text:
systému jsou uvedeny níže.
 4.1.5.2.1
 Dvě sondy pro odběr konstantních vzorků ředicího vzduchu a směsi zředěného výfukového plynu a vzduchu.
 4.1.5.2.2
 Filtr k odlučování pevných částic z proudů plynů odebíraných pro analýzu.
 4.1.5.2.3
 Čerpadla a regulátor průtoku pro zajištění toho, aby konstantní průtok vzorků zředěného výfukového plynu a ředicího vzduchu odebraných během zkoušky ze sond pro odběr vzorků a průtok vzorků plynu byly takové, že na konci každé zkoušky bude množství vzorků dostatečné k provedení analýzy.
 4.1.5.2.4
 Rychločinné ventily k nasměrování konstantního toku vzorků plynu do vaků pro jímání vzorků nebo k vypouštění do ovzduší.
 4.1.5.2.5
 Plynotěsné rychlozávěrné spojovací prvky mezi rychločinnými ventily a vaky pro jímání vzorků. Spojka se musí samočinně uzavírat na straně vaku pro jímání vzorků. Alternativně lze použít jiné metody dopravy vzorků k analyzátoru (např. třícestné uzavírací kohouty).
 4.1.5.2.6
 Vaky pro jímání vzorků zředěného výfukového plynu a ředicího vzduchu během zkoušky.
 4.1.5.2.7
 Odběrná Venturiho trubice s kritickým prouděním k odběru proporcionálních vzorků zředěných výfukových plynů (pouze CFV-CVS).
 4.1.5.3
 Dodatečné součásti požadované pro odběr vzorků uhlovodíků s použitím vyhřívaného plamenoionizačního detektoru (HFID), jak je znázorněno na obrázku A5/10.
 4.1.5.3.1
 Vyhřívaná sonda pro odběr vzorků v ředicím tunelu umístěná na téže svislé rovině jako sondy pro odběr vzorků pevných částic, a případně sondy pro odběr vzorků částic.
 4.1.5.3.2
 Vyhřívaný filtr umístěný za bodem odběru vzorků a před HFID.
 4.1.5.3.3
 Vyhřívané selekční ventily mezi přísunem nulovacího/kalibračního plynu a HFID.
 4.1.5.3.4
 Prostředky pro integrování a záznam okamžité koncentrace uhlovodíků.
 4.1.5.3.5
 Vyhřívaná odběrná vedení a vyhřívané součásti od vyhřívané sondy až po HFID.
 Obrázek A5/10 Součásti požadované pro systém odběru vzorků uhlovodíků při použití HFID
 4.2 Zařízení pro měření PM
 4.2.1 Specifikace
 4.2.1.1 Přehled systému
 4.2.1.1.1
 Zařízení pro odběr vzorků pevných částic se skládá z odběrné sondy (PSP) umístěné v ředicím tunelu, trubice pro přenos částic (PTT), držáku/držáků filtru (FH), čerpadla/čerpadel a regulátoru průtoku a měřicích zařízení. Viz obrázky A5/11, A5/12 a A5/13.
 4.2.1.1.2
 Lze použít separátor PCF oddělující částice podle velikosti (např. cyklon nebo lapač hrubých částic). Pokud je použit, doporučuje se, aby byl umístěn před držákem filtru.
 Obrázek A5/11 Alternativní konfigurace sondy pro odběr vzorků pevných částic
 4.2.1.2 Obecné požadavky
 4.2.1.2.1
 Sonda pro odběr vzorků, kterou se odvádí tok plynu, z něhož se odebírají pevné částice, musí být umístěna v ředicím tunelu tak, aby bylo možné odebírat reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní směsi vzduchu s výfukovým plynem, a musí být umístěna před výměníkem tepla (pokud je instalován).
 4.2.1.2.2
 Průtok vzorku toku s pevnými částicemi musí být proporcionální k celkovému hmotnostnímu toku zředěného výfukového plynu v ředicím tunelu s přípustnou odchylkou ±5 % od průtoku vzorku toku s pevnými částicemi. Ověření proporcionality odběru vzorků pevných částic musí být provedeno během uvádění systému do provozu a podle požadavků příslušného orgánu.
 4.2.1.2.3
 Odebíraný zředěný výfukový plyn se musí udržovat na teplotě vyšší než 20 °C a nižší než 52 °C ve vzdálenosti 20 cm od vstupu filtru pro odběr vzorků pevných částic ve směru nebo proti směru proudění. Za tímto účelem je povoleno zahřívání nebo izolace součástí systému pro odběr vzorků


text:
pevných částic.
 Pokud je během zkoušky, při níž nedojde k periodické regeneraci, překročen limit 52 °C, zvýší se průtok CVS nebo se použije dvojité ředění (za předpokladu, že průtok CVS je již dostatečný k tomu, aby nezpůsobil kondenzaci v CVS, vacích k jímání vzorků nebo v analytickém systému).
 4.2.1.2.4
 Vzorek pevných částic se zachycuje na jediném filtru umístěném v držáku v toku zředěného výfukového plynu, z něhož se odebírá vzorek.
 4.2.1.2.5
 Všechny části ředicího systému a systému pro odběr vzorků mezi výfukovou trubkou a držákem filtru, které jsou ve styku se surovým a se zředěným výfukovým plynem, musí být konstruovány tak, aby se minimalizovalo usazování pevných částic nebo jejich změny. Všechny části musí být z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým účinkům.
 4.2.1.2.6
 Pokud není možné vyrovnávat kolísání průtoku, musí se použít výměník tepla a zařízení k regulaci teploty podle požadavků v bodech 3.3.5.1 nebo 3.3.6.4.2 této přílohy, aby se zajistil konstantní průtok v systému, a tím přiměřená rychlost odběru.
 4.2.1.2.7
 Teploty požadované pro měření PM se měří s přesností ±1 °C a dobou odezvy () 15 sekund či méně.
 4.2.1.2.8
 Průtok vzorků z ředicího tunelu se měří s přesností ±2,5 % hodnoty odečtu nebo ±1,5 % plného rozsahu, podle toho, která z těchto hodnot je menší.
 Výše uvedená přesnost průtoku vzorků z tunelu CVS je platná i tehdy, když se použije dvojité ředění. Měření a regulace průtoku sekundárního ředicího vzduchu a průtoku zředěných výfukových plynů přes filtr proto musí mít vyšší přesnost.
 4.2.1.2.9
 Veškeré datové kanály požadované pro účely měření PM musí být nastaveny na frekvenci 1 Hz nebo rychlejší. Obvykle mezi ně patří:
 a)
 teplota zředěných výfukových plynů na filtru pro odběr vzorků pevných částic;
 b)
 průtok při odběru vzorků;
 c)
 průtok sekundárního ředicího vzduchu (pokud je použito sekundární ředění);
 d)
 teplota sekundárního ředicího vzduchu (pokud je použito sekundární ředění).
 4.2.1.2.10
 Pro systémy dvojitého ředění se přesnost zředěných výfukových plynů přenášených z ředicího tunelu Vep definovaná v bodě 3.3.2 přílohy B7 v rovnici neměří přímo, ale určí se měřením rozdílů průtoků.
 Přesnost průtokoměrů použitých pro měření a regulaci dvojitě zředěných výfukových plynů procházejících přes filtry pro odběr vzorků pevných částic a pro měření/regulaci sekundárního ředicího vzduchu musí být dostatečná k tomu, aby diferenciální objem Vep splňoval požadavky na přesnost a proporcionální odběr, které jsou specifikovány pro jediné ředění.
 Požadavek, že v ředicím tunelu CVS, systému pro měření průtoku zředěného výfukového plynu, systémů vaků pro odběr CVS nebo analytickém systému nesmí dojít k žádné kondenzaci výfukových plynů, je platný i v případě, kdy se použijí systémy dvojitého ředění.
 4.2.1.2.11
 U každého průtokoměru, který se použije v systému k odběru vzorků pevných částic a systému dvojitého ředění, se provede ověření linearity podle požadavku výrobce přístroje.
 Obrázek A5/12 Systém pro odběr vzorků pevných částic
 Obrázek A5/13 Systém pro odběr vzorků pevných částic s dvojitým ředěním
 4.2.1.3 Zvláštní požadavky
 4.2.1.3.1 Sonda pro odběr vzorků
 4.2.1.3.1.1
 Sonda pro odběr vzorků musí být schopna oddělovat částice podle velikosti, jak je specifikováno v

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
bodě 4.2.1.3.1.4 této přílohy. Doporučuje se, aby byla za tímto účelem použita sonda s ostrými okraji a s otevřeným koncem směřujícím přímo do směru toku a rovněž předsazený separátor (cyklon, lapač hrubých částic atd.). Alternativně lze použít vhodnou sondu pro odběr vzorků, jako je například sonda znázorněná na obrázku A5/11, a to za předpokladu, že má vlastnosti předsazeného separátoru specifikované v bodě 4.2.1.3.1.4 této přílohy.
 4.2.1.3.1.2
 Sonda pro odběr vzorků musí být umístěna ve vzdálenosti nejméně 10 průměrů tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, a musí mít vnitřní průměr nejméně 8 mm.
 Jestliže se jednou sondou odebírá současně více než jeden vzorek, musí se tok odebíraný sondou rozdělit do identických dílčích toků, aby se zabránilo vytváření zkreslených vzorků.
 Použije-li se více sond, musí mít každá sonda ostré okraje a otevřený konec a směřovat přímo do směru toku. Sondy musí být rovnoměrně rozmístěny okolo střední podélné osy ředicího tunelu, přičemž vzdálenost mezi nimi musí být přinejmenším 5 cm.
 4.2.1.3.1.3
 Vzdálenost od vrcholu sondy k držáku filtru musí být nejméně pětinásobkem průměru sondy, nesmí však být větší než 2 000 mm.
 4.2.1.3.1.4
 Předsazený separátor (např. cyklon, lapač hrubých částic atd.) musí být umístěn před držákem filtru ve směru proudění. Předsazený separátor musí mít bod separování mezi 2,5 μm a 10 μm pro účinnost 50 % při objemovém průtoku zvoleném k odběru vzorků PM. Předsazený separátor musí umožňovat, aby nejméně 99 % hmotnostní koncentrace částic o velikosti 1 μm, které vstupují do předsazeného separátoru, prošlo jeho výstupem při objemovém průtoku zvoleném k odběru vzorků PM.
 4.2.1.3.2
 Přenosová trubka částic (PTT)
 Jakékoli ohyby v PTT musí být hladké a musí mít co největší poloměr.
 4.2.1.3.3
 Sekundární ředění
 4.2.1.3.3.1
 Vzorek extrahovaný z CVS pro účely měření PM lze volitelně zředit ještě v druhé fázi, a sice při splnění těchto požadavků:
 4.2.1.3.3.1.1
 Sekundární ředicí vzduch musí být přefiltrován přes médium, které je schopno zachytit ≥ 99,95 % částic o velikosti, která nejvíce proniká materiálem filtru, nebo filtrem HEPA nejméně třídy H13 podle normy EN 1822:2009. Ředicí vzduch lze případně pročistit pomocí průchodu přes aktivní uhlí ještě před průchodem filtrem HEPA. Doporučuje se vložit doplňkový hrubý filtr částic před filtr HEPA a za čistič s aktivním uhlím, je-li použit.
 4.2.1.3.3.1.2
 Sekundární ředicí vzduch by měl být vstříknut do PTT co možná nejblíže výstupu zředěných výfukových plynů z ředicího tunelu.
 4.2.1.3.3.1.3
 Doba setrvání od momentu vstříknutí sekundárního ředicího vzduchu do vstupu filtru musí činit nejméně 0,25 sekundy, ale ne déle než 5 sekund.
 4.2.1.3.3.1.4
 Pokud se dvojitě zředěný vzorek vrátí do CVS, vybere se místo návratu vzorku, aby nedošlo k narušení odběru dalších vzorků z CVS.
 4.2.1.3.4
 Čerpadlo k odběru vzorků a průtokoměr
 4.2.1.3.4.1
 Jednotka měření toku odebíraného vzorku plynu se skládá z čerpadel, regulátorů průtoku plynu a průtokoměrů.
 4.2.1.3.4.2
 Teplota plynu protékajícího průtokoměrem nesmí kolísat o více než ±3 °C, s výjimkou těchto případů:
 a)
 pokud má průtokoměr k odběru vzorků funkci monitorování v reálném čase a regulace průtoku při frekvenci 1 Hz nebo rychlejší;
 b)
 během zkoušek regenerace u


text:
vozidel vybavených zařízeními k následnému zpracování plynů s periodickou regenerací.
 Pokud dojde k nepřípustné změně průtoku z důvodu nadměrného zatížení filtru, zkouška se stane neplatnou. Při opakování se průtok musí zmenšit.
 4.2.1.3.5
 Filtr a držák filtru
 4.2.1.3.5.1
 Ventil se musí umístit za filtr ve směru proudění. Ventil se musí otevírat a zavírat do 1 sekundy od začátku a od konce zkoušky.
 4.2.1.3.5.2
 Pro danou zkoušku se musí nastavit rychlost, kterou plyn proudí na povrch filtru, na počáteční hodnotu v rozmezí od 20 cm/s do 105 cm/s a tato rychlost se při zahájení zkoušky nastaví tak, aby nepřesáhla 105 cm/s, když ředicí systém pracuje s tokem odebíraného vzorku, který je proporcionální k průtoku CVS.
 4.2.1.3.5.3
 Musí se používat filtry ze skelných vláken pokrytých fluorkarbonem nebo filtry z fluorkarbonových membrán.
 Všechny druhy filtrů musí mít účinnost zachycování 0,3 μm DOP (dioktylftalátů) nebo PAO (polyalfaolefinů) CS 68649-12-7 nebo CS 68037-01-4 nejméně 99 % při rychlosti proudění plynu na filtr přinejmenším 5,33 cm/s, měřeno podle jedné z následujících norem:
 a)
 U.S.A. Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 102.8: DOP-Smoke Penetration of Aerosol-Filter Element;
 b)
 U.S.A. Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 502.1.1: DOP-Smoke Penetration of Gas-Mask Canisters;
 c)
 Institute of Environmental Sciences and Technology, IEST-RP-CC021: Testing HEPA and ULPA Filter Media.
 4.2.1.3.5.4
 Držák filtru musí být konstruován tak, aby bylo zajištěno rovnoměrné rozložení průtoku na celou činnou část filtru. Filtr musí být okrouhlý a jeho činná část musí mít plochu alespoň 1 075 mm2.
 4.2.2 Specifikace vážicí komory (nebo místnosti) a analytických vah
 4.2.2.1 Podmínky pro vážicí komoru (nebo místnost)
 a)
 Teplota ve vážicí komoře (nebo místnosti), ve které se filtry pro odběr vzorků pevných částic stabilizují a váží, se musí po celou dobu stabilizování a vážení filtrů udržovat na hodnotě 22 °C ± 2 °C (22 °C ± 1 °C, pokud je to možné).
 b)
 Vlhkost se musí udržovat na rosném bodě nižším než 10,5 °C a na relativní vlhkosti 45 % ± 8 %.
 c)
 Teplota a vlhkost ve vážicí komoře (nebo místnosti) se v omezené míře mohou odchýlit od stanovených hodnot za předpokladu, že celková doba trvání těchto odchylek nepřekročí 30 minut kdykoli během stabilizace filtrů.
 d)
 Obsah okolního znečištění v prostředí vážicí komory (nebo místnosti), které by se mohlo usazovat na filtrech pro odběr vzorků pevných částic v průběhu jejich stabilizace, je nutno minimalizovat.
 e)
 V průběhu vlastního vážení nejsou přípustné žádné odchylky od stanovených podmínek.
 4.2.2.2 Lineární odezva analytických vah
 Analytické váhy používané k určení hmotností filtrů musí splňovat kritéria na ověření linearity uvedená v tabulce A5/1 za použití lineární regrese. Z toho vyplývá preciznost nejméně ±2 μg a rozlišovací schopnost nejméně 1 μg (jednotka stupnice = 1 μg). Je třeba provést zkoušku nejméně se čtyřmi rovnoměrně rozloženými referenčními hmotnostmi. Nulová hodnota musí být v rozmezí ±1 μg.
 Tabulka A5/1
 Kritéria pro ověření analytických vah
 Systém měření
 Průsečík a0
 Sklon a1
 Směrodatná chyba odhadu (SEE)
 Koeficient určení r2
 Váha pevných částic
 ≤ 1 μg
 0,99 – 1,01
 max. ≤ 1 %
 ≥ 0,998
 4.2.2.3 Vyloučení


text:
účinku statické elektřiny
 Účinky statické elektřiny se musí neutralizovat. Toho lze dosáhnout uzemněním vah jejich umístěním na antistatickou podložku a neutralizací filtrů pro odběr vzorků pevných částic před jejich vážením za pomoci poloniového neutralizátoru nebo zařízení s obdobným účinkem. Alternativně lze účinky statické elektřiny neutralizovat vyrovnáním statického náboje.
 4.2.2.4 Korekce vztlakového efektu
 U hmotností filtru pro odběr vzorků a referenčního filtru se musí provést korekce kvůli vztlaku vzduchu. Korekce vztlakového efektu je funkcí hustoty filtru pro odběr vzorků, hustoty vzduchu a hustoty kalibračního závaží vah a nezohledňuje vztlakový účinek samotných pevných částic.
 Jestliže hustota materiálu filtru není známa, použijí se tyto hodnoty hustoty:
 a)
 filtr ze skleněných vláken pokrytých PTFE: 2 300 kg/m3;
 b)
 filtr tvořený membránou z PTFE: 2 144 kg/m3;
 c)
 filtr s membránou z PTFE a polymetylpentenovým nosným kroužkem: 920 kg/m3.
 Pro kalibrační závaží z nerezové oceli se použije hustota 8 000 kg/m3. Jsou-li kalibrační závaží z jiného materiálu, musí být známa jejich hustota a musí být použita. Mělo by být dodrženo Mezinárodní doporučení OIML R 111-1, edice 2004(E) (nebo rovnocenné doporučení) Mezinárodní organizace pro legální metrologii týkající se kalibračních závaží.
 Použije se tato rovnice:
 kde:
 Pef
 je korigovaná hmotnost vzorku pevných částic, mg,
 Peuncorr
 je nekorigovaná hmotnost vzorku pevných částic, mg,
 ρa
 je hustota vzduchu, kg/m3,
 ρw
 je hustota kalibračního závaží vah, kg/m3,
 ρf
 je hustota filtru pro odběr vzorků pevných částic, kg/m3.
 Hustota vzduchu ρa se vypočte podle této rovnice:
 pb
 je celkový atmosférický tlak, kPa,
 Ta
 je teplota vzduchu prostředí, ve kterém probíhá vážení, v kelvinech (K),
 Mmix
 je molární hmotnost vzduchu v prostředí, ve kterém probíhá vážení, 28,836 g mol–1,
 R
 je molární plynová konstanta, 8,3144 J mol–1 K–1.
 4.3 Zařízení pro měření PN (je-li měření PN požadováno)
 4.3.1 Specifikace
 4.3.1.1 Přehled systému
 4.3.1.1.1
 Systém pro odběr vzorků částic se skládá ze sondy nebo odběrného místa, jimiž se odebírá vzorek z homogenně promíseného toku v ředicím systému, separátoru těkavých částic (VPR), který je před počitadlem částic (PNC), a vhodného přenosového potrubí. Viz obrázek A5/14.
 4.3.1.1.2
 Doporučuje se, aby před vstupem do VPR byl použit předsazený separátor (PCF) oddělující částice podle velikosti (např. cyklon, lapač hrubých částic apod.). PCF musí mít 50 % účinnost oddělování částic pro částice mezi 2,5 μm a 10 μm při objemovém průtoku zvoleném pro odběr vzorku částic. PCF musí umožňovat, aby nejméně 99 % hmotnostní koncentrace částic o velikosti 1 μm, které vstupují do PCF, prošlo jeho výstupem při objemovém průtoku zvoleném pro odběr vzorků částic.
 Alternativně může být jako vhodné zařízení k oddělování částic podle velikosti použita i sonda pro odběr vzorků odpovídající příkladu znázorněnémuna obrázku A5/11.
 4.3.1.2 Obecné požadavky
 4.3.1.2.1
 Místo odběru vzorků částic musí být uvnitř ředicího systému. Pokud se použije systém dvojitého ředění, musí se místo odběru vzorků částic nacházet v systému primárního ředění.
 4.3.1.2.1.1
 Konec sondy k odběru vzorků nebo místo odběru částic a přenosová trubka částic (PTT) dohromady tvoří systém k přenosu částic (PTS). PTS převádí vzorek z ředicího tunelu do vstupu VPR. PTS musí splňovat následující podmínky:
 a)
 sonda k odběru vzorků


text:
musí být instalována ve vzdálenosti nejméně 10 průměrů tunelu ve směru proudění od místa, kde výfukový plyn vstupuje do ředicího tunelu, musí směřovat proti směru proudění do toku plynu protékajícího tunelem a osa jejího vrcholu musí být rovnoběžná s osou ředicího tunelu;
 b)
 sonda k odběru vzorků musí být před jakýmkoli zařízením pro stabilizaci (např. výměníkem tepla);
 c)
 sonda k odběru vzorků musí být umístěna v ředicím tunelu tak, aby vzorek byl odebírán z homogenní směsi ředicího média a výfukového plynu.
 4.3.1.2.1.2
 Vzorek plynu protékající PTS musí splňovat následující podmínky:
 a)
 pokud se použije systém s ředěním plného toku výfukových plynů, musí mít Reynoldsovo číslo (Re) menší než 1 700;
 b)
 pokud se použije systém s dvojitým ředěním, musí mít Reynoldsovo číslo (Re) menší než 1 700 v PTT, tj. ve směru proudění za sondou k odběru vzorků nebo za místem k odběru vzorků;
 c)
 doba setrvání musí být ≤ 3 sekundy.
 4.3.1.2.1.3
 Každá jiná konfigurace PTS pro odběr vzorků, pro niž lze prokázat rovnocennou penetraci částic na úrovni 30 nm, se pokládá za přijatelnou.
 4.3.1.2.1.4
 Výstupní trubka (OT), kterou se vede zředěný vzorek z VPR do vstupu do PNC, musí mít tyto vlastnosti:
 a)
 vnitřní průměr ≥ 4 mm;
 b)
 doba setrvání toku vzorku plynu ≤ 0,8 sekundy.
 4.3.1.2.1.5
 Každá jiná konfigurace OT pro odběr vzorků, pro niž lze prokázat rovnocennou penetraci částic na úrovni 30 nm, se pokládá za přijatelnou.
 4.3.1.2.2
 VPR musí obsahovat zařízení k ředění vzorku a k odstraňování těkavých částic.
 4.3.1.2.3
 Všechny části ředicího systému a systému pro odběr vzorků od výfukové trubky až k PNC, které jsou ve styku se surovým výfukovým plynem a se zředěným výfukovým plynem, musí být konstruovány tak, aby se minimalizovalo usazování částic. Všechny části musí být z elektricky vodivých materiálů, které nereagují se složkami výfukového plynu, a musí být elektricky uzemněny, aby se zabránilo elektrostatickým účinkům.
 4.3.1.2.4
 Systém pro odběr vzorků částic musí zohledňovat osvědčenou praxi odběru vzorků aerosolů, což mj. znamená vyloučení ostrých hran a náhlých změn průřezů, a naopak použití hladkých vnitřních povrchů a minimalizaci délky odběrného potrubí. Pozvolné změny průřezu jsou přípustné.
 4.3.1.3 Zvláštní požadavky
 4.3.1.3.1
 Vzorek částic nesmí procházet čerpadlem předtím, než projde zařízením PNC.
 4.3.1.3.2
 Doporučuje se předsazený separátor oddělující částice vzorku podle velikosti.
 4.3.1.3.3
 Jednotka pro přípravu vzorku musí:
 a)
 být schopna ředit vzorek v jednom nebo více stupních, aby se dosáhlo koncentrace počtu částic pod horní hranicí režimu počítání jednotlivých částic v zařízení PNC a dále teploty plynu na vstupu do PNC nižší než 35 °C;
 b)
 obsahovat počáteční stupeň ředění za ohřevu, z něhož vychází vzorek s teplotou ≥ 150 °C a ≤ 350 °C ± 10 °C a ředěný faktorem nejméně 10;
 c)
 regulovat vyhřívané fáze na konstantní jmenovité provozní teploty, v rozsahu ≥ 150 °C a ≤ 400 °C ± 10 °C;
 d)
 uvádět údaj o tom, zda vyhřívané fáze jsou nebo nejsou na svých správných provozních teplotách;
 e)
 být konstruována tak, aby dosahovala nejméně 70 % účinnosti penetrace pevných částic v případě částic s průměrem elektrické mobility 100


text:
nm;
 f)
 dosahovat redukčního faktoru koncentrace částic
 pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm, který není vyšší než 30 %, resp. 20 %, a není nižší o více než 5 %, než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm u VPR jako celku.Redukční faktor koncentrace částic pro každou velikost částic se vypočte s použitím této rovnice:
 kde:
 je koncentrace počtu částic o průměru di před komponentem,
 je koncentrace počtu částic o průměru di za komponentem;
 di
 je průměr elektrické mobility částice (30, 50 nebo 100 nm).
 a
 musí být korigovány za stejných podmínek.
 Aritmetický průměr redukčního faktoru koncentrace částic při daném nastavení ředění se vypočte s použitím této rovnice:
 Doporučuje se, aby VPR bylo kalibrováno a validováno jako úplná jednotka;
 g)
 být konstruována podle osvědčené technické praxe, aby se zajistilo, že redukční faktory koncentrace částic budou v průběhu zkoušky stabilní;
 h)
 dosahovat také více než 99,0% odparu částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) o velikosti 30 nm se vstupní koncentrací ≥ 10 000 na cm3 pomocí ohřátí a redukce parciálních tlaků tetrakontanu.
 4.3.1.3.4
 PNC musí:
 a)
 pracovat za provozních podmínek plného toku;
 b)
 počítat s přesností ±10 % v rámci rozsahu 1 na cm3 k horní hranici režimu PNC pro počítání jednotlivých částic ověřitelnou podle náležité uznávané normy. Při koncentracích pod 100 na cm3 mohou být požadována měření, která jsou průměrována za prodloužené periody odběru vzorků, aby se prokázala přesnost PNC s vysokým stupněm statistické věrohodnosti;
 c)
 mít rozlišovací schopnost nejméně 0,1 částice na cm3 při koncentracích menších než 100 na cm3;
 d)
 mít lineární odezvu na koncentrace částic v celém měřicím rozsahu v režimu počítání jednotlivých částic;
 e)
 udávat data s frekvencí rovnající se frekvenci 0,5 Hz nebo větší;
 f)
 mít dobu odezvy t90 pro rozsah měřených koncentrací kratší než 5 sekund;
 g)
 obsahovat funkci pro korekci nahodilosti až do výše 10 % korekce a být schopno pracovat s vnitřním kalibračním faktorem podle bodu 5.7.1.3 této přílohy, avšak nesmí používat žádný jiný algoritmus ke korekci účinnosti počítání nebo k jejímu nastavení;
 h)
 mít účinnosti počítání při jednotlivých velikostech částic specifikované v tabulce A5/2.
 Tabulka A5/2
 Účinnost počítání PNC
 Průměr elektrické mobility velikosti částic (nm)
 Účinnost počítání PNC (%)
 23 ±1
 50 ±12
 41 ±1
 > 90
 4.3.1.3.5
 Jestliže PNC používá pracovní kapalinu, musí se tato kapalina měnit v intervalech specifikovaných výrobcem přístroje.
 4.3.1.3.6
 Tlak a/nebo teplota na vstupu PNC, nejsou-li udržovány na známé konstantní úrovni v bodě, v němž se řídí průtok PNC, se musí měřit za účelem korekce naměřených koncentrací počtu částic na standardní podmínky.
 4.3.1.3.7
 Součet dob, během nichž vzorek setrvává v PTS, VPR a OT, a dále doba odezvy t90 počítadla PNC, nesmí být větší než 20 sekund.
 4.3.1.4
 Popis doporučeného systému
 Následující bod obsahuje doporučenou praxi měření PN. Přijatelné jsou však i systémy, které splňují specifikace vlastností uvedené v bodech 4.3.1.2 a 4.3.1.3 této přílohy.
 Obrázek A5/14 Doporučený systém pro odběr vzorků částic
 4.3.1.4.1
 Popis systému k odběru vzorků
 4.3.1.4.1.1
 Systém pro odběr vzorků částic se skládá z konce odběrné sondy


text:
nebo z odběrného místa v ředicím systému, PTT, PCF a VPR před jednotkou PNC.
 4.3.1.4.1.2
 VPR musí obsahovat zařízení k ředění vzorků (zařízení k ředění počtu částic: PND1 a PND2) a zařízení na odpařování částic (odpařovací trubka ET).
 4.3.1.4.1.3
 Sonda k odběru vzorků nebo odběrné místo vzorků z toku zkoušeného plynu musí být v ředicím tunelu uspořádány tak, aby se odebíral reprezentativní vzorek toku plynu z homogenní směsi ředicího média a výfukového plynu.
 5. INTERVALY A POSTUPY KALIBRACE
 5.1 Intervaly kalibrace
 Všechny přístroje v tabulce A5/3 musí být kalibrovány při provádění / po provedení větší údržby.
 Tabulka A5/3
 Intervaly kalibrace přístrojů
 Kontroly měřidel
 Interval
 Kritérium
 Linearizace (kalibrace) analyzátoru plynů
 Každých 6 měsíců
 ±2 procenta hodnoty odečtu
 Střední kalibrace
 Každých 6 měsíců
 ±2 procenta
 CO NDIR:
 Interference CO2/H2O
 Jednou měsíčně
 –1 až 3 ppm
 Kontrola konvertoru NOx
 Jednou měsíčně
 > 95 %
 Kontrola separátoru CH4
 Jednou ročně
 98 % ethanu
 Odezva FID CH4
 Jednou ročně
 Viz bod 5.4.3 této přílohy
 Průtok vzduchu/paliva FID
 Při větší údržbě
 Podle pokynů výrobce přístroje.
 NO/NO2 NDUV:
 Interference H2O, HC
 Při větší údržbě
 Podle pokynů výrobce přístroje.
 Laserové infračervené spektrometry (modulované infračervené analyzátory s vysokým rozlišením v úzkém pásmu): kontrola interference
 Jednou ročně
 Podle pokynů výrobce přístroje.
 QCL
 Jednou ročně
 Podle pokynů výrobce přístroje.
 Metody GC
 Viz bod 7.2 této přílohy.
 Viz bod 7.2 této přílohy.
 Metody LC
 Jednou ročně
 Podle pokynů výrobce přístroje.
 Fotoakustika
 Jednou ročně
 Podle pokynů výrobce přístroje.
 FTIR: ověřování linearity
 Do 370 dnů před zkoušením
 Viz bod 7.1 této přílohy.
 Linearita mikrováh
 Jednou ročně
 Viz bod 4.2.2.2 této přílohy.
 PNC (počitadlo počtu částic) (je-li relevantní)
 Viz bod 5.7.1.1 této přílohy.
 Viz bod 5.7.1.3 této přílohy.
 VPR (separátor těkavých částic)
 Viz bod 5.7.2.1 této přílohy.
 Viz bod 5.7.2 této přílohy.
 Tabulka A5/4
 Intervaly kalibrace zařízení pro odběr vzorků s konstantním objemem (CVS)
 CVS
 Interval
 Kritérium
 Průtok CVS
 Po generální opravě
 ±2 procenta
 Snímač teploty
 Jednou ročně
 ±1 °C
 Snímač tlaku
 Jednou ročně
 ±0,4 kPa
 Kontrola vstřikování
 Jednou týdně
 ±2 procenta
 Tabulka A5/5
 Intervaly kalibrace údajů o životním prostředí
 Klima
 Interval
 Kritérium
 teplota
 Jednou ročně
 ±1 °C
 Rosný bod
 Jednou ročně
 ±5 % RH
 Atmosférický tlak
 Jednou ročně
 ±0,4 kPa
 Chladicí ventilátor
 Po generální opravě
 Podle bodu 1.1.1 této přílohy
 5.2 Postupy kalibrace analyzátoru
 5.2.1
 Každý analyzátor musí být kalibrován podle specifikací výrobce přístroje nebo nejméně tak často, jak je specifikováno v tabulce A5/3.
 5.2.2
 Každý běžně používaný provozní rozsah se linearizuje tímto postupem:
 5.2.2.1
 Linearizační křivka analyzátoru se stanoví nejméně v pěti bodech kalibrace, jejichž rozložení musí být co možná nejrovnoměrnější. Jmenovitá koncentrace kalibračního plynu s nejvyšší koncentrací nesmí být menší než 80 % plného rozsahu stupnice.
 5.2.2.2
 Požadovanou koncentraci kalibračního plynu lze získat pomocí děliče plynu, ředěním vyčištěným N2 nebo vyčištěným syntetickým vzduchem.
 5.2.2.3
 Linearizační křivka se vypočte metodou nejmenších čtverců. Pokud je stupeň výsledného polynomu vyšší než 3, musí být počet kalibračních bodů roven alespoň tomuto stupni polynomu zvýšenému o 2 stupně.
 5.2.2.4
 Linearizační křivka se nesmí lišit o více než ±2 % od jmenovité hodnoty každého kalibračního plynu.
 5.2.2.5
 Správnost


text:
kalibrace lze ověřit z průběhu linearizační křivky a linearizačních bodů. Je třeba uvést různé charakteristické parametry analyzátoru, zejména:
 a)
 analyzátor a složku plynu;
 b)
 rozsah;
 c)
 datum linearizace.
 5.2.2.6
 Pokud příslušný orgán souhlasí s tím, že rovnocennou přesnost mohou zajistit alternativní technologie (např. počítač, elektronicky ovládaný přepínač rozsahů atd.), lze tyto alternativy použít.
 5.3 Postup pro ověření vynulování analyzátoru a kalibrace
 5.3.1
 Každý obvykle používaný provozní rozsah musí být ověřen před každou analýzou v souladu s body 5.3.1.1 a 5.3.1.2 této přílohy.
 5.3.1.1
 Kalibrace se ověří použitím nulovacího plynu a kalibračního plynu podle bodu 2.14.2.3 přílohy B6.
 5.3.1.2
 Po zkoušce se nulovací plyn a tentýž kalibrační plyn použijí pro opakované ověření podle bodu 2.14.2.4 přílohy B6.
 5.4 Postup kontrolní zkoušky odezvy FID na uhlovodíky
 5.4.1 Optimalizace odezvy detektoru
 FID musí být nastaven podle pokynů výrobce přístroje. Při běžném provozním rozsahu se použije směs propanu se vzduchem.
 5.4.2 Kalibrace analyzátoru uhlovodíků
 5.4.2.1
 Analyzátor se zkalibruje propanem se vzduchem a čištěným syntetickým vzduchem.
 5.4.2.2
 Sestrojí se kalibrační křivka, jak je popsáno v bodě 5.2.2 této přílohy.
 5.4.3 Faktor odezvy různých uhlovodíků a doporučené mezní hodnoty
 5.4.3.1
 Faktor odezvy Rf pro konkrétní sloučeninu uhlovodíku je poměr údaje C1 odečteného na FID a koncentrace plynu v láhvi, vyjádřené v ppm C1.
 Koncentrace zkušebního plynu musí být taková, aby pro provozní rozsah dávala odezvu přibližně 80 % plné výchylky na stupnici. Koncentrace musí být známa s přesností ±2 %, vztaženo ke gravimetrické normalizované hodnotě vyjádřené objemově. Láhev s plynem musí být navíc před začátkem ověřování po dobu 24 hodin stabilizována při teplotě v rozsahu od 20 °C do 30 °C.
 5.4.3.2
 Faktor methanu RfCH4 se měří a stanoví při uvedení analyzátoru do provozu a poté jednou ročně nebo po větší údržbě podle toho, co nastane dříve.
 Při uvedení analyzátoru do provozu se měří faktor odezvy propylenu RfC3H6 a faktor odezvy toluenu RfC7H8. Doporučuje se je měřit při nebo po větší údržbě, která by mohla ovlivnit faktory odezvy.
 Zkušební plyny, které se mají použít, a doporučené faktory odezvy jsou:
 Methan a čištěný vzduch:
 nebo 1,00 < Rf < 1,05 u vozidel poháněných NG/biomethanem
 propylen a čištěný vzduch:
 toluen a čištěný vzduch:
 Faktory se vztahují k Rf o hodnotě 1,00 pro propan a čištěný vzduch.
 5.5 Postup zkoušky účinnosti konvertoru NOx
 5.5.1
 Účinnost konvertorů pro konverzi NO2 na NO se zkouší ozonizátorem podle níže popsaného postupu, s použitím zkušební sestavy znázorněné na obrázku A5/15:
 5.5.1.1
 Analyzátor se kalibruje při běžném pracovním rozsahu podle údajů výrobce s použitím nulovacího a kalibračního plynu (jehož obsah NO musí činit přibližně 80 % pracovního rozsahu a koncentrace NO2 ve směsi plynů musí být menší než 5 % koncentrace NO). Analyzátor NOx musí být v režimu NO seřízen tak, aby kalibrační plyn neprocházel konvertorem. Zaznamená se udávaná koncentrace.
 5.5.1.2
 Tvarovkou T se do proudu kalibračního plynu plynule přidává kyslík nebo syntetický vzduch, až je přístrojem udávaná koncentrace asi o 10 % menší než udávaná kalibrační koncentrace podle bodu 5.5.1.1 této přílohy. Zaznamená se udávaná koncentrace (c). Ozonizátor musí být v průběhu tohoto


text:
postupu deaktivován.
 5.5.1.3
 Ozonizátor se v dalším kroku aktivuje tak, aby vyráběl dostatek ozónu ke snížení koncentrace NO na 20 % (nejméně 10 %) kalibrační koncentrace uvedené v bodě 5.5.1.1 této přílohy. Zaznamená se udávaná koncentrace (d).
 5.5.1.4
 Analyzátor NOx se poté přepne do režimu NOx, takže směs plynů (skládající se z NO, NO2, O2 a N2) nyní prochází konvertorem. Zaznamená se udávaná koncentrace (a).
 5.5.1.5
 Ozonizátor se nyní deaktivuje. Směs plynů popsaná v bodě 5.5.1.2 této přílohy musí procházet konvertorem do detektoru. Zaznamená se udávaná koncentrace (b).
 Obrázek A5/15 Konfigurace zkoušky účinnosti konvertoru NOx x
 5.5.1.6
 Když je ozonizátor deaktivován, uzavře se i průtok kyslíku nebo syntetického vzduchu. Hodnota NO2 udaná analyzátorem poté nesmí být větší o více než 5 % než hodnota uvedená v bodě 5.5.1.1 této přílohy.
 5.5.1.7
 Účinnost konvertoru NOx vyjádřená v procentech se vypočte s použitím koncentrací a, b, c a d určených v bodech 5.5.1.2 až 5.5.1.5 (včetně) této přílohy pomocí této rovnice:
 Účinnost konvertoru nesmí být menší než 95 %. Účinnost konvertoru se zkouší s frekvencí stanovenou v tabulce A5/3.
 5.6 Kalibrace mikrovah
 Kalibrace mikrovah používaných pro vážení filtru pro odběr vzorků částic musí být provedena podle vnitrostátní nebo mezinárodní normy. Váhy musí splňovat požadavky na linearitu uvedené v bodě 4.2.2.2 této přílohy. Ověření linearity se provádí nejméně každých 12 měsíců nebo vždy, když se na systému provádí opravy nebo změny, které by mohly ovlivnit kalibraci.
 5.7 Kalibrace a potvrzení správné funkce systému odběru vzorků částic (je-li požadováno měření PN)
 Příklady metod kalibrace/potvrzení správné funkce jsou k dispozici na internetové stránce:http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html
 5.7.1 Kalibrace PNC
 5.7.1.1
 Příslušný orgán zajistí, aby v průběhu 13 měsíců před zkouškou emisí bylo k dispozici osvědčení o kalibraci PNC, které průkazným způsobem doloží soulad s uznávanou normou. Mezi jednotlivými kalibracemi se buď monitoruje účinnost počítání PNC, pokud jde o její zhoršení, nebo se každých šest měsíců rutinně mění knot PNC. Viz obrázky A5/16 a A5/17. Účinnost počítání PNC lze monitorovat v porovnání s referenčním PNC nebo s nejméně dvěma dalšími měřeními PNC. Pokud PNC udává koncentraci počtu částic v rozmezí ±10 % aritmetického průměru koncentrací referenčního PNC nebo skupiny dvou či více PNC, dané PNC se následně považuje za stabilní a v opačném případě se vyžaduje údržba PNC. Pokud se PNC monitoruje v porovnání se dvěma nebo více dalšími měřeními PNC, je povoleno použít referenční vozidlo postupně projíždějící různými zkušebními komorami, přičemž každá z nich má vlastní PNC.
 Obrázek A5/16 Jmenovitá roční sekvence PNC
 Obrázek A5/17 Rozšířená roční sekvence PNC (v případě, že je úplná kalibrace PNC zpožděna)
 5.7.1.2
 PNC musí být také znovu kalibrováno po každé větší údržbě a musí být vydáno nové osvědčení o kalibraci.
 5.7.1.3
 Kalibrace musí být provedena podle vnitrostátní nebo mezinárodní standardní kalibrační metody porovnáním odezvy PNC, která se kalibruje, s odezvou:
 a)
 kalibrovaného aerosolového elektrometru, když se zároveň odebírají elektrostaticky roztříděné kalibrační částice, nebo
 b)
 druhého PNC, které bylo kalibrováno přímo výše uvedenou metodou.
 5.7.1.3.1
 U požadavků bodu 5.7.1.3 písm. a) se kalibrace provede s použitím nejméně šesti standardních koncentrací rozložených co nejrovnoměrněji


text:
napříč měřicím rozsahem PNC.
 5.7.1.3.2
 U požadavků bodu 5.7.1.3 písm. b) se kalibrace provede s použitím nejméně šesti standardních koncentrací napříč měřicím rozsahem PNC. V nejméně třech bodech musí být koncentrace pod 1 000 na cm3, zbývající koncentrace musí být rozmístěny lineárně mezi 1 000 na cm3 a maximem rozsahu PNC v režimu počítání jednotlivých částic.
 5.7.1.3.3
 U požadavků v bodě 5.7.1.3 písm. a) a b) zahrnují zvolené body bod jmenovité nulové koncentrace získaný připojením filtrů HEPA nejméně třídy H13 podle normy EN 1822:2008, nebo se stejnou účinností, ke vstupu každého přístroje. Aniž by se na PNC, které prochází kalibrací, použil nějaký kalibrační faktor, musí být naměřené koncentrace u každé koncentrace v rozmezí ±10 % od standardní koncentrace, s výjimkou nulového bodu. Jinak se PNC, které prochází kalibrací, vyřadí. Metodou nejmenších čtverců se vypočte a zaznamená gradient lineární regrese dvou souborů údajů. Na PNC, které se kalibruje, se použije kalibrační faktor rovnající se převrácené hodnotě gradientu. Vypočte se linearita odezvy jako druhá mocnina Pearsonova korelačního koeficientu součinu momentů (r) obou souborů údajů, která se musí rovnat nejméně 0,97. Při výpočtu obou gradientů a r2 se proloží lineární regrese počátkem (nulová koncentrace na obou přístrojích).
 5.7.1.4
 Kalibrace rovněž zahrnuje kontrolu účinnosti zařízení PNC podle požadavků bodu 4.3.1.3.4 písm. h) této přílohy ohledně schopnosti detekovat částice o průměru elektrické mobility 23 nm. Kontrola účinnosti počítání s částicemi 41 nm se nevyžaduje.
 5.7.2 Kalibrace/potvrzení správné funkce VPR
 5.7.2.1
 U zařízení VPR se kalibrace redukčních faktorů koncentrace částic v celém rozsahu jeho ředicí škály požaduje, pokud je jednotka nová a po každé rozsáhlejší údržbě, a to při jmenovitých provozních teplotách stanovených pro přístroj. Požadavek na periodické potvrzování správnosti redukčního faktoru koncentrace částic u VPR se omezuje na kontrolu při jediném nastavení, které se typicky používá k měřením na vozidlech s filtrem pevných částic. Příslušný orgán zajistí, aby bylo vystaveno osvědčení o kalibraci nebo o správnosti funkce VPR, a to v období šest měsíců před zkouškou emisí. Jestliže VPR obsahuje výstražnou signalizaci monitorující teplotu, je pro potvrzení správnosti přípustný interval 13 měsíců.
 Doporučuje se, aby zařízení VPR bylo kalibrováno a ověřováno jako úplná jednotka.
 Vlastnosti VPR musí být určeny vzhledem k redukčnímu faktoru koncentrace částic pro pevné částice o průměru elektrické mobility 30, 50 a 100 nm. Redukční faktory koncentrace částic pro částice s průměry elektrické mobility 30 nm a 50 nm nesmějí být vyšší o více než 30 %, resp. o 20 %, a nižší o více než 5 %, než je faktor pro částice o průměru elektrické mobility 100 nm. Pro účely potvrzení správnosti funkce musí být aritmetický průměr redukčního faktoru koncentrace částic v rozmezí ±10 % od aritmetického průměru redukčního faktoru koncentrace částic zjištěného při prvotní kalibraci VPR.
 5.7.2.2
 Zkušebním aerosolem pro tato měření jsou pevné částice o průměru elektrické mobility 30, 50 a 100 nm, mající na vstupu VPR minimální koncentraci 5 000 částic na cm3. Případně lze pro potvrzení správnosti funkce použít polydisperzní aerosol s mediánovým průměrem elektrické mobility 50 nm. Zkušební aerosol musí být tepelně stabilní při provozních teplotách


text:
VPR. Koncentrace počtu částic se měří z hlediska směru proudění před příslušnými součástmi a za nimi.
 Redukční faktor koncentrace částic pro každou monodisperzní velikost částic se vypočte s použitím této rovnice:
 kde:
 je koncentrace počtu částic o průměru di před komponentem,
 je koncentrace počtu částic o průměru di za komponentem;
 di
 je průměr elektrické mobility částice (30, 50 nebo 100 nm).
 a
 musí být korigovány za stejných podmínek.
 Aritmetický průměr redukčního faktoru koncentrace částic při daném nastavení ředění se vypočte s použitím této rovnice:
 Pokud se k potvrzení správnosti funkce použije polydisperzní aerosol o 50 nm, aritmetický průměr redukčního faktoru koncentrace částic při nastavení ředění použitém pro toto potvrzení se vypočte s použitím této rovnice:
 kde:
 Nin
 je koncentrace počtu částic před komponentem,
 Nout
 je koncentrace počtu částic za komponentem.
 5.7.2.3
 Zařízení VPR musí být schopno odstraňovat více než 99,0 % částic tetrakontanu (CH3(CH2)38CH3) o průměru elektrické mobility nejméně 30 nm, s koncentrací na vstupu ≥ 10 000 na cm3, a to při provozu s nastavením minimálního ředění a při provozních teplotách doporučených výrobcem.
 5.7.3 Postupy pro kontrolu systému měření PN
 Jednou měsíčně, když je kontrolováno kalibrovaným průtokoměrem, musí PNC, do kterého je přiveden tok, udávat měřenou hodnotu v rozmezí 5 % od jmenovitého průtoku počítadlem částic.
 5.8 Přesnost směšovacího zařízení
 V případě, že se pro kalibrace uvedené v bodě 5.2 této přílohy použije dělič plynů, musí být přesnost směšovacího zařízení taková, aby koncentrace zředěných kalibračních plynů mohly být určeny s přesností ±2 %. Kalibrační křivka se ověří kontrolou středního rozsahu, jak je popsáno v bodě 5.3 této přílohy. Kalibrační plyn s koncentrací nižší než 50 % rozsahu analyzátoru musí být v rozmezí 2 % své certifikované koncentrace.
 6. REFERENČNÍ PLYNY
 Pouze pro úroveň 1B:
 V případě, že v Japan Calibration Service System (JCSS) nejsou k dispozici plyny v níže uvedené toleranci, lze použít plyn s širší, avšak co nejužší tolerancí dostupný v JCSS.
 6.1 Čisté plyny
 6.1.1
 Všechny hodnoty uvedené v ppm znamenají objemové ppm (vpm).
 6.1.2
 Pro kalibraci a provoz musí být v případě potřeby k dispozici tyto čisté plyny:
 6.1.2.1
 Dusík:
 Čistota: ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO, ≤ 0,1 ppm N2O, ≤ 0,1 ppm NH3.
 6.1.2.2
 Syntetický vzduch:
 Čistota: ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO, ≤ 0,1 ppm NO2; obsah kyslíku 18 až 21 % objemových.
 6.1.2.3
 Kyslík:
 Čistota: > 99,5 % objemových O2.
 6.1.2.4
 Vodík (a směs obsahující helium nebo dusík):
 Čistota: ≤ 1 ppm C1, ≤ 400 ppm CO2; obsah vodíku 39 až 41 % objemových.
 6.1.2.5
 Oxid uhelnatý:
 minimální čistota 99,5 %.
 6.1.2.6
 Propan:
 minimální čistota 99,5 %.
 6.2 Kalibrační plyny
 Skutečná koncentrace kalibračního plynu se musí pohybovat v rozmezí ±1 % stanovené hodnoty, nebo jak je uvedeno níže, přičemž musí odpovídat vnitrostátním nebo mezinárodním normám.
 Směsi plynů s následujícím složením musí být k dispozici se specifikací volně loženého plynu podle bodu 6.1.2.1 nebo 6.1.2.2 této přílohy:
 a)
 C3H8 v syntetickém vzduchu (viz


text:
bod 6.1.2.2 této přílohy);
 b)
 CO v dusíku;
 c)
 CO2 v dusíku;
 d)
 CH4 v syntetickém vzduchu;
 e)
 NO v dusíku (množství NO2 obsažené v tomto kalibračním plynu nesmí překročit 5 % obsahu NO).
 PŘÍLOHA B6
 Postupy a podmínky zkoušek typu 1
 1. POPIS ZKOUŠEK
 1.1.
 Zkouška typu 1 se používá k ověření úrovní emisí plynných sloučenin, pevných částic, počtu částic (je-li měření počtu částic požadováno), hmotnostních emisí CO2, spotřeby paliva, spotřeby elektrické energie a akčního dosahu na elektřinu během příslušného zkušebního cyklu WLTP a přesnosti OBFCM (v příslušných případech).
 1.1.1.
 Zkoušky se provedou podle metody popsané v bodě 2 této přílohy nebo v bodě 3 přílohy B8 u výhradně elektrických vozidel, hybridních elektrických vozidel a hybridních vozidel s palivovými články na stlačený vodík. Odeberou se vzorky výfukových plynů, pevných částic a počtu částic (je-li měření počtu částic požadováno) a analyzují se podle předepsaných metod.
 1.1.2.
 Pokud je referenčním palivem LPG nebo NG/biomethan, platí navíc následující ustanovení.
 1.1.2.1.
 Schválení kmenového vozidla z hlediska výfukových emisí
 1.1.2.1.1.
 Kmenové vozidlo musí prokázat schopnost přizpůsobit se jakémukoliv složení paliva, které může být na trhu. U LPG existují odlišnosti ve složení C3/C4. U NG/biomethanu obecně existují dva druhy paliva: palivo s vysokou výhřevností (plyn H) a palivo s nízkou výhřevností (plyn L), avšak s velkým rozptylem v obou rozsazích; tyto druhy se podstatně liší hodnotou Wobbeho indexu. Tyto odlišnosti se promítají do referenčních paliv.
 1.1.2.1.2.
 V případě vozidel poháněných LPG nebo NG/biomethanem se u kmenového vozidla (kmenových vozidel) provede zkouška typu 1 se dvěma referenčními palivy představujícími extrémy podle přílohy B3. Pokud se v případě NG/biomethanu v praxi usnadňuje přechod z jednoho paliva na druhé přepínačem, nesmí se tento přepínač při schvalování typu použít. V takovém případě lze na žádost výrobce a se souhlasem schvalovacího orgánu rozšířit stabilizační cyklus uvedený v bodě 2.6 této přílohy.
 1.1.2.1.3.
 Vozidlo se považuje za vyhovující, pokud splní mezní hodnoty emisí ve zkouškách a s referenčními palivy uvedenými v bodě 1.1.2.1.2 této přílohy.
 1.1.2.1.4.
 V případě vozidel poháněných LPG nebo NG/biomethanem se poměr výsledků měření emisí ‚r‘ určí pro každou znečišťující látku takto:
 Druh(y) paliva
 Referenční paliva
 Výpočet „r“
 LPG a benzin nebo pouze LPG
 Palivo A
 Palivo B
 NG/biomethan a benzin nebo pouze NG/biomethan
 Palivo G20
 Palivo G25
 1.1.2.2.
 Schválení člena rodiny vozidel z hlediska výfukových emisí
 Pro schválení typu jednopalivového vozidla na plyn a dvoupalivových (bi-fuel) vozidel na plyn fungujících v plynovém režimu, poháněných LPG nebo NG/biomethanem, jako členů rodiny se provede zkouška typu 1 s jedním plynným referenčním palivem. Tímto referenčním palivem může být kterékoli z plynných referenčních paliv. Vozidlo se považuje za vyhovující, jsou-li splněny tyto požadavky:
 1.1.2.2.1.
 vozidlo splňuje definici člena rodiny uvedenou v bodě 6.3.6.3 tohoto předpisu;
 1.1.2.2.2.
 pokud je zkušebním palivem referenční palivo A pro LPG nebo G20 pro NG/biomethan, vynásobí se výsledné hodnoty emisí příslušným faktorem „r“ vypočteným podle bodu 1.1.2.1.4 této přílohy, je-li r > 1; pokud platí r < 1, není zapotřebí žádné korekce;
 1.1.2.2.3.
 pokud je zkušebním palivem referenční palivo B pro LPG nebo G25 pro NG/biomethan, vydělí


text:
se výsledné hodnoty emisí příslušným faktorem „r“ vypočteným podle bodu 1.1.2.1.4 této přílohy, je-li r < 1; pokud platí r > 1, není zapotřebí žádné korekce;
 1.1.2.2.4.
 na žádost výrobce se může vykonat zkouška typu 1 s oběma referenčními palivy, tak aby nebyly nutné žádné korekce;
 1.1.2.2.5.
 vozidlo musí splňovat mezní hodnoty emisí platné pro příslušnou kategorii u naměřených i vypočtených emisí;
 1.1.2.2.6.
 pokud se u stejného motoru provádí opakované zkoušky, musí se nejdříve vypočítat průměr výsledků pro referenční palivo G20 nebo A i výsledků pro referenční palivo G25 nebo B; z těchto zprůměrovaných výsledků se potom vypočte faktor „r“;
 1.1.2.2.7.
 Aniž je dotčen bod 2.6.4.1.2 této přílohy, je během zkoušky typu 1 přípustné použít pouze benzin nebo benzin současně s plynem v případě provozu v plynovém režimu za předpokladu, že energetická spotřeba plynu je vyšší než 80 % celkového množství energie spotřebované během zkoušky. Tento procentní podíl se vypočte podle metody uvedené v dodatku 3 k této příloze.
 1.2.
 Počet zkoušek se určí na základě na diagramu na obrázku A6/1. Mezní hodnotou je maximální přípustná hodnota pro příslušné normované emise uvedené v tabulce 1 tohoto předpisu.
 1.2.1.
 Diagram na obrázku A6/1 se použije pouze na celý příslušný zkušební cyklus WLTP, a nikoli na jednotlivé fáze.
 1.2.2.
 Za výsledky zkoušky se považují hodnoty po provedení všech příslušných úprav uvedených v tabulkách v příloze B7 a příloze B8 obsahujících postupy pro výpočet konečných hodnot.
 1.2.3.
 Určení hodnot za celý cyklus
 1.2.3.1.
 Pokud je během kterékoli zkoušky překročena mezní hodnota pro normované emise, vozidlo se zamítne.
 1.2.3.2.
 V závislosti na typu vozidla deklaruje výrobce v příslušných případech za celý cyklus hodnoty hmotnostních emisí CO2, spotřeby elektrické energie, spotřeby paliva, palivové účinnosti a rovněž PER a AER podle tabulky A6/1.
 1.2.3.3.
 Pro úroveň 1A:
 Deklarovaná hodnota spotřeby elektrické energie u vozidel OVC-HEV za provozu v režimu nabíjení-vybíjení se neurčí podle obrázku A6/1. Použije se jako hodnota schválení typu, pokud byla deklarovaná hodnota CO2 přijata jako hodnota schválení. Pokud tomu tak není, použije se jako hodnota schválení typu naměřená hodnota spotřeby elektrické energie. Příslušnému orgánu se v příslušných případech předem předloží důkaz o korelaci mezi deklarovanými hodnotami hmotnostních emisí CO2 a spotřeby elektrické energie.
 Pro úroveň 1B:
 Deklarovaná hodnota palivové účinnosti u vozidel OVC-HEV za provozu v režimu nabíjení-vybíjení se neurčí podle obrázku A6/1. Použije se jako hodnota schválení typu, pokud byla deklarovaná hodnota spotřeby elektrické energie přijata jako hodnota schválení. Pokud tomu tak není, použije se jako hodnota schválení typu naměřená hodnota palivové účinnosti. Příslušnému orgánu se v příslušných případech předem předloží důkaz o korelaci mezi deklarovanými hodnotami palivové účinnosti a spotřeby elektrické energie.
 1.2.3.4.
 Pokud jsou po první zkoušce splněna všechna kritéria v řádku 1 příslušné tabulky A6/2, všechny hodnoty deklarované výrobcem se přijmou jako hodnota schválení typu. Pokud jakékoli kritérium v řádku 1 příslušné tabulky A6/2 není splněno, provede se druhá zkouška s týmž vozidlem.
 1.2.3.5.
 Po provedení druhé zkoušky se vypočítá aritmetický průměr výsledků těchto dvou zkoušek. Pokud jsou prostřednictvím tohoto aritmetického průměru výsledků splněna všechna kritéria v řádku 2


text:
příslušné tabulky A6/2, všechny hodnoty deklarované výrobcem se přijmou jako hodnota schválení typu. Pokud jakékoli kritérium v řádku 2 příslušné tabulky A6/2 není splněno, provede se třetí zkouška s týmž vozidlem.
 1.2.3.6.
 Po provedení třetí zkoušky se vypočítá aritmetický průměr výsledků těchto tří zkoušek. U všech parametrů, které splňují odpovídající kritérium v řádku 3 příslušné tabulky A6/2, se jako hodnota schválení typu použije deklarovaná hodnota. U jakéhokoli parametru, který nesplňuje odpovídající kritérium v řádku 3 příslušné tabulky A6/2, se jako hodnota schválení typu použije aritmetický průměr výsledků.
 1.2.3.7.
 Pokud jakékoli kritérium příslušné tabulky A6/2 není po provedení první nebo druhé zkoušky splněno, mohou být hodnoty na žádost výrobce a se souhlasem příslušného orgánu deklarovány opětovně jakožto vyšší hodnoty pro emise nebo spotřebu nebo jakožto nižší hodnoty pro akční dosahy na elektřinu, aby se snížil požadovaný počet zkoušek pro účely schválení typu.
 1.2.3.8.
 Stanovení akceptačních hodnot
 1.2.3.8.1.
 Pouze pro úroveň 1A
 Kromě požadavku v bodě 1.2.3.8.2 platí také, že ve vztahu ke kritériím pro počet zkoušek v tabulce A6/2 se pro dCO21, dCO22 a dCO23 použijí tyto akceptační hodnoty:
 dCO21 = 0,990
 dCO22 = 0,995
 dCO23 = 1,000
 1.2.3.8.2.
 Pouze pro úroveň 1A:
 Pokud se zkouška typu 1 v režimu nabíjení-vybíjení u vozidel OVC-HEV skládá ze dvou nebo více příslušných zkušebních cyklů WLTP a hodnota dCO2x je nižší než 1,0, nahradí se hodnota dCO2x hodnotou 1,0.
 1.2.3.9.
 Pokud byl jako hodnota schválení typu použit a potvrzen výsledek zkoušky nebo průměr výsledků zkoušek, odkazuje se pro účely dalších výpočtů na tento výsledek jako na „deklarovanou hodnotu“.
 Tabulka A6/1
 Použitelná pravidla pro výrobcem deklarované hodnoty (hodnoty za celý cyklus)
 (1)
 (v příslušných případech)
 Hnací ústrojí
 Pouze úroveň 1A
 Hmotnostní emise MCO2
 (2)
 (g/km)
 Úroveň 1A:
 Spotřeba paliva FC
 (kg/100 km)
 Úroveň 1 B:
 Palivová účinnost FE (km/l nebo km/kg)
 Spotřeba elektrické energie
 (
 (3)
 (Wh/km)
 Elektrický akční dosah na baterii (AER) / akční dosah výhradně na elektřinu (PER)
 (
 (3)
 (km)
 Vozidla zkoušená podle přílohy B6 (s výhradně spalovacím motorem)
 MCO2
 Příloha B7 bod 3
 FC
 Příloha B7 bod 1.4
 FE
 Příloha B7 bod 1.4
 -
 -
 NOVC-FCHV
 -
 FCCS
 Příloha B8 bod 4.2.1.2.1
 .
 FECS
 Příloha B8 bod 4.2.1.2.1
 -
 -
 OVC-FCHV
 CD
 -
 FC,CD
 Nepoužije se
 ECAC,CD
 AER
 CS
 -
 FCCS
 Nepoužije se
 -
 -
 NOVC-HEV
 MCO2,CS
 Příloha B8 bod 4.1.1
 -
 FECS
 Příloha B8 bod 4.1.1.1
 -
 -
 OVC-HEV
 CD
 MCO2,CD
 Příloha B8 bod 4.1.2
 -
 FECD
 Příloha B8 bod 4.6.1
 Pro úroveň 1A: ECAC,CD
 Příloha B8 bod 4.3.1
 Pro úroveň 1B: EC
 Příloha B8 bod 4.6.2
 AER
 Příloha B8 bod 4.4.1.1
 CS
 MCO2,CS
 Příloha B8 bod 4.1.1
 -
 FECS
 Příloha B8 bod 4.1.1.1
 -
 -
 PEV
 -
 -
 -
 ECWLTC
 Příloha B8 bod 4.3.4.2
 PERWLTC
 Příloha B8 bod 4.4.2
 Obrázek A6/1 Diagram pro počet zkoušek typu 1
 Tabulka A6/2
 Kritéria pro počet zkoušek
 Pro zkoušku typu 1 v režimu nabíjení-udržování pro vozidla ICE, NOVC-HEV a OVC-HEV.
 Zkouška
 Parametr posuzování
 Normované emise
 Pro úroveň 1A: MCO2
 Pro úroveň 1B: FE
 Řádek 1
 První zkouška
 Výsledky první zkoušky
 ≤ regulační mezní


text:
hodnota × 0,9
 ≤ deklarovaná hodnota × dCO21
 (5)
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 2
 Druhá zkouška
 Aritmetický průměr výsledků první a druhé zkoušky
 ≤ regulační mezní hodnota × 1,0 (4)
 ≤ deklarovaná hodnota × dCO22
 (5)
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 3
 Třetí zkouška
 Aritmetický průměr výsledků tří zkoušek
 ≤ regulační mezní hodnota × 1,0 (4)
 ≤ deklarovaná hodnota × dCO23
 (5)
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0)
 Pro zkoušku typu 1 v režimu nabíjení-vybíjení u vozidel OVC-HEV.
 Zkouška
 Parametr posuzování
 Normované emise
 Pro úroveň 1A: MCO2,CD
 Pro úroveň 1B:
 EC
 Pro úroveň 1A: AER
 Řádek 1
 První zkouška
 Výsledky první zkoušky
 ≤ regulační mezní hodnota × 0,9 (6)
 ≤ deklarovaná hodnota × dCO21
 (8)
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 2
 Druhá zkouška
 Aritmetický průměr výsledků první a druhé zkoušky
 ≤ regulační mezní hodnota × 1,0 (7)
 ≤ deklarovaná hodnota × dCO22
 (8)
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 3
 Třetí zkouška
 Aritmetický průměr výsledků tří zkoušek
 ≤ regulační mezní hodnota × 1,0 (7)
 ≤ deklarovaná hodnota × dCO23
 (8)
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Pro vozidla PEV
 Zkouška
 Parametr posuzování
 Spotřeba elektrické energie
 PER
 Řádek 1
 První zkouška
 Výsledky první zkoušky
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 2
 Druhá zkouška
 Aritmetický průměr výsledků první a druhé zkoušky
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 3
 Třetí zkouška
 Aritmetický průměr výsledků tří zkoušek
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Pouze pro úroveň 1A
 Pro zkoušku typu 1 v režimu nabíjení-vybíjení u vozidel OVC-FCHV.
 Zkouška
 Parametr posuzování
 FC,CD
 ECAC,CD
 AER
 Řádek 1
 První zkouška
 Výsledky první zkoušky
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 2
 Druhá zkouška
 Aritmetický průměr výsledků první a druhé zkoušky
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 3
 Třetí zkouška
 Aritmetický průměr výsledků tří zkoušek
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Pro vozidla NOVC-FCHV a OVC-FCHV v režimu nabíjení-udržování (režim CS) (v příslušných případech)
 Zkouška
 Parametr posuzování
 Pro úroveň 1A: FCCS
 Pro úroveň 1B: FECS
 Řádek 1
 První zkouška
 Výsledky první zkoušky
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 2
 Druhá zkouška
 Aritmetický průměr výsledků první a druhé zkoušky
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 Řádek 3
 Třetí zkouška
 Aritmetický průměr výsledků tří zkoušek
 ≤ deklarovaná hodnota × 1,0
 ≥ deklarovaná hodnota × 1,0
 1.2.4.
 Určení hodnot specifických pro konkrétní fáze
 1.2.4.1.
 Hodnota CO2 specifická pro konkrétní fáze
 1.2.4.1.1.
 Poté, co byla přijata deklarovaná hodnota za celý cyklus pro hmotnostní emise CO2, vynásobí se aritmetický průměr hodnot specifických pro konkrétní fáze u výsledků zkoušek v g/km korekčním faktorem CO2_AF za účelem kompenzace rozdílu mezi deklarovanou hodnotou a výsledky zkoušky. Tato korigovaná hodnota bude hodnotou schválení typu pro CO2.
 kde:
 kde:
 je


text:
aritmetický průměr výsledku hmotnostních emisí CO2 u výsledku (výsledků) zkoušky fáze L, g/km;
 je aritmetický průměr výsledku hmotnostních emisí CO2 u výsledku (výsledků) zkoušky fáze M, g/km;
 je aritmetický průměr výsledku hmotnostních emisí CO2 u výsledku (výsledků) zkoušky fáze H, g/km;
 je aritmetický průměr výsledku hmotnostních emisí CO2 u výsledku (výsledků) zkoušky fáze exH, g/km;
 DL
 je teoretická vzdálenost fáze L, km;
 DM
 je teoretická vzdálenost fáze M, km;
 DH
 je teoretická vzdálenost fáze H, km;
 DexH
 je teoretická vzdálenost fáze exH, km.
 1.2.4.1.2.
 Pokud deklarovaná hodnota za celý cyklus pro hmotnostní emise CO2 není přijata, vypočte se hodnota hmotnostních emisí CO2 pro schválení typu specifická pro konkrétní fáze použitím aritmetického průměru všech výsledků zkoušek pro danou fázi.
 1.2.4.2.
 Hodnoty spotřeby paliva specifické pro konkrétní fáze
 Hodnota spotřeby paliva se vypočte pomocí hodnoty hmotnostních emisí CO2 specifické pro konkrétní fáze s použitím rovnic v bodě 1.2.4.1 této přílohy a aritmetického průměru emisí.
 2. ZKOUŠKA TYPU 1
 2.1. Shrnutí
 2.1.1.
 Zkouška typu 1 se musí skládat z předepsaného sledu operací: příprava dynamometru, plnění paliva, odstavení a činnost motoru.
 2.1.2.
 Zkouška typu 1 musí obnášet provoz vozidla na vozidlovém dynamometru s příslušným cyklem WLTC pro interpolační rodinu. Poměrná část zředěných emisí výfukových plynů se pomocí zařízení pro odběr vzorků s konstantním objemem plynule odebírá pro následnou analýzu.
 2.1.3.
 Koncentrace pozadí se změří pro všechny sloučeniny, u nichž se provádějí měření zředěných hmotnostních emisí. U zkoušek emisí výfukových plynů to vyžaduje odběr a analýzu ředicího vzduchu.
 2.1.3.1.
 Měření pevných částic pozadí
 2.1.3.1.1.
 Pokud výrobce žádá o odečtení hmotnosti pevných částic pozadí buď ředicího vzduchu, nebo ředicího tunelu z měření emisí, určí se tyto úrovně pozadí podle postupů uvedených v bodech 2.1.3.1.1.1 až 2.1.3.1.1.3 této přílohy včetně.
 2.1.3.1.1.1.
 Maximální přípustná korekce o pozadí je hmotnost na filtru odpovídající 1 mg/km při zkušebním průtoku.
 2.1.3.1.1.2.
 Jestliže úroveň pozadí překročí tuto hodnotu, odečte se standardní hodnota 1 mg/km.
 2.1.3.1.1.3.
 Dává-li odečtení podílu pozadí záporný výsledek, pokládá se úroveň pozadí za nulovou.
 2.1.3.1.2.
 Úroveň hmotnosti pevných částic pozadí v ředicím vzduchu se určí z průchodu filtrovaného ředicího vzduchu filtrem pevných částic na pozadí. Odebere se z místa ve směru proudění bezprostředně za filtry ředicího vzduchu. Úrovně pozadí v μg/m3 se určí jako klouzavý aritmetický průměr nejméně 14 měření, přičemž se provádí alespoň jedno měření týdně.
 2.1.3.1.3.
 Úroveň hmotnosti pevných částic pozadí v ředicím tunelu se určí z průchodu filtrovaného ředicího vzduchu filtrem pevných částic na pozadí. Je třeba jej odebírat ze stejného místa jako vzorek pevných částic. Pokud se pro účely zkoušky použije sekundární ředění, musí být systém sekundárního ředění pro účely měření pozadí uveden v činnost. Lze provést jedno měření v den zkoušky, buď před zkouškou, nebo po ní.
 2.1.3.2.
 Určení počtu částic pozadí (je-li měření počtu částic požadováno)
 2.1.3.2.1.
 Pokud výrobce žádá o korekci o pozadí, stanoví se tyto úrovně pozadí takto:
 2.1.3.2.1.1.
 Hodnotu pozadí lze buď vypočítat, nebo změřit. Maximální přípustná korekce o pozadí se musí vztahovat k maximální přípustné míře úniku ze systému měření počtu částic (0,5 částice na cm3) odstupňované od redukčního


text:
faktoru koncentrace částic, PCRF a průtoku CVS použitého v dané zkoušce.
 2.1.3.2.1.2.
 Buď příslušný orgán, nebo výrobce mohou požádat o to, aby byly místo vypočtených hodnot použity skutečně naměřené hodnoty pozadí.
 2.1.3.2.1.3.
 Dává-li odečtení podílu pozadí záporný výsledek, pokládá se výsledek PN za nulový.
 2.1.3.2.2.
 Úroveň počtu částic pozadí v ředicím vzduchu se určí odběrem vzorku z filtrovaného ředicího vzduchu. Odebere se z místa ve směru proudění bezprostředně za filtry ředicího vzduchu do systému měření PN. Úrovně pozadí v částicích na cm3 se určí jako klouzavý aritmetický průměr nejméně 14 měření, přičemž se provádí alespoň jedno měření týdně.
 2.1.3.2.3.
 Úroveň počtu částic pozadí v ředicím tunelu se určí odběrem vzorku z filtrovaného ředicího vzduchu. Odebere se ze stejného místa jako vzorek PN. Pokud se pro účely zkoušky použije sekundární ředění, musí být systém sekundárního ředění pro účely měření pozadí uveden v činnost. Lze provést jedno měření v den zkoušky, a to buď před zkouškou s použitím aktuálního PCRF a průtoku CVS použitého během zkoušky, nebo po této zkoušce.
 2.2. Všeobecné vybavení zkušební komory
 2.2.1. Měřené parametry
 2.2.1.1.
 Následující teploty se měří s přesností ±1,5 °C:
 a)
 teplota okolního vzduchu ve zkušební komoře;
 b)
 teplota systému ředění a systému pro odběr vzorků, jak je požadováno pro systémy měření emisí definované v příloze B5.
 2.2.1.2.
 Atmosférický tlak musí být možné měřit s přesností ±0,1 kPa.
 2.2.1.3.
 Specifickou vlhkost H musí být možné měřit s přesností ±1 g H2O/kg suchého vzduchu.
 2.2.2. Zkušební komora a odstavné místo
 2.2.2.1. Zkušební komora
 2.2.2.1.1.
 Teplota ve zkušební komoře musí být nastavena na 23 °C. Přípustná odchylka skutečné hodnoty musí činit ±5 °C. Teplota a vlhkost vzduchu se měří na výstupu chladicího ventilátoru zkušební komory při minimální frekvenci 0,1 Hz. Pokud jde o teplotu na začátku zkoušky, viz bod 2.8.1 této přílohy.
 2.2.2.1.2.
 Specifická vlhkost H vzduchu ve zkušební komoře nebo vzduchu nasávaného motorem musí být:
 (g H2O/kg suchého vzduchu)
 2.2.2.1.3.
 Vlhkost se musí měřit průběžně při minimální frekvenci 0,1 Hz.
 2.2.2.2. Odstavné místo
 Teplota na odstavném místě musí být nastavena na 23 °C a přípustná odchylka skutečné hodnoty činí ±3 °C během 5minutového klouzavého aritmetického průměru a nesmí vykazovat systematickou odchylku od nastavené teploty. Teplota se musí měřit průběžně při minimální frekvenci 0,033 Hz (každých 30 sekund).
 2.3. Zkušební vozidlo
 2.3.1. Obecně
 Zkušební vozidlo i všechny jeho konstrukční části se musí shodovat se sériovou výrobou, nebo – pokud se vozidlo od sériové výroby odlišuje (např. pro zkoušky pro nejnepříznivější případ) – musí být zaznamenán úplný popis. Při volbě zkušebního vozidla se výrobce a příslušný orgán dohodnou na tom, který model vozidla je reprezentativní pro danou interpolační rodinu.
 Jsou-li vozidla v rámci interpolační rodiny vybavena odlišnými systémy regulace emisí, které by mohly mít vliv na emisní chování, musí výrobce buď prokázat příslušnému orgánu, že vybrané zkušební vozidlo (vozidla) a jeho (jejich) výsledky ze zkoušky typu 1 jsou reprezentativní pro interpolační rodinu, nebo prokázat dodržení normovaných emisí v rámci interpolační rodiny na základě zkoušky jednoho nebo několika jednotlivých vozidel, která se liší svým systémem regulace emisí.
 Pro účely


text:
měření emisí se použije jízdní zatížení určené u zkušebního vozidla H. V případě rodiny podle matice jízdního zatížení se pro účely měření emisí použije jízdní zatížení vypočtené pro vozidlo HM podle bodu 5.1 přílohy B4.
 Pokud se na žádost výrobce použije metoda interpolace (viz bod 3.2.3.2 přílohy B7), provede se dodatečné měření emisí s jízdním zatížením stanoveným se zkušebním vozidlem L. Zkoušky na vozidlech H a L se musí provádět s týmž zkušebním vozidlem a s co nejkratším poměrem n/v (s tolerancí ±1,5 %) v rámci dané interpolační rodiny. V případě rodiny podle matice jízdního zatížení se provede dodatečné měření emisí s jízdním zatížením vypočteným pro vozidlo LM podle bodu 5.1 přílohy B4.
 Koeficienty jízdního zatížení a zkušební hmotnost zkušebního vozidla L a H lze převzít z různých rodin podle matice jízdního zatížení. Lze je rovněž převzít z různých rodin podle jízdního zatížení, pokud rozdíl mezi těmito rodinami podle jízdního zatížení byl prokázán příslušnému orgánu a tímto orgánem přijat a jestliže vyplývá buď z uplatnění bodu 6.8 přílohy B4, nebo z použití pneumatik z různých kategorií pneumatik a pokud jsou zároveň nadále splněny požadavky bodu 2.3.2 této přílohy.
 2.3.2. Interpolační rozpětí CO2
 2.3.2.1.
 Metoda interpolace se použije, pouze pokud rozdíl v CO2 během příslušného cyklu vyplývající z kroku 9 tabulky A7/1 v příloze B7 mezi zkušebními vozidly L a H je mezi minimální hodnotou 5 g/km a maximální hodnotou stanovenou v bodě 2.3.2.2 této přílohy.
 2.3.2.2.
 Maximální rozdíl v emisích CO2 mezi zkoušenými vozidly L a H, který je přípustný během příslušného cyklu a vyplývá z kroku 9 tabulky A7/1 v příloze B7, činí 20 procent plus 5 g/km emisí CO2 z vozidla H, avšak nejméně 15 g/km a nejvýše 30 g/km. Viz obrázek A6/2.
 Obrázek A6/2 Interpolační rozpětí pro vozidla s výhradně spalovacím motorem
 Toto omezení neplatí v souvislosti s použitím rodiny podle matice jízdního zatížení ani v případech, kdy je výpočet jízdního zatížení vozidel L a H založen na standardním jízdním zatížení.
 2.3.2.2.1.
 Přípustné interpolační rozpětí vymezené v bodě 2.3.2.2 této přílohy se může zvýšit o 10 g/km CO2 (viz obrázek A6/3), pokud se vozidlo M zkouší v rámci dané rodiny a jsou splněny podmínky podle bodu 2.3.2.4 této přílohy. Toto zvýšení je v rámci interpolační rodiny povoleno pouze jednou.
 Obrázek A6/3 Interpolační rozpětí pro vozidla s výhradně spalovacím motorem s vozidlem M
 2.3.2.3.
 Na žádost výrobce a se souhlasem příslušného orgánu je možno použití metody interpolace na hodnoty týkající se jednotlivých vozidel v rámci rodiny rozšířit, pokud maximální extrapolace jednotlivého vozidla (krok 10 tabulky A7/1 v příloze B7) není o více než 3 g/km větší než emise CO2 vozidla H (krok 9 tabulky A7/1 v příloze B7) a/nebo není o více než 3 g/km menší než emise CO2 vozidla L (stupeň 9 tabulky A7/1 v příloze B7). Tato extrapolace platí pouze v rámci absolutních mezí interpolačního rozpětí specifikovaného v bodě 2.3.2.2.
 Pro použití rodiny podle matice jízdního zatížení nebo pro případy, kdy je výpočet jízdního zatížení vozidel L a H založen na standardním jízdním zatížení, není extrapolace


text:
přípustná.
 2.3.2.4.
 Vozidlo M
 Vozidlo M je vozidlem, které je v rámci interpolační rodiny mezi vozidly L a H a jehož energetická náročnost cyklu se co nejvíce blíží průměru vozidel L a H.
 Meze pro výběr vozidla M (viz obrázek A6/4) jsou dány tak, aby rozdíl v hodnotách emisí CO2 mezi vozidly H a M ani rozdíl v hodnotách emisí CO2 mezi vozidly M a L nebyly větší než přípustné rozpětí emisí CO2 v souladu s bodem 2.3.2.2 této přílohy. Zaznamenají se definované koeficienty jízdního zatížení a definovaná zkušební hmotnost.
 Obrázek A6/4 Mezní hodnoty pro výběr vozidla M
 Pro úroveň 1A
 Linearita korigovaných naměřených a zprůměrovaných hmotnostních emisí CO2 u vozidla M, MCO2,c,6,M podle kroku 6 tabulky A7/1 v příloze B7 se ověří porovnáním s lineárně interpolovanými hmotnostními emisemi CO2 mezi vozidly L a H za příslušný cyklus pomocí korigovaných naměřených a zprůměrovaných hmotnostních emisí CO2, MCO2,c,6,H vozidla H a MCO2,c,6,L vozidla L, podle kroku 6 tabulky A7/1 v příloze B7, pro lineární interpolaci hmotnostních emisí CO2.
 Pro úroveň 1B
 Je nutné provést další zprůměrování zkoušek s použitím CO2 na výstupu kroku 4a (není popsáno v tabulce A7/1). Linearita korigovaných naměřených a zprůměrovaných hmotnostních emisí CO2 u vozidla M, MCO2,c,4a,M podle kroku 4a tabulky A7/1 v příloze B7, se ověří porovnáním s lineárně interpolovanými hmotnostními emisemi CO2 mezi vozidly L a H za příslušný cyklus pomocí korigovaných naměřených a zprůměrovaných hodnot hmotnostních emisí CO2, MCO2,c,4a,H vozidla H a MCO2,c,4a,L vozidla L, podle kroku 4a v tabulce A7/1 v příloze B7, pro lineární interpolaci hmotnostních emisí CO2.
 Pro úrovně 1A a 1B
 Kritérium linearity pro vozidlo M (viz obrázek A6/5) se považuje za splněné, pokud jsou hmotnostní emise CO2 vozidla M za příslušný cyklus WLTC snížené o hodnotu hmotnostních emisí CO2 odvozených interpolací nižší než 2 g/km nebo 3 % interpolované hodnoty, podle toho, která hodnota je nižší, ale nejméně 1 g/km.
 Obrázek A6/5 Kritérium linearity pro vozidlo M
 Je-li kritérium linearity splněno, interpolují se hodnoty CO2 jednotlivých vozidel mezi vozidly L a H.
 Jestliže kritérium linearity splněno není, rozdělí se interpolační rodina na dvě podrodiny – vozidla s energetickou náročností cyklu mezi vozidly L a M a vozidla s energetickou náročností cyklu mezi vozidly M a H. V takovém případě se konečné hmotnostní emise CO2 vozidla M určí stejným postupem jako u vozidel L nebo H. Viz krok 9 tabulky A7/1 v příloze B7.
 U vozidel s energetickou náročností cyklu mezi energetickou náročností cyklu vozidel L a M se každý parametr vozidla H, který je nezbytný pro uplatnění metody interpolace u jednotlivých hodnot, nahradí odpovídajícím parametrem vozidla M.
 U vozidel s energetickou náročností cyklu mezi energetickou náročností cyklu vozidel M a H se každý parametr vozidla L, který je nezbytný pro uplatnění metody interpolace u jednotlivých hodnot, nahradí odpovídajícím parametrem vozidla M.
 2.3.3. Záběh
 Vozidlo musí být v dobrém technickém stavu. Musí být zajeté a musí mít před zkouškou najeto alespoň 3 000 a 15 000 km. Motor, převodovka a vozidlo musí být předem zaběhnuty podle doporučení výrobce.
 2.4. Nastavení


text:
2.4.1.
 Nastavení a ověření dynamometru se provede podle přílohy B4.
 2.4.2.
 Provoz dynamometru
 2.4.2.1.
 Pomocná zařízení musí být během provozu dynamometru vypnuta nebo deaktivována, pokud jejich provoz není vyžadován právními předpisy (např. denní svítilny).
 2.4.2.1.1.
 Pouze pro úroveň 1A
 Je-li vozidlo vybaveno funkcí jízdy setrvačností, musí být tato funkce deaktivována buď vypínačem, nebo provozním režimem dynamometru vozidla při zkoušení na vozidlovém dynamometru, s výjimkou zkoušek, u nichž je funkce jízdy setrvačností výslovně vyžadována zkušebním postupem.
 2.4.2.2.
 Provozní režim vozidlového dynamometru, pokud existuje, musí být aktivován podle pokynů výrobce (např. stisknutím tlačítek na volantu v určitém pořadí, použitím zkušebního zařízení z dílny výrobce, odstraněním pojistky).
 Pro úroveň 1A
 Výrobce poskytne příslušnému orgánu seznam deaktivovaných zařízení a/nebo funkcí spolu s odůvodněním jejich deaktivace. Provozní režim dynamometru musí být schválen příslušným orgánem a použití provozního režimu dynamometru se zaznamená.
 Pro úroveň 1B
 Výrobce poskytne příslušnému orgánu seznam deaktivovaných zařízení a odůvodnění jejich deaktivace. Provozní režim dynamometru musí být schválen příslušným orgánem a použití provozního režimu dynamometru se zaznamená.
 2.4.2.3.
 Pro úroveň 1A
 Provozní režim dynamometru nesmí aktivovat, měnit, zpomalovat nebo deaktivovat činnost jakékoli části (s výjimkou funkce jízdy setrvačností), která ovlivňuje emise a spotřebu paliva během zkoušky. Jakékoli zařízení, které ovlivňuje provoz vozidlového dynamometru, musí být nastaveno tak, aby zajišťovalo jeho správné fungování.
 Pro úroveň 1B
 Provozní režim dynamometru nesmí aktivovat, měnit, zpomalovat nebo deaktivovat činnost jakékoli části, která ovlivňuje emise a spotřebu paliva během zkoušky. Jakékoli zařízení, které ovlivňuje provoz vozidlového dynamometru, musí být nastaveno tak, aby zajišťovalo jeho správné fungování.
 2.4.2.4.
 Přidělení typu dynamometru zkušebnímu vozidlu
 2.4.2.4.1.
 Pokud má zkušební vozidlo dvě hnací nápravy a podle podmínek WLTP je částečně nebo trvale provozováno se dvěma nápravami, které jsou poháněny nebo zpětně získávají energii během příslušného cyklu, zkouší se vozidlo na dynamometru v režimu pohonu čtyř kol (4WD), který splňuje specifikace podle bodů 2.2 a 2.3 přílohy B5.
 2.4.2.4.2.
 Pokud se zkušební vozidlo zkouší pouze s jednou hnací nápravou, zkouší se na dynamometru v režimu pohonu dvou kol (2WD), který splňuje specifikace podle bodu 2.2 přílohy B5.
 Na žádost výrobce a se souhlasem schvalovacího orgánu lze vozidlo s jednou hnací nápravou zkoušet na čtyřkolovém dynamometru v režimu pohonu čtyř kol.
 2.4.2.4.3.
 Jestliže je zkušební vozidlo provozováno se dvěma nápravami poháněnými specializovanými, řidičem volitelnými režimy, které nejsou určeny pro běžný denní provoz, ale pouze pro zvláštní omezené účely, jako např. „horský režim“ nebo „režim údržby“, nebo jestliže se režim se dvěma hnacími nápravami aktivuje pouze při jízdě v terénu, zkouší se vozidlo na dynamometru v režimu pohonu dvou kol, který splňuje specifikace podle bodu 2.2 přílohy B5.
 Na žádost výrobce a se souhlasem schvalovacího orgánu lze vozidlo zkoušet na čtyřkolovém dynamometru v režimu pohonu čtyř kol.
 2.4.2.4.4.
 Jestliže se zkušební vozidlo zkouší na čtyřkolovém dynamometru v režimu pohonu dvou kol, mohou se kola nepoháněné nápravy v průběhu zkoušky otáčet, a to za podmínky, že provozní režim vozidlového dynamometru a režim dojezdu vozidla tento způsob provozu podporují.
 Obrázek A6/5a Možné konfigurace zkoušky na dvoukolovém a čtyřkolovém dynamometru
 2.4.2.5.
 Prokázání rovnocennosti dynamometru v režimu pohonu


text:
dvou kol a dynamometru v režimu pohonu čtyř kol
 2.4.2.5.1.
 Na žádost výrobce a se souhlasem schvalovacího orgánu lze vozidlo, které musí být zkoušeno na dynamometru v režimu pohonu čtyř kol, alternativně zkoušet na dynamometru v režimu pohonu dvou kol, pokud jsou splněny tyto podmínky:
 a)
 zkušební vozidlo je konvertováno tak, aby mělo pouze jednu hnací nápravu;
 b)
 výrobce poskytl schvalovacímu orgánu doklady o tom, že CO2, spotřeba paliva a/nebo spotřeba elektrické energie konvertovaného vozidla je tatáž nebo vyšší než u nekonvertovaného vozidla při zkoušce na dynamometru v režimu pohonu čtyř kol;
 c)
 pro zkoušku je zajištěn bezpečný provoz (např. odstraněním pojistky nebo odmontováním hnacího hřídele) a spolu s provozním režimem dynamometru jsou poskytnuty příslušné pokyny;
 d)
 konverze se použije pouze na vozidlo zkoušené na vozidlovém dynamometru, postup stanovení jízdního zatížení se použije na nekonvertované zkušební vozidlo.
 2.4.2.5.2.
 Toto prokázání rovnocennosti se použije na všechna vozidla v téže rodině podle jízdního zatížení. Na žádost výrobce a se schválením schvalovacího orgánu lze toto prokázání rovnocennosti rozšířit na jiné rodiny podle jízdního zatížení na základě důkazu, že jako zkušební vozidlo bylo vybráno vozidlo z rodiny podle nejhoršího jízdního zatížení.
 2.4.2.6.
 Informace o tom, zda bylo vozidlo zkoušeno na dvoukolovém, nebo na čtyřkolovém dynamometru a zda bylo zkoušeno na dynamometru v režimu pohonu dvou kol, nebo v režimu pohonu čtyř kol, musí být zahrnuta do všech příslušných zkušebních protokolů. V případě, že vozidlo bylo zkoušeno na čtyřkolovém dynamometru a tento dynamometr byl v režimu pohonu dvou kol, musí být rovněž uvedeno, zda se kola nepoháněné nápravy otáčela, či nikoli.
 2.4.3.
 Výfukový systém vozidla nesmí vykazovat jakoukoliv netěsnost, která by vedla ke snížení množství odebíraného plynu.
 2.4.4.
 Seřízení hnacího ústrojí a ovládacích zařízení vozidla musí odpovídat předpisům výrobce pro sériovou výrobu.
 2.4.5.
 Pneumatiky musí být typu specifikovaného výrobcem vozidla jako původní vybavení. Pneumatiky lze hustit na tlak až o 50 % vyšší, než je tlak specifikovaný v bodě 4.2.2.3 přílohy B4. Tentýž tlak v pneumatikách se použije pro seřízení dynamometru a pro veškeré následné zkoušky. Použitý tlak v pneumatikách se zaznamená.
 2.4.6.
 Referenční palivo
 Pro zkoušení se použije vhodné referenční palivo definované v příloze B3.
 2.4.7.
 Příprava zkušebního vozidla
 2.4.7.1.
 Při zkoušce musí být vozidlo přibližně ve vodorovné poloze, aby se vyloučila jakákoli abnormální distribuce paliva.
 2.4.7.2.
 V případě nutnosti dodá výrobce doplňkové součásti a adaptéry, které jsou potřebné k instalaci výtoku paliva z nejnižšího bodu nádrže (nádrží) namontované (namontovaných) na vozidle, a dále součásti potřebné k odběru vzorků výfukových plynů.
 2.4.7.3.
 Při odběru vzorku PM během zkoušky, kdy se regenerující zařízení nachází ve stabilizovaném stavu (tj. vozidlo neprochází regenerací), se doporučuje, aby mělo vozidlo dovršenu více než 1/3 nájezdu mezi plánovanými regeneracemi, nebo aby bylo periodicky se regenerující zařízení vystaveno ekvivalentní zátěži mimo vozidlo.
 2.5. Předběžné zkušební cykly
 Pokud to požaduje výrobce, lze provést předběžné zkušební cykly, aby bylo možné dodržet průběh křivky rychlosti v předepsaných mezích.
 2.6. Stabilizace zkušebního vozidla
 2.6.1. Příprava vozidla
 2.6.1.1. Naplnění palivové nádrže
 Palivová nádrž (nádrže) se naplní stanoveným zkušebním palivem. Pokud je v palivové nádrži (nádržích) palivo,


text:
které neodpovídá požadavkům bodu 2.4.6 této přílohy, musí se před naplněním zkušebního paliva odčerpat. Systém regulace emisí způsobených vypařováním nesmí být nadměrně proplachován ani zatěžován.
 2.6.1.2. Nabíjení REESS
 Před stabilizačním zkušebním cyklem se REESS plně nabije. Na žádost výrobce lze nabíjení před stabilizací vynechat. REESS se před oficiální zkouškou již znovu nenabíjí.
 2.6.1.3. Tlak v pneumatikách
 Tlak v pneumatikách hnacích kol se nastaví podle bodu 2.4.5 této přílohy.
 2.6.1.4. Vozidla na plynná paliva
 Vozidla se zážehovým motorem poháněná LPG nebo NG/biomethanem nebo vybavená tak, že mohou používat jako palivo buď benzin, nebo LPG, nebo NG/biomethan, se mezi zkouškami s prvním a druhým plynným referenčním palivem znovu stabilizují před zkouškou s druhým referenčním palivem.
 2.6.2. Zkušební komora
 2.6.2.1. Teplota
 Během stabilizace musí být teplota ve zkušební komoře tatáž jako teplota definovaná pro zkoušku typu 1 (bod 2.2.2.1.1 této přílohy).
 2.6.2.2. Měření pozadí
 Ve zkušebně, v níž může dojít ke kontaminaci zkoušky vozidla s nízkými emisemi částic zbytky z předchozí zkoušky vozidla s vysokými emisemi částic, se pro účely stabilizace zařízení pro odběr vzorků doporučuje, aby se s vozidlem s nízkými emisemi částic projel jeden dvacetiminutový cyklus při ustálené rychlosti 120 km/h. Delší provoz a/nebo provoz při vyšší rychlosti je u stabilizace zařízení pro odběr vzorků přijatelný, pokud je vyžadován. Měření pozadí ředicího tunelu se v příslušných případech provedou po stabilizaci tunelu a před jakýmkoli následným zkoušením vozidla.
 2.6.3. Postup
 2.6.3.1.
 Vozidlo se zaveze nebo dotlačí na dynamometr a je v chodu během příslušných cyklů WLTC. Vozidlo nemusí být ve studeném stavu a může se použít k nastavení zatížení dynamometru.
 2.6.3.2.
 Zatížení dynamometru se nastaví podle bodů 7 a 8 přílohy B4. V případě, že se pro zkoušky použije dynamometr v režimu pohonu dvou kol, provede se nastavení jízdního zatížení na dynamometru v režimu pohonu dvou kol, a v případě, že se pro zkoušky použije dynamometr v režimu pohonu čtyř kol, provede se nastavení jízdního zatížení na dynamometru v režimu pohonu čtyř kol.
 2.6.4. Provoz vozidla
 2.6.4.1.
 Postup nastartování hnacího ústrojí se zahájí prostřednictvím zařízení určeného k tomuto účelu podle pokynů výrobce.
 Přepínání provozního režimu, které není iniciováno vozidlem, během zkoušky není dovoleno, pokud není uvedeno jinak.
 2.6.4.1.1.
 Pokud se postup nastartování hnacího ústrojí nezdaří, např. pokud motor nenastartuje podle očekávání nebo pokud vozidlo signalizuje chybu startování, je zkouška neplatná, zopakují se stabilizační zkoušky a provede se nová zkušební jízda.
 2.6.4.1.2.
 V případech, kdy se jako palivo používá LPG nebo NG/biomethan, je dovoleno, aby se motor nastartoval na benzin a přepnul se automaticky na LPG nebo NG/biomethan až po určité předem stanovené době, která nemůže být řidičem změněna. Tato doba nesmí být delší než 60 sekund.
 Je rovněž přípustné použít pouze benzin nebo benzin současně s plynem při provozu v plynovém režimu za předpokladu, že spotřeba energie plynu je vyšší než 80 % celkového množství energie spotřebované během zkoušky typu 1. Tento procentní podíl se vypočte podle metody uvedené v dodatku 3 k této příloze.
 2.6.4.2.
 Cyklus se zahájí nastartováním hnacího ústrojí.
 2.6.4.3.
 Pro účely stabilizace se provede příslušný cyklus WLTC.
 Na


text:
žádost výrobce nebo příslušného orgánu lze provést dodatečné cykly WLTC za účelem uvedení vozidla a jeho ovládacích systémů do stabilizovaného stavu.
 Rozsah takové doplňkové stabilizace se zaznamená ve všech příslušných zkušebních protokolech.
 2.6.4.4.
 Zrychlení
 Při jízdě vozidla se plynový pedál používá potřebným způsobem tak, aby vozidlo přesně dodržovalo průběh křivky rychlosti.
 S vozidlem se jede plynule, používají se reprezentativní rychlostní stupně a postupy.
 V případě manuální převodovky se plynový pedál během každého zařazení rychlosti uvolní a zařazení se provede v co nejkratším čase.
 Pokud vozidlo nedokáže dodržet průběh křivky rychlosti, musí se použít maximální dostupný výkon, dokud rychlost vozidla znovu nedosáhne příslušné cílové rychlosti.
 2.6.4.5.
 Zpomalení
 Během zpomalování řidič uvolní plynový pedál, ale nevypne manuálně spojku až do bodu uvedeného v bodě 3.3 nebo bodě 4 písm. f) přílohy B2.
 Pokud vozidlo zpomaluje rychleji, než jak stanoví křivka rychlosti, použije se plynový pedál tak, aby vozidlo přesně dodržovalo průběh křivky rychlosti.
 Pokud vozidlo zpomaluje příliš pomalu a nedosahuje zamýšleného zpomalení, uvedou se v účinnost brzdy tak, aby bylo možné přesně dodržet průběh křivky rychlosti.
 2.6.4.6.
 Brzdění
 Během fáze stání / fáze volnoběhu se s přiměřenou silou brzdí, aby se zabránilo otáčení hnacích kol.
 2.6.5. Použití převodovky
 2.6.5.1. Manuální převodovky
 2.6.5.1.1.
 Musí být dodrženy pokyny pro řazení rychlostních stupňů specifikované v příloze B2. Vozidla zkoušená podle přílohy B8 musí při jízdě splňovat požadavky bodu 1.5 uvedené přílohy.
 2.6.5.1.2.
 Změna rychlostního stupně musí být zahájena a dokončena v rozmezí ±1,0 sekundy od předepsaného bodu řazení rychlostních stupňů.
 2.6.5.1.3.
 Spojka se sešlápne v rozmezí ±1,0 sekundy od předepsaného provozního bodu spojky.
 2.6.5.2. Automatické převodovky
 2.6.5.2.1.
 Po prvním použití řadicí páky se s ní v průběhu zkoušky již nesmí manipulovat. První zařazení se provede 1 sekundu před začátkem prvního zrychlení.
 2.6.5.2.2.
 Vozidla s automatickou převodovkou s manuálním režimem nesmí být zkoušena v manuálním režimu.
 2.6.6. Řidičem volitelné režimy
 2.6.6.1.
 Vozidla vybavená primárním režimem se zkouší v tomto režimu. Na žádost výrobce může být vozidlo alternativně zkoušeno s řidičem volitelným režimem v nejnepříznivější poloze pro emise CO2.
 Výrobce poskytne příslušnému orgánu doklady o tom, že existuje režim, který splňuje požadavky bodu 3.5.9 tohoto předpisu. Se souhlasem příslušného orgánu lze primární režim použít jako jediný režim pro stanovení normovaných emisí, emisí CO2 a spotřeby paliva.
 2.6.6.2.
 Pokud vozidlo nemá žádný primární režim, protože má dva nebo více konfigurovatelných startovacích režimů, zkouší se v rámci těchto konfigurovatelných startovacích režimů nejhorší režim z hlediska emisí CO2 a spotřeby paliva, který může být použit jako jediný režim pro stanovení normovaných emisí, emisí CO2 a spotřeby paliva.
 2.6.6.3.
 Pokud vozidlo nemá žádný primární režim nebo není-li požadovaný primární režim odsouhlasen příslušným orgánem jako primární režim nebo pokud dva nebo více konfigurovatelných startovacích režimů neexistuje, podrobí se vozidlo zkoušce na stanovení normovaných emisí, emisí CO2 a spotřeby paliva v nejlepším a nejhorším režimu. Nejlepší a nejhorší režim se určí pomocí poskytnutých podkladů týkajících se emisí CO2 a spotřeby paliva u všech režimů. Emise CO2 a spotřeba paliva musí být aritmetickým průměrem výsledků zkoušek u obou režimů. Výsledky zkoušek pro oba režimy


text:
se zaznamenají.
 Na žádost výrobce může být vozidlo alternativně zkoušeno s řidičem volitelným režimem v nejnepříznivější poloze pro emise CO2.
 2.6.6.4.
 Na základě technických podkladů poskytnutých výrobcem a se souhlasem příslušného orgánu se nevezmou v úvahu řidičem volitelné režimy určené pro velmi zvláštní omezené účely (např. režim údržby, režim nejnižšího rychlostního stupně). Zváží se všechny zbývající režimy používané pro jízdu směrem vpřed, přičemž mezní hodnoty normovaných emisí musí být splněny ve všech těchto režimech.
 2.6.6.5.
 Body 2.6.6.1 až 2.6.6.4 této přílohy se použijí na všechny systémy vozidla s řidičem volitelnými režimy, včetně těch, které nejsou specifické výhradně pro převodovku.
 2.6.7. Prohlášení zkoušky typu 1 za neplatnou a dokončení cyklu
 Pokud se motor neočekávaně zastaví, stabilizační zkouška nebo zkouška typu 1 se prohlásí za neplatnou.
 Po dokončení cyklu se motor vypne. Vozidlo nesmí být znovu nastartováno až do zahájení zkoušky, pro jejíž účely bylo stabilizováno.
 2.6.8. Požadované údaje, kontrola kvality
 2.6.8.1. Měření rychlosti
 Během stabilizace se rychlost měří v porovnání s časem nebo se získá ze systému záznamu dat při frekvenci nejméně 1 Hz, aby bylo možné vyhodnotit skutečnou jízdní rychlost.
 2.6.8.2. Ujetá vzdálenost
 Vzdálenost skutečně ujetá vozidlem se zaznamená pro každou fázi WLTC.
 2.6.8.3. Přípustné odchylky od křivky rychlosti
 U vozidel, která nemohou dosáhnout zrychlení a maximálních rychlostí požadovaných pro příslušný cyklus WLTC, je nutno plně sešlápnout plynový pedál až do okamžiku, kdy je znovu dosaženo požadované křivky rychlosti. Nedodržení průběhu křivky rychlosti za těchto okolností nečiní zkoušku neplatnou. Zaznamenají se odchylky od jízdního cyklu.
 2.6.8.3.1.
 Není-li v konkrétních bodech uvedeno jinak, jsou dovoleny následující odchylky mezi skutečnou rychlostí vozidla a předepsanou rychlostí příslušných zkušebních cyklů na základě jízdních událostí:
 2.6.8.3.1.1.
 Přípustná odchylka (1)
 a)
 horní mez: o 2,0 km/h vyšší než nejvyšší bod křivky v rozmezí ±5,0 sekundy od daného bodu v čase;
 b)
 dolní mez: o 2,0 km/h nižší než nejnižší bod křivky v rozmezí ±5,0 sekundy od daného času.
 2.6.8.3.1.2.
 Přípustná odchylka (2)
 a)
 horní mez: o 2,0 km/h vyšší než nejvyšší bod křivky v rozmezí ±1,0 sekundy od daného bodu v čase;
 b)
 dolní mez: o 2,0 km/h nižší než nejnižší bod křivky v rozmezí ±1,0 sekundy od daného času.
 i)
 Jsou dovoleny odchylky rychlosti větší než předepsané odchylky za předpokladu, že nejsou nikdy překročeny po dobu delší než 1 sekunda.
 ii)
 Během jednoho zkušebního cyklu nesmí nastat více než deset takových odchylek.
 2.6.8.3.1.3.
 Přípustná odchylka (3)
 IWR
 Pro úrovně 1A a 1B
 v rozmezí –2,0 až +4,0 procent;
 RMSSE
 Pro úroveň 1A
 méně než 1,3 km/h
 Pro úroveň 1B
 méně než 0,8 km/h
 2.6.8.3.1.4.
 Přípustná odchylka (4)
 IWR
 Pro úrovně 1A a 1B
 v rozmezí –2,0 až +4,0 procent;
 RMSSE
 Pro úroveň 1A
 méně než 1,3 km/h
 Pro úroveň 1B
 kritéria deklarovaná výrobcem, ale nesmí být větší než 1,3 km/h
 2.6.8.3.1.5.
 Indexy jízdní křivky IWR a RMSSE se vypočítají v souladu s požadavky bodu 7 přílohy B7.
 2.6.8.3.2.
 Provozní události vozidla a přípustné odchylky pro tyto události jsou tyto:
 Provoz vozidla
 Cyklus ohřátí pro nastavení dynamometru
 Stabilizace
 Zkouška měření parametrů výkonnosti po stabilizaci
 Přílohy B6


text:
a B8;
 zkoušky typu 1
 Přípustná odchylka (1)
 Přípustná odchylka (2)
 Přípustná odchylka (2) (*) a
 přípustná odchylka (3)
 Příloha C3:
 zkouška typu 4
 Přípustná odchylka (1)
 Přípustná odchylka (2)
 Přípustná odchylka (2) (*)
 Příloha C5, dodatek 1;
 prokazovací zkoušky OBD
 Přípustná odchylka (1)
 Přípustná odchylka (2)
 Přípustná odchylka (2) (*)
 Zkoušky shodnosti výroby
 Přípustná odchylka (1)
 Přípustná odchylka (2)
 Přípustná odchylka (2) (*) a
 přípustná odchylka (4)
 Odvození faktoru záběhu pro účely shodnosti výroby
 Přípustná odchylka (1)
 Přípustná odchylka (2)
 Přípustná odchylka (2) (*) a
 přípustná odchylka (3)
 Pokud je křivka rychlosti u kterékoli zkoušky mimo příslušný rozsah platnosti, považují se tyto jednotlivé zkoušky za neplatné.
 Obrázek A6/6 Přípustné odchylky od křivky rychlosti
 2.7. Odstavení vozidla
 2.7.1.
 Po stabilizaci a před zkoušením se zkušební vozidlo ponechá v prostoru, kde podmínky okolí odpovídají bodu 2.2.2.2 této přílohy.
 2.7.2.
 Vozidlo se odstaví na dobu minimálně šesti hodin a maximálně 36 hodin, přičemž kryt motorového prostoru může být otevřený, nebo zavřený. Pokud to nevylučují specifická ustanovení pro konkrétní vozidlo, lze je nuceným chlazením ochladit na teplotu, jež má být nastavena. Pokud se chlazení urychluje ventilátory, musí být ventilátory umístěny tak, aby bylo dosaženo maximálního ochlazení poháněcí soustavy, motoru a systému následného zpracování výfukových plynů homogenním způsobem.
 2.8. Zkouška emisí a spotřeby paliva (zkouška typu 1)
 2.8.1.
 Teplota ve zkušební komoře při zahájení zkoušky musí být v rozmezí ±3 °C od stanovené teploty 23 °C. Teplota oleje v motoru a chladicího média, pokud je použito, musí být v rozmezí ±2 °C od stanovené teploty 23 °C.
 2.8.2.
 Zkušební vozidlo se dotlačí na dynamometr.
 2.8.2.1.
 Hnací kola vozidla se umístí na dynamometr bez spuštění motoru.
 2.8.2.2.
 Tlaky v pneumatikách hnacích kol musí být nastaveny podle ustanovení bodu 2.4.5 této přílohy.
 2.8.2.3.
 Kryt motorového prostoru se zavře.
 2.8.2.4.
 Bezprostředně před spuštěním motoru se k výfuku (výfukům) vozidla připojí spojovací trubka pro výfukové plyny.
 2.8.2.5.
 Zkoušené vozidlo se umístí na vozidlový dynamometr podle bodů 7.3.3 až 7.3.3.1.4 přílohy B4.
 2.8.3.
 Nastartování hnacího ústrojí a jízda
 2.8.3.1.
 Postup nastartování hnacího ústrojí se zahájí prostřednictvím zařízení určeného k tomuto účelu podle pokynů výrobce.
 2.8.3.2.
 Jízda vozidla probíhá, jak je popsáno v bodech 2.6.4 až 2.6.8 této přílohy, v průběhu příslušného cyklu WLTC, jak je popsáno v příloze B1.
 2.8.4.
 Údaje o RCB se měří pro každou fázi WLTC podle definice v dodatku 2 k této příloze.
 2.8.5.
 Skutečná rychlost vozidla se měří s frekvencí měření 10 Hz a vypočtou se a vykážou indexy jízdní křivky popsané v bodě 7 přílohy B7.
 2.8.6.
 Tento bod se vztahuje pouze na úroveň 1A.
 Skutečná rychlost vozidla měřená s frekvencí měření 10 Hz spolu se skutečným časem se použije pro opravy výsledků CO2 vůči cílové rychlosti a vzdálenosti, jak jsou definovány v příloze B6b.
 2.9. Odběr vzorků plynných látek
 Vzorky plynných látek se odeberou do vaků a sloučeniny se analyzují na konci zkoušky nebo fáze zkoušky, nebo lze sloučeniny analyzovat průběžně a integrovat je za celý cyklus.
 2.9.1.
 Před každou zkouškou se provedou následující kroky:
 2.9.1.1.
 Vyčištěné a vyprázdněné vaky k jímání