odkaz na nařízení 1348/2000 v Luganské úmluvě formulován jako odkaz na nařízení 1393/2007.
 117.
 Aby byly splněny požadavky na jistotu a rychlost


text:
doručení, bylo rozhodnuto zachovat ustanovení o doručování písemností obsažené v článku IV protokolu 1 úmluvy z roku 1988, který se nyní stal článkem I protokolu 1 nové úmluvy. Podle tohoto ustanovení se písemnosti doručují v souladu s postupy stanovenými v úmluvách a dohodách použitelných mezi státy vázanými úmluvou. Pokud dožádaný stát nemá námitek, může být písemnost rovněž zaslána veřejnými činiteli státu, ve kterém byla vyhotovena, přímo příslušným veřejným činitelům státu, ve kterém se nachází adresát, kterému ji zašlou způsobem stanoveným právními předpisy dožádaného státu. Doručení adresátovi se zaznamená na potvrzení, které se zašle přímo veřejnému činiteli ve státě původu. Tato forma doručování odpovídá ustanovením čl. 10 písm. b) Haagské úmluvy ze dne 15. listopadu 1965.
 Článek I protokolu 1 doplňuje nové ustanovení, které uvádí, že členské státy Evropského společenství vázané nařízením č. 1348/2000 (137) nebo Dohodou mezi Evropským společenstvím a Dánským královstvím ze dne 19. října 2005 ve svých vzájemných vztazích používají pro doručování písemností metody stanovené v uvedeném nařízení nebo v uvedené dohodě, jež upřednostňují přímé doručení (138), avšak nevylučují jiné formy doručování (139).
 7.
 Překážka litispendence - závislá řízení
 1. Překážka litispendence (články 27, 29 a 30)
 118.
 Skutečnost, že pro spory projednávané podle úmluvy jsou k dispozici alternativní místa soudu, umožňuje, že stejný případ může být projednáván u soudů v různých státech vázaných úmluvou, s čímž je spojeno nebezpečí, že vydaná rozhodnutí mohou být navzájem neslučitelná. Aby bylo zajištěno řádné fungování justičního systému v rámci společného soudního prostoru, mělo by být toto riziko sníženo na minimum tím, že se bude pokud možno předcházet souběžným řízením probíhajícím současně v různých státech. Autoři úmluvy z roku 1988, a tedy i předcházející Bruselské úmluvy, chtěli vytvořit jasný a účinný mechanismus pro řešení případů litispendence a závislých řízení a zohlednit přitom závažné rozdíly mezi vnitrostátním právem v různých zemích: tak například některé státy zohledňují pořadí, kdy bylo řízení zahájeno, zatímco jiné uplatňují zásadu forum non conveniens (nepříslušného soudu). Úmluva z roku 1988 neodkazovala na zásadu forum non conveniens a vycházela z kritéria přednostní příslušnosti soudu, u kterého bylo řízení zahájeno jako první: soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, měl přerušit řízení až do doby, než se určí příslušnost soudu, který řízení zahájil jako první, a poté, co byla tato příslušnost určena, prohlásit se za nepříslušný ve prospěch tohoto soudu.
 Tato úprava byla lepší než původní řešení v Bruselské úmluvě, podle níž soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, musel přerušit řízení pouze tehdy, byla-li napadena příslušnost druhého soudu, a v ostatních případech se okamžitě prohlásit za nepříslušný, přičemž ovšem vyvstávalo závažné nebezpečí negativních kompetenčních sporů (140); avšak i nové řešení s sebou přinášelo nemálo problémů. Zejména se v jeho formulaci, v souladu s výkladem poskytnutým Soudním dvorem, nepodařilo vytvořit nezávislý pojem litispendence, který by se vztahoval na všechny aspekty této otázky. Na jedné straně stanoví řadu věcných podmínek jako součást definice litispendence - např. že současně projednávané věci musí probíhat mezi stejnými stranami, ohledně stejného nároku a ve stejné věci - a umožňuje přitom soudu, aby potvrdil, že podmínky použité


text:
pro určení toho, zda vznikla situace litispendence, musí být považovány za nezávislé (141). Na druhé straně však pravidlo neposkytuje nezávislé a jednotné údaje o tom, jakým způsobem se určí, u kterého soudu bylo řízení zahájeno jako u prvního, tzn. od kterého okamžiku se řízení u soudu považuje za zahájené (142). Soudní dvůr, vědom si chybějící nezávislé definice, uvedl, že podmínky, za kterých by se spor mohl považovat za projednávaný u soudu, by měly být posouzeny v souladu s vnitrostátními právními předpisy země každého soudu (143).
 Jedním z důsledků odkazu na vnitrostátní právní předpisy za účelem stanovení okamžiku, od kterého by se řízení u soudu mělo považovat za zahájené, je, že tato otázka bude rozhodnuta velmi různě v závislosti na soudu, u nějž bylo zahájeno řízení. Právní předpisy států vázaných úmluvou vykazují v tomto ohledu značné rozdíly, někdy dokonce i pokud jde o různé typy řízení v rámci jejich vlastních právních systémů. I když se nyní omezíme na případ běžného řízení, považuje se v některých zemích, jako je Itálie a Nizozemsko, za zahájení řízení u soudu pro účely litispendence okamžik, kdy je žalovanému prostřednictvím soudního vykonavatele doručeno předvolání zahajující řízení. V těchto zemích je soudní příkaz doručován nejprve žalovanému a teprve potom soudu. V jiných zemích však situace litispendence nastává tehdy, je-li návrh podán u příslušného soudu: tak je tomu v Dánsku, Španělsku, Irsku, Finsku, Norsku, ve většině švýcarských kantonů (144) a ve Švédsku. Stejně je tomu i ve Francii a Lucembursku s tou výjimkou, že soudní předvolání je doručeno žalovanému před zápisem věci do soudního rejstříku, a rozhodujícím okamžikem není doručení soudu, nýbrž okamžik doručení soudního předvolání žalovanému. V některých jiných zemích pak musí být věc nejprve zapsána do soudního rejstříku a soudní předvolání musí být doručeno žalovanému, a teprve potom nastává situace litispendence. Je tomu tak v Rakousku, Belgii, Německu, Řecku (145), Portugalsku a ve Spojeném království.
 Situace je rovněž složitá v případě, kdy rozhodující okamžik pro litispendenci závisí na době, kdy byl žalovaný informován o žalobě, neboť tento okamžik se v jednotlivých státech liší a může rovněž záviset na stanoveném postupu. V tomto ohledu je důležité mít na paměti nařízení Společenství o doručování soudních a mimosoudních písemností (146), jehož článek 9 v návaznosti na ustanovení evropské úmluvy o stejné věci (147) stanoví společná pravidla o datu doručení, podle kterých je datem doručení písemnosti datum, v kterém je písemnost doručena podle právních předpisů přijímajícího členského státu; musí-li však být písemnost doručena v určité lhůtě v souvislosti s řízením, které bylo zahájeno nebo probíhá ve členském státě původu, bere se v úvahu ve vztahu k žadateli datum stanovené právními předpisy tohoto členského státu, pokud dotčený stát neprohlásil, že toto ustanovení nepoužije.
 119.
 Tyto rozdíly ve vnitrostátních právních předpisech mohou vést k vážným problémům nejen proto, že mohou motivovat volbu výhodnějšího místa soudu, která je nevyhnutelnou možností vzhledem k existenci soudů s konkurenční příslušností, nebo úsilí o co nejrychlejší zahájení soudního řízení podmíněné do jisté míry skutečností, že článek 27 upřednostňuje soud, který řízení zahájil jako první (148), ale i proto,


text:
že podporují souběžná řízení před soudy různých států vázaných úmluvou a umožňují v některých případech žalovanému, aby podal žalobu ohledně téhož nároku jako návrh podaný proti němu a aby jeho vlastní návrh byl upřednostněn podle práva soudu, který jej posuzuje.
 Aby se takovým situacím zabránilo, přijímá nová úmluva nezávislé pojetí okamžiku považovaného za zahájení řízení u soudu pro účely litispendence, který přihlíží k rozdílům mezi právními předpisy různých zemí a ve snaze určit některé aspekty odkazuje do určité míry, avšak omezeněji než předchozí úprava, na vnitrostátní procesní předpisy. Článek 30 výslovně uvádí dvě hlavní kritéria, která musí být splněna státy vázanými úmluvou s cílem stanovit okamžik, kdy bylo zahájeno řízení, a sice okamžik, kdy byl návrh na zahájení řízení doručen žalovanému, a okamžik, kdy byla u soudu podána žaloba, a stanoví, že tato kritéria musí být používána takovým způsobem, aby stanovený okamžik zohlednil různé systémy a byl zároveň co nejúčinnější.
 Pravidlo rozlišuje mezi případy, kdy byl v souladu s vnitrostátními právním předpisy podán u soudu návrh na zahájení řízení nebo jiná rovnocenná písemnost, a případy, kdy musí být písemnost doručena před podáním u soudu. Je-li okamžik, kterým se považuje řízení u soudu za zahájené, určen podáním návrhu na zahájení řízení u soudu, považuje se řízení za zahájené tímto okamžikem, za předpokladu, že žalobce následně neopomene učinit kroky nezbytné k řádnému doručení písemnosti žalovanému; pokud je na druhé straně okamžik, kterým se považuje řízení u soudu za zahájené, určen doručením písemnosti žalovanému, považuje se řízení za zahájené okamžikem, kdy orgán odpovědný za doručování obdrží návrh na zahájení řízení, za předpokladu, že žalobce následně neopomene učinit kroky nezbytné k řádnému podáním návrhu na zahájení řízení u soudu.
 Řešení se jeví jako velmi složité, avšak jen proto, že vyžaduje dodatečné ověření přesahující to, co je obvykle vyžadováno vnitrostátními právními předpisy. Umožňuje stanovit okamžik, kdy se řízení u soudu považuje za zahájené, který je do značné míry sbližující, zároveň však slučitelný a v souladu s vnitrostátními procesními pravidly, která stanoví značně různé a časově se rozcházející okamžiky. Závisí-li okamžik, kdy je řízení zahájené, na doručení oznámení žalovanému, uspokojuje přijaté řešení rovněž potřebu jistoty, přičemž se vyhýbá potíži zjistit datum doručení, které není vždy snadné stanovit, pokud doručení nebylo provedeno osobně příjemci (149). V každém případě toto pravidlo sníží výhody či nevýhody strany, které by mohly vyplynout z prostého odkazu na vnitrostátní právo.
 120.
 V článku 29 úmluva beze změn přebírá ustanovení upravující ojedinělé případy (150), kdy je pro řízení v situaci litispendence dána výlučná příslušnost více soudů: v tomto případě se každý soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, prohlásí za nepříslušný ve prospěch soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první. I zde musí stanovení soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první, vycházet z kritérií stanovených v článku 30. Článek 29, na rozdíl od článku 25, neuvádí blíže právní základ pro výlučnou příslušnost, jež může vést soud k tomu, aby se prohlásil za nepříslušný ve prospěch soudu, u něhož bylo řízení zahájeno jako první. Toto pravidlo se proto rovněž uplatní v případech,


text:
kdy je výlučná příslušnost svěřena ustanovením o volbě soudu ve smyslu článku 23, avšak pouze v případě, kdy je kolidující s výlučnou příslušností svěřenou jinému soudu podle téhož článku (151). Naopak, je-li výlučná příslušnost podle článku 23 kolidující s jinou příslušností podle článku 22, má tato jiná příslušnost přednost, bez ohledu na okamžik, kdy se řízení u soudu považuje podle článku 25 za zahájené.
 Mezi případy upravené ustanovením o litispendenci nespadá případ, kdy má výlučnou příslušnost pouze soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, neboť v tomto případě nadále trvá povinnost jiného soudu prohlásit se bez návrhu za nepříslušný podle článku 25 úmluvy, bez ohledu na okamžik, kdy bylo řízení u něj zahájené.
 2. Závislá řízení (článek 28)
 121.
 Ustanovení o závislých řízeních představuje důležité hledisko koordinace příslušnosti ve státech vázaných úmluvou. Jsou-li různé netotožné žaloby spojeny tak úzce, že je vhodné je projednat a rozhodnout o nich společně, aby se zabránilo vydání vzájemně si odporujících rozhodnutí, která by nebyla navzájem uznána v dotčených státech, stanoví úmluva koordinaci řízení soudů v těchto různých státech, před kterými tato řízení probíhají. Článek 28 nepovažuje vztah mezi žalobami ze obecné kritérium příslušnosti, jak je tomu v některých vnitrostátních právních systémech, a zejména nesvěřuje příslušnost soudu projednávajícímu žalobu, která u něj byla podána v souladu s pravidly úmluvy, aby rozhodl o jiné žalobě, která s onou první žalobou souvisí (152); namísto toho zavádí postupy s cílem usnadnit projednávání souvisejících případů buďto v jediném řízení, nebo v koordinovaných řízeních.
 122.
 Jsou-li naplněna hlediska čl. 28 odst. 3, soud, u něhož byla žaloba podána později, může - avšak nemusí - přerušit řízení a vyčkat rozhodnutí soudu, u něhož byla žaloba podána dříve, než sám o věci rozhodne. Nové znění čl. 28 odst. 1 již nevyžaduje, jak tomu bylo v předchozí verzi, aby byla závislá řízení projednávána v prvním stupni. Důvod pro tento požadavek, že totiž „jinak by předmět řízení byl odlišný, a jedna ze stran by tak mohla přijít o jeden stupeň v soudní hierarchii“ (153), se nejeví přesvědčivým. Přerušení řízení soudem, u něhož bylo řízení zahájeno později, nemá žádný účinek na řízení u tohoto soudu, jež může být obnoveno, jakmile bude uzavřeno závislé řízení před cizím soudem. To je vhodný okamžik, kdy lze posoudit, zda cizí soudní rozhodnutí respektovalo práva žalovaného zaručená úmluvou a zda může být zohledněno pro účely řízení u soudu, u něhož bylo řízení zahájeno později.
 Požadavek, že obě řízení mají probíhat v první instanci, je nicméně podstatný a byl zachován a konkrétně formulován v čl. 28 odst. 2, podle nějž může - opět se jedná o právo a nikoli povinnost - soud, u něhož byla žaloba podána později, věc odmítnout a prohlásit, že není příslušný ve prospěch soudu, u něhož bylo řízení o závislé žalobě zahájeno dříve. Jinak by totiž skutečně, pokud by věc u soudu, který řízení zahájil jako první, byla v odvolacím řízení, jedna ze stran by byla připravena o jeden stupeň v soudní hierarchii. Pokud by, na druhé straně, byla věc u soudu, který řízení zahájil později, v


text:
odvolacím řízení, nebylo by z důvodů ekonomie řízení vhodné, aby se tento soud prohlásil za nepříslušný ve prospěch nového řízení u soudu první instance.
 V každém případě není možné, aby se soud, u něhož bylo řízení zahájeno později, prohlásil za nepříslušný, pokud to nevyžaduje jedna ze stran, ledaže je soud, který řízení zahájil jako první, příslušný k projednání věci a pokud spojení řízení o žalobách není přípustné podle práva soudu. Výraz použitý v ustanovení - „spojení těchto řízení“ - tzn. spíše „těchto závislých řízení“ než pouze „ závislých řízení“ jak je tomu v úmluvě z roku 1988, znamená, že právo soudu, který řízení zahájil jako první, musí dovolit spojení souvisejících řízení v této konkrétní věci, a nikoli spojení řízení obecně. Než se soud prohlásí za nepříslušný, musí se proto přesvědčit, zda jiný soud příslušnost přijme.
 123.
 Pracovní skupina ad hoc jednala o tom, zda by článek 28 měl být formulován pružněji v tom smyslu, že by soudu, který řízení zahájil jako první, udělil právo prohlásit se za nepříslušný ve prospěch soudu, u něhož bylo řízení zahájeno později, pokud by to vzhledem k okolnostem případu bylo žádoucí, rozhodla se však proti. Stanovení takového práva by vneslo do úmluvy další uplatnění doktríny forum non conveniens, jež je cizí právní tradici většiny států vázaných úmluvou.
 8.
 Předběžná a zajišťovací opatření
 124.
 Pravidlo o předběžných a zajišťovacích opatřeních v nové úmluvě představuje pouze formální změny znění z roku 1988 (viz Jenardova zpráva, s. 42), Schlosserova zpráva, bod 183; a Jenard-Möllerova zpráva, bod 65). Ve své stručné formulaci článek 31 pouze uvádí, že pokud jsou taková opatření upravena právem státu vázaného úmluvou, je možné je u soudů tohoto státu navrhnout i tehdy, kdy je pro rozhodnutí ve věci samé příslušný na základě této úmluvy soud jiného státu vázaného touto úmluvou. Podle Jenardovy zprávy odpovídající pravidlo Bruselské úmluvy (článek 24) znamená, že příslušné orgány rozhodují „bez ohledu na pravidla příslušnosti stanovená v úmluvě“. Toto pravidlo je pak pouze odkazem na vnitrostátní právní předpisy soudu, u něhož bylo zahájeno řízení, který použije práva místa soudu, jak pokud jde o stanovení opatření, která mají být nařízena, tak pokud jde o jeho vlastní pravomoc je nařídit.
 125.
 Pracovní skupina ad hoc jednala na základě různých návrhů předložených Komisí a delegacemi národních odborníků velice podrobně o otázce, zdali je pravidlo obsažené v úmluvě uspokojivé. V průběhu rozpravy byl zejména kladen důraz na potřebnost jednotné definice „předběžných a zajišťovacích opatření“, která by měla zahrnovat i francouzské opatření známé jako référé provision. Jelikož v úmluvě není výslovná definice, definoval Soudní dvůr „předběžná a zajišťovací opatření“ jako opatření „jejichž účelem je zachovat skutkovou nebo právní situaci tak, aby byla zajištěna práva, jejichž uznání je požadováno jinde od soudu příslušného ve věci samé“ (154). Bylo však zjištěno, že toto spojení s řízeními ve věci samé nevedlo pokaždé k uspokojivým výsledkům: pokud by zajišťovací opatření vedlo k předjímání výkonu rozhodnutí, bez ohledu na výsledek soudního řízení ve věci samé, mohla by být v praxi obcházena pravidla stanovená v úmluvě ohledně příslušnosti pro řízení ve věci


text:
samé. Bylo proto namítnuto, že poskytování vykonatelných opatření by mělo podléhat omezením, jako je požadavek naléhavosti nebo potřeba ochrany. Bylo rovněž uvedeno, že znění by mělo být pozměněno tak, aby bylo jasné, že předběžné platební rozkazy jsou mimo oblast působnosti zvláštního pravidla úmluvy a mohou být vydány pouze soudem příslušným rozhodovat ve věci samé; jinak by byla pravidla příslušnosti stanovená úmluvou rozvrácena a věc rozhodnuta, aniž by byla vůbec plně projednána.
 Bylo proto navrženo, aby článek 31 nebyl vykládán jako odkaz na právo místa soudu, nýbrž jako zásadní pravidlo s oblastí působnosti omezenou na opatření, jež mohou být skutečně vykonána ve státě, ve kterém byla navržena, aniž by bylo třeba absolvovat jiné vykonávací řízení (155). Soud státu, ve kterém má být opatření vykonáno, by měl mít výlučnou příslušnost pro nařízení tohoto opatření. Ve prospěch příslušnosti soudu státu, ve kterém opatření může a musí být vykonáno, bylo zjištěno, že přenechat vnitrostátnímu právu, aby stanovilo charakter takových opatření a okolnosti, za kterých by mohla být udělena, otevírá možnost zvláštních pravidel o příslušnosti, jíž by úmluva měla zabránit.
 126.
 Než pracovní skupina ad hoc ukončila svou práci, zabýval se těmito otázkami rozsudek Soudního dvora, který se dotkl různých aspektů této záležitosti (156). Soudní dvůr zjistil, že soud příslušný ve věci samé podle jedné z příslušností stanovených úmluvou má rovněž příslušnost nařídit předběžná nebo zajišťovací opatření, aniž by tato příslušnost závisela na jakýchkoli dalších podmínkách (157). Příslušné ustanovení úmluvy doplňuje další pravidlo pro příslušnost, podle nějž soud může nařídit předběžná nebo zajišťovací opatření podle svého vnitrostátního práva, i když není příslušný ve věci samé, za předpokladu, že předmět sporu spadá do oblasti působnosti ratione materiae úmluvy (158). Pouhá skutečnost, že řízení bylo nebo může být zahájeno ve věci samé před soudem státu vázaného úmluvou, nezbavuje soud jiného státu vázaného úmluvou jeho příslušnosti (159). Taková příslušnost nezávisí na pravidlech příslušnosti podle úmluvy a může být rovněž založena na jednom ze zvláštních pravidel pro příslušnost uvedených v článku 3 úmluvy. Pokud jde o podmínky stanovené úmluvou pro udělování předběžných nebo zajišťovacích opatření ve smyslu příslušného ustanovení úmluvy, závisí jejich udělování mimo jiné na existenci skutečného spojujícího prvku mezi předmětem navrhovaných opatření a místní příslušností státu soudu, u nějž je opatření navrhováno (160).
 Definice předběžných a zajišťovacích opatření závisí na vnitrostátním právu soudu, avšak toto vnitrostátní právo musí být vykládáno v souladu s pojetím stanoveným Soudním dvorem, který, jak jsme viděli, definuje tato opatření jako opatření, jejichž účelem je zachovat skutkovou nebo právní situaci tak, aby byla zajištěna práva, jejichž uznání je požadováno od soudu příslušného ve věci samé. Vzhledem k tomuto pojetí může opatření nařizující předběžnou platbu smluvního protiplnění už svou samotnou podstatou předjímat rozhodnutí soudu příslušného rozhodovat ve věci samé a není předběžným opatřením ve smyslu ustanovení úmluvy, ledaže by, zaprvé, vyplacení přiznaného obnosu žalovanému bylo zaručeno, pokud by žalobce neuspěl co do podstaty své žaloby, a, zadruhé, pokud by se navrhované opatření vztahovalo pouze na určitý majetek žalovaného, který se nachází v rámci místní příslušnosti, kde byla žádost podána (161).
 127.
 S ohledem na


text:
toto rozhodnutí Soudního dvora pracovní skupina ad hoc jednala o tom, zda je nezbytné, aby byly v článku 31 kodifikovány zásady v něm stanovené, a dospěla k názoru, že tomu tak není, mezi jiným z důvodu dalšího vyjasnění, jehož by bylo zapotřebí při jejich začlenění do legislativního znění, zejména vzhledem k povaze prvku spojujícího předmět opatření a místní příslušnost soudu, který byl v rozsudky definován výlučně s odkazem na konkrétní spornou věc.
 Další problém se dotýká uznávání opatření nařízených podle článku 31 ze strany ostatních států vázaných úmluvou. Opatření nařízená soudem příslušným ve věci samé podle úmluvy jsou bezpochyby rozhodnutími, jež musí být uznána v souladu s hlavou III úmluvy, zdá se však přirozené, že by rozhodnutí učiněná na základě příslušnosti stanovené podle článku 31 neměla být v zásadě důvodem k uznání a výkonu v zahraničí. I zde se pracovní skupina ad hoc rozhodla nezačlenit výslovná ustanovení do úmluvy.
 KAPITOLA IV
 UZNÁVÁNÍ A VÝKON
 1.
 Obecně
 128.
 Stejně jako u Bruselské úmluvy, v níž bylo určeno za prvořadý cíl, je podstatným aspektem Luganské úmluvy zjednodušení postupů uznávání a výkonu rozhodnutí spadajících do oblasti její působnosti. Účelem hlavy III je stanovit postup, který by v co největší míře usnadnil volný pohyb rozhodnutí a dále omezil přetrvávající překážky, ačkoli pravidla pro uznávání a výkon rozhodnutí obsažená v Bruselské úmluvě z roku 1968 lze již považovat za velice liberální (162).
 Není pochyb o tom, že v jednotném soudním prostoru, jako je ten, k jehož vytvoření vyzývá Smlouva o ES a který lze velmi dobře použít při rozšíření na země ESVO uvedené v Luganské úmluvě, by se volného pohybu rozhodnutí dosáhlo zrušením všech postupů spojených s doložkou vykonatelnosti ve státech vázaných úmluvou u rozhodnutí pocházejících z jiných států vázaných úmluvou, čímž by tato rozhodnutí mohla být vykonána přímo, aniž by bylo zapotřebí ověření. Pracovní skupina ad hoc tuto možnost pečlivě zvážila, avšak rozhodla, že přinejmenším pro podstatnou část rozhodnutí v občanských a obchodních věcech je předčasná, vzhledem k výsadám spojeným s národní svrchovaností, které jsou dosud pro evropské státy příznačné a jejichž důležitou složkou je výkon spravedlnosti (163).
 Změny pravidel týkajících se uznávání a výkonu rozhodnutí nicméně vycházejí z názoru, že zásah orgánů státu výkonu lze dále zmírnit a že prohlášení vykonatelnosti rozhodnutí lze omezit na něco víc než pouhou formalitu. Tento závěr je podpořen posouzením vnitrostátní judikatury týkající se předchozích úmluv, z něhož vyplývá, že počet opravných prostředků proti prohlášením vykonatelnosti podle Bruselské a Luganské úmluvy je tak malý, že je téměř zanedbatelný.
 129.
 Hlava III této úmluvy proto vychází ze zásady, že prohlášení vykonatelnosti musí být do určité míry automatické a je předmětem pouze formálního ověření, aniž by se v tomto prvním stupni řízení posuzovaly důvody pro zamítnutí uznání stanovené v úmluvě. V tomto stupni se však státu původu důvěřuje, že jedná řádně, což je přístup, který je rovněž vyjádřen v jiných oblastech pravidel, kterými se řídí evropský společný trh. Posuzování důvodů pro zamítnutí uznání je odloženo až do druhého stupně řízení, během kterého strana, proti níž bylo prohlášení vykonatelnosti dosaženo a


text:
která se rozhodne jej napadnout, musí prokázat, že takové důvody existují. Zjednodušení postupu prohlášení vykonatelnosti je doprovázeno přezkumem důvodů pro zamítnutí, jejichž počet se ve srovnání s úmluvou z roku 1988 snížil, aniž by však došlo k oslabení zásady, podle níž řízení ve státě původu musí dodržovat požadavky na spravedlivý proces a práva obhajoby.
 130.
 Pokud jde o rozhodnutí, která mají být uznána a vykonána, nebylo považováno za nutné provést změny a článek 32 reprodukuje odpovídající ustanovení obsažené v úmluvě z roku 1988 (164). Za „rozhodnutí“ se tedy považují všechna rozhodnutí vydaná soudem, bez ohledu na to, jak jsou nazvána, a tento pojem rovněž zahrnuje příkazy týkající se nákladů řízení vydané soudním úředníkem, jako je tomu v některých evropských systémech. Je třeba zdůraznit, že obsáhlá definice „soudu“ v článku 62 znamená, že článek 32 je rovněž třeba vykládat v širším slova smyslu s ohledem na klasifikaci orgánu, který přijal rozhodnutí předložené za účelem uznání a výkonu. Definice se tudíž vztahuje na rozhodnutí přijatá soudem nebo orgánem či osobou při výkonu soudní pravomoci bez ohledu na to, zda osoba přijímající rozhodnutí je formálně označena za „soudce“, jako je tomu v případě platebních příkazů vydaných úředníkem nebo registračním úředníkem. Pracovní skupina ad hoc nepovažovala za nutné změnit článek 32, aby se umožnil širší výklad, který by zohlednil rostoucí počet vnitrostátních postupů odůvodněných snahou o urychlení soudních řízení.
 Definice „rozhodnutí“ zahrnuje i předběžná a zajišťovací opatření nařízená soudem, pokud se oběma stranám umožnilo ve státě původu slyšení. Soudní dvůr vyslovil názor, že úmluva je vzhledem k zárukám poskytnutým žalovanému během původního řízení liberální v oblasti uznávání a výkonu a že v případě předběžných nebo zajišťovacích opatření, která jsou nařízena nebo povolena soudem bez předvolání strany, vůči níž směřují, a která mají být vykonána bez jejího předchozího uvědomění, nejsou splněny podmínky uložené v hlavě III (165).
 Je třeba rovněž zdůraznit, že rozhodnutí uvedená v hlavě III zahrnují rozhodnutí Soudního dvora nebo jiných soudů Evropského společenství (166), jelikož čl. 1 odst. 3 stanoví, jak bylo řečeno výše, že pod pojmem „stát vázaný touto úmluvou“ lze rozumět také Evropské společenství.
 2.
 Uznávání
 131.
 Struktura oddílu o uznávání rozhodnutí se v porovnání s úmluvou z roku 1988 nezměnila, ať již se jedná o uznání uplatňované jako hlavní věc nebo jako předběžná otázka před soudem státu vázaného touto úmluvou (článek 33, viz Jenardova zpráva, str. 43-44). Zde je třeba pouze doplnit, že v zájmu vyjasnění čl. 1 odst. 3 se pravidla oddílu o uznávání použijí i na rozhodnutí Soudního dvora Evropských společenství, pokud vyvstane otázka jejich uznání ve státech, které nejsou členy Evropského společenství. Jediné změny provedené v zájmu dalšího omezení ověřování cizích rozhodnutí se týkají důvodů pro zamítnutí uznání.
 1. Veřejný pořádek (čl. 34 odst. 1)
 132.
 Evropská komise navrhla vypuštění odkazu na veřejný pořádek dožádaného státu jako důvodu pro zamítnutí uznání, jelikož v rozhodnutích vnitrostátních soudů byl v souvislosti s Bruselskou a Luganskou úmluvou použit pouze velmi zřídka a Soudní dvůr nebyl nikdy požádán o objasnění jeho rozsahu. I přes určitou podporu neměl tento návrh dostatečný


text:
počet stoupenců v pracovní skupině ad hoc, kde bylo namítnuto, že dožádaný stát musí mít možnost chránit své zásadní zájmy prostřednictvím zásady jako je veřejný pořádek, i když byla tato zásada zřídka použita. Aby se zdůraznila výjimečná povaha použití tohoto důvodu pro zamítnutí, ustanovení nyní uvádí, že uznání lze zamítnout pouze v případě, že je „zjevně“ v rozporu s veřejným pořádkem.
 133.
 Pojem veřejného pořádku je definován zejména ve vnitrostátním právu dožádaného státu. Soudní dvůr však vyslovil názor, že je příslušný k přezkoumání rozsahu, v jakém se pro zamítnutí uznání cizího rozhodnutí může vnitrostátní soud dovolávat veřejného pořádku, a rozhodl, že pojem veřejného pořádku ve smyslu čl. 34 odst. 1 lze použít pouze v případě, kdy by uznání bylo v nepřijatelné míře v rozporu s právním řádem státu, jelikož by porušovalo základní zásadu; porušení by muselo představovat zjevné porušení právního pravidla, které je v právním řádu uvedeného státu považováno za zásadní (167). Není-li však porušení právního řádu této povahy, odvolání se na veřejný pořádek by bylo v konečném důsledku v rozporu se zákazem přezkoumávání podstaty cizího rozhodnutí, který je stanoven v článku 36 této úmluvy (168).
 Vyvstává přitom otázka, zda pojem veřejného pořádku obsažený v této úmluvě je předmětem pouze hmotněprávního veřejného pořádku či zda zahrnuje rovněž procesněprávní veřejný pořádek, nebo zda procesněprávní veřejný pořádek se použije pouze v rozsahu, v jakém se na něho vztahuje záruka práva na spravedlivé projednání podle čl. 34 odst. 2. Otázka byla důkladně projednána v rámci pracovní skupiny ad hoc a byla rovněž předmětem značné pozornosti v literatuře, kde k ní byl zaujat rozdílný přístup. Zde je opět vhodné připomenout nálezy Soudního dvora: po zjištění, že právo, které má být hájeno, je jedním ze základních práv vyplývajících ze společných ústavních tradic členských států a že je zaručeno Evropskou úmluvou o lidských právech, dospěl Soudní dvůr k závěru, že vnitrostátní soud byl oprávněn se domnívat, že odmítnutí vyslechnout obhajobu obžalované osoby bylo zjevným porušením základního práva (169). Uvedený rozsudek byl však vynesen ve sporné věci, která se týkala občanskoprávního rozhodnutí požadujícího náhradu škody, které bylo připojeno k odsuzujícímu rozsudku za trestný čin vydanému v nepřítomnosti obžalovaného, a nelze jej vykládat tak, že umožňuje straně, aby s čl. 34 odst. 1 spojovala jakékoli porušení práva na obhajobu a i porušení, které podle zásad projednaných Soudním dvorem v tom samém rozhodnutí není zjevně v rozporu s veřejným pořádkem dožádaného státu.
 2. Porušení práv žalovaného, v jehož nepřítomnosti bylo rozhodnutí vydáno (čl. 34 odst. 2)
 134.
 Podle úmluvy z roku 1988 se rozhodnutí vydané v nepřítomnosti neuzná, pokud návrh nebo jiná rovnocenná písemnost, kterou se zahajuje řízení před původním soudem, nebyly „řádně“ doručeny žalovanému „v dostatečném předstihu, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem“ (170). Toto ustanovení uvádí dvě podmínky, přičemž první z nich, že doručení má být řádně provedeno, vyžaduje rozhodnutí založené na právních předpisech státu původu a na úmluvách, které jsou pro tento stát závazné, pokud jde o doručování, zatímco druhá se týká času, který je pro žalovaného nezbytný pro přípravu na jednání před soudem,


text:
a má za následek posouzení věcné povahy, jelikož je třeba zjistit, zda lhůta počítaná od data řádného doručení poskytuje žalovanému dostatečný předstih k přípravě na jednání před soudem (171). Stanovení, že tato hlediska jsou splněna, vyvolalo v praxi určité obtíže a opakovaně vyžadovalo zásah Soudního dvora, zejména v případě druhého hlediska a kumulativního účinku obou hledisek.
 Jak uvidíme, Soudní dvůr pozitivně vyjasnil několik aspektů ustanovení, ale rovněž poukázal na nedostatky, které by mohly umožnit úmyslné zneužívání dlužníkem. Zejména v otázce, zda byla písemnost řádně doručena, Soudní dvůr uvedl, že tyto dvě podmínky mají kumulativní účinek, z něhož vyplývá, že rozhodnutí vydané v nepřítomnosti nelze uznat, pokud návrh na zahájení řízení nebyl žalovanému řádně doručen, i kdyby měl žalovaný dostatečný předstih na přípravu na jednání před soudem (172), a došel k závěru, že pro tento účel může dožádaný soud zohlednit jakoukoli nesrovnalost týkající se doručování, kterou je třeba posoudit s ohledem na právo původního soudu včetně mezinárodních úmluv, které se mohou na tento případ vztahovat. Pokud jde o včasnost doručení, Soudní dvůr uvedl, že skutečnost, že žalovaný se mohl o řízení dozvědět, je irelevantní, pokud se tak stane po vynesení rozhodnutí, a to i v případě, že ve státě původu byly k dispozici opravné prostředky a žalovaný jich sám nevyužil (173).
 Tato rozhodnutí Soudního dvora byla založena na doslovném výkladu tohoto pravidla, se zjevným úmyslem chránit dlužníka, a byla předmětem určitých diskusí v literatuře, které kladly důraz na to, že je třeba chránit i věřitele a že dlužníkovi jednajícímu ve zlém úmyslu by nemělo být umožněno, aby využil pouze formální nebo zanedbatelné nesrovnalosti doručování nebo prodlení v doručování k tomu, aby zůstal nečinný s vírou, že až bude navrhnuto uznání rozhodnutí, bude schopen využít jeden z důvodů pro zamítnutí uvedených v úmluvě. V pracovní skupině ad hoc proběhla diskuse, která věnovala tomuto tématu zvláštní pozornost a jejímž cílem bylo nalézt řešení, které by vyvážilo zájmy věřitele a dlužníka a které by dlužníkovi, který se dozvěděl o řízení vedeném proti němu, neumožnilo zůstat nečinný a využít poté ustanovení, které by vedlo k zamítnutí uznání rozhodnutí z formálních důvodů.
 135.
 Z tohoto důvodu čl. 34 odst. 2 již výslovně nepožaduje doručení v řádné formě, ale zabývá se touto otázkou v souvislosti s možností poskytnutou žalovanému, aby se připravil na jednání před soudem, i s potřebným předstihem. Doručení žalovanému se musí nyní uskutečnit „takovým způsobem, který mu umožňuje přípravu na jednání před soudem“. Toto znění již nevyžaduje pouhé zjištění, zda bylo doručení provedeno v souladu s rozhodným právem, ale namísto toho požaduje posouzení skutečnosti, přičemž soulad s pravidly, jimiž se řídí doručování, bude hrát jistě důležitou, nikoli však rozhodující roli: soud, u něhož se o uznání rozhodnutí žádá, bude muset posoudit jakékoli další faktory, které mu mohou napomoci stanovit, zda i přes tu či onu nesrovnalost bylo doručení provedeno způsobem umožňujícím žalovanému, aby se na jednání před soudem připravil. Nesrovnalost týkající se doručení je tedy důvodem pro zamítnutí podle čl. 34 odst. 2 pouze pokud poškozuje žalovaného tím, že mu brání v přípravě na


text:
jednání před soudem (174), a není relevantní, pokud se žalovaný mohl k soudu dostavit a vystupovat v jednání, případně se i dovolávat nesrovnalostí, ve státě původu.
 Stejně jako v úmluvě z roku 1988 se spolu s tímto posouzením skutečnosti provede i další posouzení skutečnosti, aby se stanovilo, zda předstih, který byl žalovanému poskytnut pro přípravu na jednání před soudem, byl dostatečný a pro tyto účely může soud posoudit jakékoli související okolnosti, i pokud vyvstaly po provedení doručení (175), a rovněž ustanovení čl. 26 odst. 2, které je soud státu původu povinen v každém případě dodržet (176). Článek 34 odst. 2 nevyžaduje důkaz o tom, že se žalovaný o návrhu na zahájení řízení skutečně dozvěděl, nýbrž pouze o tom, že lhůta počítaná od data provedení doručení byla pro žalovaného dostatečná pro přípravu na jednání před soudem (177).
 136.
 Ochrana, kterou čl. 34 odst. 2 dlužníkovi poskytuje v případě, že nedošlo k řádnému doručení, byla omezena i jiným způsobem: i když nebylo doručení provedeno v dostatečném předstihu a takovým způsobem, který žalovanému umožňuje přípravu na jednání před soudem, je třeba rozhodnutí uznat, pokud žalovaný tuto skutečnost nenapadl ve státě původu, když k tomu měl možnost. Ochranu žalovaného, který se neúčastnil řízení z důvodu nedostatků týkajících se doručení, nelze rozšířit na případy, kdy žalovaný zůstává nečinný, a pravidlo se snaží tento problém překonat tím, že po žalovaném požaduje, aby, pokud může, vznesl námitky ve státě původu a vyčerpal tam všechny opravné prostředky místo toho, aby si je ponechával v záloze pro následující část řízení, kdy má být rozhodnutí uznáno v jiném státě vázaném úmluvou. Výjimka v čl. 34 odst. 2 tedy jasně vylučuje předchozí výklad Soudního dvora týkající se odpovídajícího ustanovení v úmluvě z roku 1988 (178).
 137.
 Článek 34 odst. 2 má obecnou působnost a má zajistit, aby rozhodnutí, která mohou být předmětem volného pohybu ve státech vázaných úmluvou, byla vydávána při dodržení práv na obhajobu. Článek se proto použije bez ohledu na bydliště žalovaného, které může být v jiném státě vázaném úmluvou nebo ve státě mimo úmluvu nebo ve stejném státě jako soud původu (179).
 Je však třeba uvést, že čl. III odst. 1 protokolu 1, který byl vložen na žádost Švýcarska, stanoví, že Švýcarsko si vyhrazuje právo prohlásit při ratifikaci, že nebude používat tu část čl. 34 odst. 2, která se týká skutečnosti, že dlužník nevyužil možnosti napadnout rozhodnutí ve státě původu, i když k tomu měl možnost. Švýcarská delegace zastávala názor, že tato výjimka dostatečně nerespektuje právo žalovaného na spravedlivé projednání. Článek III protokolu 1 přirozeně rovněž stanoví, že pokud Švýcarsko toto prohlášení učiní, použijí ostatní smluvní strany tutéž výhradu vůči rozhodnutím vydaným soudy Švýcarska. Smluvní strany mohou učinit tutéž výhradu u státu, který není členem úmluvy a který přistupuje k úmluvě podle čl. 70 odst. 1 písm. c).
 3. Neslučitelnost rozhodnutí (čl. 34 odst. 3 a 4)
 138.
 Článek 34 odst. 3, který stanoví zásadu, že se neuzná rozhodnutí vydané ve státě vázaném úmluvou, pokud je neslučitelné s rozhodnutím vydaným v řízení mezi týmiž stranami ve státě, v