text:
се използва всичко извършено до момента при промяна на предмета. За това ако се направи такова нещо то ще означава нов иск, съответно нов процес и ще се движат две отделни производства, макар и отразени в общ протокол. Съдът не преценява изменението на петитума – то винаги е допустимо ако не си изменя основанието.
 4. Промяна в страните. Допустимо е ищецът да смени първоначална страна в процеса (да промени себе си или ответника).
 4.1. Ищецът може да предяви иск към нов ответник или към първоначалния ищец да се присъедини още един. Щом ще се запазват извършените действия трябва да се иска съгласието на новата страна. Това е най-ясно при замяната на страна.
 4.2. Замяна на страна. Тук имаме няколко института: 1) предявяване на нов иск; 2) оттегляне или отказ от иск; 3) приемство в процеса. Условията на всички тези институти следва да бъдат спазени. Ако има замяна на първоначалния ответник с нов няма да е необходимо да искаме съгласие от първоначалния, защото ищецът се отказва от иска си срещу него. Ако новият ответник не е съгласен да бъде заменен искът ще се счита заведен от момента на подаване на исковата молба спрямо втория ответник, а не срещу първия и извършените действия няма да обвързват новия ответник, а ще трябва да бъдат извършени отново. Формалното присъединяване (в рамките на едно производство) е уредено в чл. 117, ал. 3: При условието на предходната алинея ищецът може да насочи иска си и срещу ответник, който не е съгласен да встъпи в делото и ал. 4: Във всяко положение на делото в първата инстанция ищецът може да привлече наред с първоначалния и друг ответник и без тяхното съгласие, а според ал. 5: В случаите по ал. 3 и 4 искът срещу новия ответник се смята предявен от деня, в който е постъпила в съда исковата молба срещу него. Смисълът на ал. 3 и 4 е избягването на нови държавни такси при грешка в ответника.
 Ищецът може да замени себе си напр. в хипотезата на чл. 121.
 5. До кога може да се прави изменение на иска – зависи от вида на изменението:
 5.1. До приключване на устните прения в първата инстанция при прибавяне или замяна на елемент. Това е така, за да се спази изискването за 3инстанционност по отношение на новия елемент. Поставя се въпроса дали при съгласие на новата страна не би ли могло изменението да се извърши и във въззивната инстанция. Правилото за триинстанционност е императивно, но от друга страна имаме диспозитивно начало в процеса. Съдебната практика се придържа към тезата, че не може да се пренебрегне императивното правило въпреки съгласието на страната. Според ТР 1/2000 г., т. 9: Пред въззивната инстанция не могат да се предявяват нови искове или да се изменя предявеният иск по страни, основание или петитум. Изменение на иска, изразяващо се в промяна размера на петитума му (увеличаване или намаляване) или вида, но не предмета на търсената защита (преминаване от установителен към осъдителен иск или обратно) е допустимо пред въззивния съд. не се счита за увеличаване на иска


text:
прибавянето на изтекли лихви или на събрани добиви след неговото предявяване - чл. 116, ал. 3 ГПК, но не е допустимо пред въззивния съд да се предяви искане за лихви и добиви предхождащи този момент. Според Валя Попова изменението е допустимо, когато не се променя предмета на делото.
 5.2.Ако проявната форма на изменението на иска е само десизиране на съда с част от първоначалния иск – десезирането е възможно докато процесът е висящ. Тук става дума за частично десезиращо действие.
 48. Съдебна спогодба – фактически състав и правни последици
 1. Общи бележки. Институтът е познат на почти всички правни системи. Известен е под наименованието – алтернативна възможност за уреждане на правни спорове – alternative dispute resolution. В редица текстове – 109, 124 и др. законът задължава съда да приканва страните към сключване на спогодба. Съдебната спогодба е предпочитания край на делото, който замества съдебното решение. Съдебната спогодба е сложен институт и като фактически състав и като правни последици.
 1.1. В теоретичен аспект съдебната спогодба се разглежда като материалноправен институт (спогодба по ЗЗД), като процесуалните особености не са съществени за нейния характер.
 1.2. Друго виждане я разглежда като процесуалноправен юридически факт, като се дава преимущество на това, че е институт на процеса – процесуален договор, а не материална спогодба. Според това виждане съдебната спогодба има процесуални последици и само съпътстващи материален ефект.
 1.3. Според господстващото разбиране съдебната спогодба се разглежда като сложен смесен фактически състав, в който все пак елементите запазват относителна самостоятелност и ако един елемент е опорочен това влияе на типичните му последици и не опорочава типичните последици на други елементи. Приема се, че ако процесуалният елемент е опорочен, съдебната спогодба няма да има процесуален ефект, но ако с материалния елемент всичко е наред, то това ще е извънсъдебна спогодба.
 1.4. Последното разбиране за същността на съдебната спогодба е, че тя е единен, но сложен фактически състав. Материалните и процесуалните елементи на този фактически състав са така неразривно свързани, така че който и от елементите да е опорочен не настъпва ефекта на спогодбата.
 2. Фактически състав на съдебната спогодба.
 2.1. Материалноправен договор за спогодба с характеристика по ЗЗД (чл. 365 – 367). Спогодбата е двустранен възмезден договор, с който страните по правен спор чрез взаимни отстъпки уреждат отношенията си. Това е специфичен материален юридически факт, доколкото договорът за спогодба е специален договор. Съдебна спогодба може да се сключи само по дела, по които предмет е материално право, с което страните могат да се разпореждат (не е допустима спогодба за делба на СИО, за разпределение на родителски права и задължения, за законност на стачка).
 2.2. Договорът трябва да е сключен в определена форма, по определен ред. Съдебната спогодба трябва да се сключи писмено в съдебно заседание, пред съда и да бъде инкорпорирана в съдебния протокол, който се подписва не само то председателя и секретаря на съда, но и от двете страни. Не бъде ли спазено някое от тези процесуални изисквания това ще опорочи и резултата от спогодбата, т.е. съдебна спогодба няма да има. Тези изисквания за форма не са необходими

type: other


text:
за извънсъдебната спогодба по ЗЗД.
 2.3. За да бъде валидна спогодбата като съдебна е необходимо да има утвърждаващо я съдебно определение – чл. 125: За всяка спогодба, която не противоречи на закона и на добрите нрави, се съставя протокол, който се одобрява от съда и се подписва от него и от страните. С това определение съдът не решава спора, а само санкционира валидността на сключения договор. Съдът преценява има ли договор, предметът му възможен ли е, спазени ли са изискванията за форма и ред, валидни ли са волеизявленията на страните. Преценката на съда е за законосъобразност. Определението, тъй като не отразява дейност по решаване на спора, а е специфичен охранителен акт на съда е второстепенно, а договорът е съществения елемент на спогодбата. Определението на съда обаче е актът, който създава възможност договорът между страните да породи последици. Ако по делото е встъпил прокурор според ал. 2 съдът одобрява спогодбата след като вземе неговото мнение.
 2.4. Във фактическия състав на съдебната спогодба се съдържат и паралелните искания на двете страни за десезиране на съда със спора.
 Това разбиране за елементите на фактическия състав дава основания за определени разсъждения:
 1) Страни по договора за спогодба могат да са само типичните главни страни, но не и процесуални субституенти. Валиден договор може да се сключи само от участниците в материалното правоотношение.
 2) По всички искове може да се сключи съдебна спогодба, на ако е по конститутивен иск тя ще визира това правоотношение, което е предмет на правната промяна целена с конститутивния иск.
 3. Последици от съдебната спогодба.
 3.1. Материални последици – типични за договора за спогодба.
 1) Чрез спогодбата се установяват и регулират съществуващи спорни материални отношения, между сключващите го страни, което може да съдържа разпоредителен елемент и спогодбата да има правопроменящо първоначалното правоотношение действие. По отношение на правата, ако се внася промяна в характера им тя не настъпва от сключването на спогодбата, а от юридическия факт, който е основание на спорното правоотношение. Правопроменящия ефект на спогодбата се свързва и действа в рамките на нейния декларативен ефект. Ако спогодбата е за облигационно отношение – дълг, тя не води до опрощаване или заместване в дълг.
 2) Спогодбата може сама да е юридически факт на други правоотношения, които са съпътстващи. Тъй като договорът е основния елемент от спогодбата, материалният ефект настъпва от договора, а охранителният акт на съда е condicio iuris, но не и правопораждащ факт.
 3.2. Процесуални последици:
 1) Съдебната спогодба има последици като на съдебно решение – чл. 125, ал. 3: Съдебната спогодба има значението на влязло в сила решение и не подлежи на обжалване пред по-горен съд. Основното и главното й качество е силата на пресъдено нещо. По осъдителен иск съдебната спогодба ще има и изпълнителна сила ако страните са се разбрали така. В този случай излиза, че силата на пресъдено нещо произлиза от материалния договор, като съдебното определение няма никакво значение. Това е най-съществения недостатък на материалната теория. Специално относно процесуалните последици определението трябва да има роля и значение. Според проф. Яновски силата на пресъдено нещо в тази хипотеза произтича от определението,


text:
което е съдебен акт.
 2) Ако съдебната спогодба има перфектно съдържание, т.е. фактическият й състав е изпълнен, то след нея неминуемо следва съдебно определение за прекратяване на делото. Това определение обаче не е идентично с определението за одобряване на спогодбата и не е елемент от фактическия й състав. То следва съдебната спогодба и констатира валидното й сключване.
 4. Порочна съдебна спогодба – всеки елемент от фактическия състав може да бъде опорочен. Тези пороци подлежат на атакуване по специфичния за всеки елемент способ.
 4.1. Договорът се атакува с иск – конститутивен (унищожаемост) или установителен (нищожност).
 4.2. Определението за одобряване на съдебната спогодба като охранителен акт се атакува по чл. 431, ал. 2 – специфичен ред за атакуване на охранителни актове.
 4.3. Определението за прекратяване на делото се обжалва с частна жалба.
 Ако определен елемент отпадне това води до заличаване на съдебната спогодбата като цяло. Ако е перфектен материалния договор, той може да продължи да се разглежда като валидно сключен договор за извънсъдебна спогодба.
 5. Проф. Сталев говори в учебника си за установителен договор, който е фигура близка до съдебната спогодба. Разликата между него и спогодбата е, че той по принцип не преурежда материални права, а е насочен единствено към установяване на действителното правно положение между страните. Такъв установителен договор ако бъде сключен в предписаните в чл. 125 ,ал. 1 ред и бъде потвърден от съда ще има последствията на съдебна спогодба.
 49. Спиране и прекратяване на производството по делото
 1. Общи бележки. Материята е уредена в глава ХVІ, чл. 182-185.
 2. Спиране на делото. Спирането е временно преустановяване на извършването на процесуални действия по висящо дело с възможност производството да бъде възобновено след отпадане на основанието за спиране. Спирането може да настъпи през всяка фаза на исковия процес до постановяване на решение При спирането е характерно, че извършените процесуални действия запазват значението си. С отпадането на основанието за спиране производството продължава развитието си, а не започва от начало. В периода на спирането е недопустимо извършването на процесуални действия от страна на съда и страните. Ако е извършено такова действие то е невалидно. За да е законосъобразно спирането е нужно да е настъпило някое от изброените в закона основания – чл. 182, ал. 1.
 2.1. Основанията изброени в чл. 182, ал. 2 могат да бъдат обединени в 3 основни групи:
 1) Основания, за които се твърди, че имат действие ex lege, т.е. спирането настъпва с настъпването на самото основание. Това разбиране се застъпва в теорията и в учебника на проф. Сталев. Съдебната практика приема, че в тази хипотеза спирането настъпва от акта на съда и това е определението за спиране, като съдът е обвързан да спре делото при наличие на съответно основание.
 а. Чл. 182, ал. 1, б. “б”: в случай на смърт на някоя от страните. В тази хипотеза се визират страни физически лица, но също ще е положението и при прекратяване на страна юридическо лице в случай на правоприемство. Производството спира по силата на закона независимо от това дали съдът е разбрал за настъпването на обстоятелството. Спирането се налага, за


text:
да се даде възможност на правоприемника да вземе участие в производството, защото ще имаме законово процесуално приемство. Ако се приеме, че приемството е настъпило в момента на смъртта или на прекратяването, то излиза че новото лице е придобило качеството страна, без да е нужно определение на съда, а определението е нужно, за да се даде възможност на новата страна да организира своята защита. Ако съдът не съобрази това и постанови решение, то ще е порочно и може да се атакува като неправилно от страната лишена от участие. Ако приемем, че приемството настъпва от определението на съда, ако производството продължи, решението ще е абсолютно недействително, защото производството ще е водено при липсваща страна.
 Законът предвижда различна процедура в зависимост от това дали е починал ищец или ответник. Ако е починал ищецът, то съдът ще следва служебно да издири наследниците му и да им връчи съдебните книжа. Ако е починал ответника обаче задължение на ищеца е да издири наследниците му и ако не го направи в 6месечен срок, съдът следва да прекрати производството. В този случай за ищецът остава възможността в един по-късен момент да предяви иск срещу наследниците, защото с прекратяване на делото спорът не е решен и няма сила на пресъдено нещо. Неиздирването на наследниците не е мълчалив отказ от иск – такъв не е допустим.
 б. Чл. 182, ал. 1, б. “в”: когато е нужно да се учреди настойничество или попечителство на някоя от страните. Настойничество или попечителство се учредяват в случаите, когато има пълно или ограничено запрещение. Самото поставяне на страната под запрещение е резултат от съдебен исков процес по специално производство по ГПК. Докато не влезе в сила решението по специалното производство не може да се постави страната под запрещение. Съдебната практика настоява, че докато не наложено запрещение, не може да се приеме, че е на лице основание за спиране. Проф. Сталев счита обаче, че дори когато има висящо производство за поставяне под запрещение е на лице основание за спиране на делото. Той счита, че делото трябва да се спре и когато законния представител на страната или нейния попечител почине или бъде отстранен от длъжност.
 в. Чл. 637, ал. 1 ТЗ: С откриване на производството по несъстоятелност се спират съдебните и арбитражните производства по имуществени граждански и търговски дела срещу длъжника. Длъжникът вече не може да участва в тези производства и се замества от синдика. Според изречение второ на същата разпоредба обаче: Тази разпоредба не се прилага, ако към датата на откриване на производството по несъстоятелност по друго дело, по което длъжникът е ответник, съдът е приел за съвместно разглеждане предявен от длъжника насрещен иск или направено от него възражение за прихващане.
 2) Основания за спиране по разпореждане на съдебен орган. Това са основания, при които съдът има право да прецени дали основанието за спиране е на лице – неговият акт е този, от който спирането настъпва. Съдебният акт за спирането е определение.
 а. Чл. 182, ал. 1, б. “г”: когато в същия или в друг съд се разглежда дело, решението по което ще има значение за


text:
правилното решаване на предявения иск; и б. “д”: когато при разглеждането на едно гражданско дело се разкрият престъпни обстоятелства, от установяването на които зависи изходът на гражданския спор. И двете хипотези визират случаи, в които е на лице преюдициален въпрос, от който зависи изхода на гражданското дело. Съдът трябва да съобрази становището на друг орган по този въпрос. Докато няма становище производството следва да бъде спряно. Преюдициалните въпроси могат са от всякакъв характер. Ако става дума за гражданско или административно дело спиране ще има само ако делото е висящо, ако няма висящо дело съдът инцидентно ще се произнесе по преюдициалния въпрос. Ако преюдициалният въпрос е престъпно обстоятелство, не е нужно да има висящо дело, а трябва съдът да спре производството и ако е нужно да сезира прокуратурата. Гражданският съд се произнася по наказателни въпроси само когато по тях не може да се води наказателно дело. Според т. 8 от ТР 1/2001 г.: Върховният касационен съд не може да постанови спиране на производството по чл. 182, б. "г" и "д" ГПК, тъй като пред него не могат да бъдат представени доказателства непредставени пред въззивната инстанция. Това решение на практика се критикува от проф. Сталев. Проф. Стамболиев обаче го поддържа и счита, че de lege ferenda основанията за спиране по б. “г” и “д” са ненужни.
 б. Случаи, когато има обжалване на определения по същото дело. Обжалването не води автоматично да спиране, но съдът може да прецени и да спре цялото дело.
 в. Спиране поради препирня за подведомственост – чл. 11, ал. 1. В този случай съдът е длъжен да спре делото.
 д. Чл. 182, ал. 1, б. “ж”: в случаите на чл. 13 от Закона за съдебната власт. Тук става дума за случая, когато при разглеждане на спора, съдът прецени, че трябва да приложи закон приет след новата Конституция, който по негово мнение е противоконституционен. В този случай съдът трябва да спре делото и да сезира органите, които могат да сезират конституционния съд. В практиката това положение се критикува, защото действията на съда не гарантират, че компетентните органи ще сезират КС. Така може да се стигне до отказ от правосъдие. За това е добре да се въведат срокове за сезиране, след които спирането не може да продължава.
 3) Спиране по волята на страните - чл. 182, ал. 1, б. “а”. Тук става дума за две съвпадащи волеизявления на страните до съда за спиране. Има ли такава воля на страните, без да се търсят мотивите за него съдът е длъжен да спре производството. Тук спирането става с определение, но съдът не преценява целесъобразност, а само наличието на воля. Според проф. Сталев и в тази хипотеза подобно на съдебната спогодба ако е встъпил прокурор се иска и неговото съгласие.
 2.2. Последици от спирането. Основната последица е забраната да се извършват съдопроизводствени действия и тяхната невалидност ако се извършат. По време на спирането на делото спират да текат всички процесуални срокове, които са започнали да текат преди това.
 Всяко дело след отпадане на основанието за спиране следва да бъде възобновено. Възобновяване означава подновяване на


text:
процесуалните действия по неговото развитие. Възобновяването се инициира от съда или от страните в зависимост от това по чия воля е настъпило спирането. Ако делото е спряно по преценка на съда то той ще следи за отпадане на обстоятелството. Ако делото е спряно по б. “а” и в 6месечен срок не се поиска възобновяването му се прекратява.
 2.3. Определението за спиране е от тези, които преграждат хода на делото и ако е порочно може да се обжалва с частна жалба, съдът, който го е постановил ако констатира грешка може сам да си го измени. Определението за възобновяване не прегражда хода на делото и не подлежи на обжалване. Ако определението за възобновяване е порочно, то неговата порочност ще се пренесе върху съдебното решение и самото то ще подлежи на контрол. Възможно е съдът да откаже възобновяване. Определението за отказ от възобновяване прегражда развитието на делото и попада в кръга на обжалваемите определения. С тази обжалваемост се гарантира хода на процеса и за това законът я допуска.
 3. Прекратяване на производството. Прекратяването е окончателно преустановяване на движението по гражданското дело с невъзможност то да приключи с решение по съществото на спора. Прекратяването е едно нетипично приключване на делото. Чрез него се преустановява възможността за извършване на по-нататъшни процесуални действия. Прекратяването води до обезсилване на извършеното по делото до този момент. Ако до прекратяване на висящността на процеса се стигне във въззивна инстанция това ще доведе и до обезсилване на постановеното в първа инстанция решение. Прекратяването може да настъпи във всяка фаза на процеса.
 3.1. Както и спирането така и прекратяването се дължи на определени основания, които се обособяват в 2 групи:
 1) Основания, които създават начална невъзможност делото да се развива – липса на положителна процесуална предпоставка или наличие на отрицателна. Процесуална пречка може да настъпи и в хода на процеса. Ако се даде срок за отстраняване на недостатъците пречката се счита за настъпила с изтичането на срока. Ако исковата молба е поправена и след изтичането на срока то не трябва да се стигне до прекратяване на делото. Ако обаче порокът е неотстраним във всички случаи се налага прекратяване.
 2) Обстоятелства, които правят процеса недопустим, въпреки че първоначално е бил допустим. Тези обстоятелства са свързани с отпадане на допустимостта свързано с десезиращите действия на страните – оттегляне, отказ и т.н. Специфичен способ за десезиране е сключването на съдебна спогодба.
 3) Проф. Сталев вижда и трета група основания – всички други случаи, напр.: смърт на страна по дело относно строго лични правоотношения; сливане на качествата ищец и ответник поради правоприемство; невъзобновяване на делото по чл. 184.
 На лице ли е някое от основанията за прекратяване на делото, съдът е длъжен да прогласи определение, след като изслуша и двете страни по делото. Определението за прекратяване на делото е най-типичния от преграждащите производството актове. То подлежи на обжалване с частна жалба. Като краен акт на процеса определението за прекратяване прилича на решение, защото не може да се изменя или отменя от съда, който го е постановил.
 3.2. Основанията визиращи начална или последваща пречка са абсолютна


text:
процесуална пречка да се стигне до съдебно решение и всичко извършено по делото се заличава. Единствено актът на съда по прекратяване на процеса не се заличава. Този акт е от кръга на определенията. Своеобразен акт за прекратяване е разпореждането на съда за връщане на исковата молба, тъй като производството не е започнало. Резултатът от това разпореждане обаче е същият – процесът не може да започне. Прекратяването пречи да се формира сила на пресъдено нещо (освен при отказ от иск или съдебна спогодба) за това е възможно да се предяви нов иск между същите страни по същото правоотношение.
 50. Порочни процесуални действия на съда и страните. Поправка на явна фактическа грешка, тълкуване на неясно решение, допълване на непълно решение
 1. Порочни процесуални действия на страните. Процесуалните действия на страните са порочни, когато не отговарят на изискванията, които процесуалния закон поставя за тяхната валидност. В зависимост дали става дума за порочни действия 1) по движението на делото или 2) приключващи делото правният режим е различен.
 1.1. Порочни процесуални действия на страните по движението на делото.
 1) Порочните процесуални действия на страните за разлика от правните сделки са винаги недействителни и съдът е длъжен да не ги взема предвид.
 2) За да не се затрудни защитата на страните по делото законът съчетава недействителността на порочните им процесуални действия с принципната им поправимост –чл. 25, ал. 2, чл. 100. Изводът е, че порочните процесуални действия на страните са недействителни докато не бъдат поправени в дадения от съда срок.
 3) Ако порочното действие не бъде поправено в дадения срок то става непоправимо и за да бъдат постигнати целените с него последици то ще трябва да се извърши повторно. Изключено е поправянето и повторното извършване на тези действия, чиято порочност се състои в пропускане на срок.
 4) Страната винаги може да оттегли свое порочно процесуално действие по движение на делото. Това прави и безпредметно да се атакуват тези процесуални действия. Ако порокът се състои в измама или насилие и от порочното действие на страната се стигне до неблагоприятно за нея съдебно решение то може да се отмени по чл. 231, б. “б”.
 1.2. Порочни процесуални действия, с които се слага край на процеса – оттегляне на иска, отказ от иск, съдебна спогодба. Правния режим на тези действия се приближава до този на порочните правни сделки.
 1) Не всеки техен порок е поправим, а само този, които е поправим при сделките, напр. не може да се поправи несключването на съдебна спогодба в необходимата форма, но може да се поправи сключването й от представител без представителна власт.
 2) Макар и да са опорочени тези действия не са свободно оттегляеми, след като съдът въз основа на тях е прекратил делото.
 3) Когато са засегнати от пороци на волята те могат да бъдат атакувани по исков ред. Ако са предприети без надлежна представителна власт или от процесуално недееспособен може се търси отмяната им по чл. 231, б. “е”.
 2. Порочни процесуални действия на съда.
 2.1. Порочни процесуални действия по движението на делото.
 1) Опорочено действие на съда по движението на


text:
делото (връчване на препис от исковата молба, призоваване, допускане на доказателства) не задължава съда да предприеме следващо действие. Това означава, че порочните действия на съда по движението на делото са недействителни.
 2) Порочните процесуални действия на съда са незаздравими. В зависимост от вида им те или трябва да се предприемат отново, ако са свързани с развитието на производството или да се отменят от самия съд ако са недопустими.
 3) Съдът е длъжен по свой почин да обезпечи законосъобразното развитие на исковия процес, като отстрани порочните си процесуални действия или ги замени с нови. В този смисъл е чл. 195, ал. 2: Определенията, които не турят край на делото, могат да бъдат изменявани или отменявани от същия съд вследствие изменение на обстоятелствата, грешка или опущение.
 4) Ако това не е станало и порокът не е бил отстранен той опорочава самото решение, което подлежи на обжалване или на атакуване по чл. 231. Само по изключение законът допуска атакуване на порочното процесуално действие.
 2.2. Порочни процесуални действия, с които се слага край на процеса. Основното съдебно постановление е съдебното решение. Проблемите на порочния съдебен исков процес са проблеми преди всичко на порочните съдебни решения. Основно има две групи порочни съдебни решения.
 1) Първата група е по-несъществената, при нея порокът не е резултат на порочна воля и се дава възможност той да бъде отстранен от самият съд, постановил решението. В тези решения става дума за порочно отразена воля. Има три възможни хипотези.
 а. Решение постановено при явна фактическа грешка. Това е случаят, когато съдът е извършил всички необходими процесуални действия, преценките на които е основал решението си са правилни, но при отразяване на становището му в диспозитива е на лице неточност – погрешно отразено име, сума и т.н. За това че грешката е фактическа може да се съди от съпоставка на решението и мотивите. Не са явна фактическа грешка нито невземането под внимание на опреден факт или обстоятелство, нито несъответствията между обявеното по чл. 190 решение и писмения текст. Тогава, когато става дума за неточно отразяване на становище, което съдът правилно и мотивирано е взел става дума за порочно отразяване. В този случай законът предвижда (чл. 192, ал. 2), че отстраняването на явната фактическа грешка се осъществява от съдията, който я е допуснал без ограничение във времето. Легитимирани да искат поправката са страните по делото, но тя може да бъде направена и по почин на съдията. Производството по поправяне на явна фактическа грешка се развива в открито съдебно заседание с призоваване на страните. Съдът постановява решение за поправка, което става част от поправяното решение. Ако самото решение за поправка има някакъв порок то може да се атакува като всяко друго. Влезе ли това решение в сила то става иманентна част от първото решение. За искане и осъществяване на такава поправка не е предвиден срок.
 б. Случаи на неясно постановено решение – много редки хипотези. Неясната воля на съда подлежи на тълкуване, защото е правилно формирана, което личи от мотивите. Тълкуването може да се отнася само до изявената вола на съда, но не и до


text:
нови факти. Легитимирани да искат тълкуване са страните по делото, но не и съда (според проф. Сталев тълкуване може да се иска и от прокурора). Това е авторитетно тълкуване, което има всеобща важимост. Уредбата на института е в чл. 194. Ако решението е осъдително срокът, в който може да се иска тълкуване е ограничен до изпълнението му. Производството по тълкуване се развива пред същия съд, който е постановил решението, в открито съдебно заседание. Тълкувателното решение е част от тълкуваното, но ако самото то е порочно може да е самостоятелен обект на атакуване с оглед на порока. Пример за порок на тълкувателното решение е случаят, когато тълкуваното решение е постановено от съдебен състав, а тълкувателното от единичен съдия.
 в. Непълно решение. За да има непълно решение трябва да има обособени части от предявения иск, за да има обособени части от самото решение, напр. съдът не се е произнесъл по един от обективно или субективно съединените искове. Според проф. Сталев в този случай имаме решение, което не обхваща целия спорен предмет. Това е възможно и когато няма произнасяне по част от спорното право или по допълнителни искания, свързани с главния спорен предмет. В този случай няма формирана воля – такава воля се формира от същия съд постановил решението чрез допълване на решението. Характерно е, че допълване имаме, когато непълнотата на решението може да се отстрани, без да се променя постановеното решение. Института е уреден в чл. 193. Производството се образува по почин на страните Допълването може да се иска в срок 30 дни от постановяване на решението, а ако те обявено неприсъствено – в срок 30 дни от съобщението. До изтичането на този срок се счита, че относно неразрешената част делото продължава да е висящо. Ако се пропусне 30дневния срок може да се внесе самостоятелен иск, но ще има нови такси и ще се изпуснато последиците от предявяването на иска.и се развива в открити заседания, толкова на брой колкото налага произнасянето. Допълващото решение може да се разглежда като относително самостоятелен акт – може да има връзка с допълненото, но може и да няма. Това ще се отрази при обжалването - ако между двете решения има връзка, атакуването на обуславящото ще повлияе на обусловеното.
 2) Втората и основна група порочни решения, са тези, при които порокът се състои в грешка при формиране на волята на съда или волята е формирана при неспазване на процесуалните правила. По смисъла на чл. 192, ал. 1 поправката на тези решения може да се извърши само от друг съд.
 51. Нищожни, недопустими и неправилни съдебни решения
 1. Общи бележки. Законът изрично формулира групите порочни съдебни решения. Те за 3: нищожни, недопустими и неправилни.
 2. Най-глобалният порок е този, който води до постановяване на нищожно решение. Нищожно е това решение, което не е валидно постановено, т.е. не отговаря на условията за валиден съдебен акт.
 2.1. Законът не предвижда изрично тези условия, но в теорията и практиката те са безспорни:
 1) Решения на невалиден орган, неправилно сформиран съдебен състав. Пример за тази хипотеза са решенията, постановени, когато някой член на


text:
състава е неправоспособен или от състав 1 съдия и двама съдебни заседатели, а не трима съдии.
 2) Решения, постановени при липса на компетентност. Пример е решение по гражданско дело изключено от подведомствеността на съда поради международен елемент или арбитражна клауза. Според проф. Сталев не са нищожни решенията, постановени в нарушение на подсъдността.
 3) Решения, които са постановени устно.
 4) Неподписаните решения също са невалидни според Постановление на ВС от 1985 г. Ако обаче поставянето на подпис е обективно невъзможно само се указва причината. Ако обаче някой член на съдебния състав откаже да подпише решението се поставя въпроса дали има решение въобще – според постановлението от 85 г. ако решението има подписите на съдиите формирали мнозинство то е валидно.
 5) Ако решението е абсолютно неясно, така че не подлежи на тълкуване.
 6) Ако решението предписва нещо несъвместимо с правовия ред.
 2.2. Нищожните съдебни решения не пораждат процесуални последици, но като формално съществуващи волеизявления те трябва да бъдат прогласени за нищожни. Способите за това са въззивно и касационно обжалване, установителен иск за нищожност (поради кратките срокове за обжалване), възражение за нищожност по повод друг спор по друг висящ процес.
 3. Недопустими решения – малка група. Това са решения постановени при липса или при ненадлежно упражняване на правото на иск, при последващо отпадане на правото на иск, както и решенията, излизащи извън рамките на поисканата защита. Всичко, което води до недопустимост на процеса води и до недопустимост на решението. Според проф. Стамболиев най-общо казано недопустими са онези решения, които са постановени от съда при нарушение на диспозитивното начало. Недопустимите съдебни решения са годни да породят правни последици подобно на унищожаемите сделки. Те обаче са порочни и подлежат на въззивно и касационно обжалване в рамките на съответните преклузивни срокове. Ако решението се констатира като недопустимо това води до обезсилването му от следващата инстанция, т.е. до отпадането му с обратна сила. Ако се пропусне преклузивния срок решението се валидира. Изключение от тази група са решенията постановени при липса на представителна власт, които се считат не за недопустими, а за неправилни.
 4. Неправилни решения – най-голямата група. Неправилни са тези решения, при които изводите на съда не отговарят на действителното състояние на материалните отношения (обективната истина). Ако се приеме принципа на формалната истина неправилно е решението, при което изводите на съда не следват от събраните по делото доказателства. Според доц. Мингова правилността следва да се извежда от компетентността на органа, който проверява редовността на решението. Тъй като въззивната инстанция е инстанция по същество и тя изследва обективни факти така както са се осъществили, може да кажем, че неправилно първоинстанционно решение е това, което не отразява обективната истина. Доколкото касационната инстанция не е по същество, а осъществява проверка и контрол, то неправилното въззивно решение е това, което не отговаря на събраните факти и доказателства по делото. Проф. Стамболиев споделя становището, че след 1997 г. не може да има общо понятие за неправилно решение и то трябва да се съобрази както с въззивното, така и с касационното производство. Според него неправилно е онова пъровоинстанционно решение, което противоречи на


text:
материалния закон след подвеждане на приетото за доказано чрез събрания в първоинстанционното и въззивното производство доказателствен материал. Определение за неправилно решение на въззивния съд може да се даде въз основа на касационните основания предвидени в чл. 218б, б. “в”.
 Макар и порочно, неправилното решение поражда всички правни последици и докато не бъде отменено по реда на обжалването или на извънредния способ отмяна то е действително. Решението при липса на процесуална легитимация е неправилно, защото отмяната му може да се поиска само от засегната страна – ненадлежно представлявания.
 5. Особено положение сред порочните решения според проф. Сталев има решението по симулативен процес. То е двояко опорочено, защото от една страна е плод на злоупотреба с правото на иск и същевременно е неправилно. Решението по симулативен процес не е нищожно, а законът го обявява и за неатакуемо между страните. То обаче може да се атакува от трети лица било по 233, ал. 2 или да заведат нов иск, който да разкрие действителното правно положениие.
 52. Обжалване на решения – понятие и видове.
 1. Понятие. Обжалването на решенията е способ за атакуване на съдебно решение, което страда от пороци на формирането на съдебната воля и представлява пренасяне на спора пред по-висша инстанция, за да се гарантира влизането в сила на законосъобразен и правилен съдебен акт. Тава е и крайната цел на всяко обжалване, т.е то е способ за атакуване на порочни невлезли в сила актове.
 2. Видове обжалване. Крайна цел на обжалването може да се постигне по два основни начина, като и днес съществуват два вида обжалване – въззивно и контролно-отменително.
 2.1. Въззивно обжалване. При него спора, гражданското дело се разглежда от още една инстанция по същество. Това е възможност за втората инстанция пак да разгледа спора като първа и да се произнесе с решение. Въззивната дейност има същите процесуалните характеристики като първоинстанционната. Самият спор се подлага на второ решаване, като целта е съдебното решение по спора да е перфектно. За това въззивното обжалване се нарича втора първа инстанция. Повторното разглеждане обаче не означава, че се дублира дейността на първата инстанция, а че се дава възможност на съда сам да формира своето вътрешно убеждение и да постанови решение. Въззивното обжалване не е повторение, а продължение на дейността по решаване на спора. “Втора първа инстанция” означава – същата по характер дейност като на първата инстанция. Предметът на делото пред въззивната инстанция е самият материалноправен спор, т.е. същия като на първата инстанция. Това продължение на съдебната дейност пред втора инстанция може да съществува в 2 вида: пълно/същинско и ограничено/несъщинско.
 1) Пълното въззивно обжалване – исторически е възникнало първо (във Френското и Белгийското законодателство). Основната отличителна черта при него е възможността пред въззивната инстанция да се сочат за първи път нови факти и обстоятелства. Тази възможност в различните правни системи е уредена по различен начин. Тази възможност в различните правни системи е уредена по различен начин. Първоначално във Франция тази възможност е почти неограничена, възможно е да се изтъкват:
 а. Нововъзникнали факти – факти, релевантни за спора сред приключване на първата инстанция.
 б. Новооткрити факти –


text:
факти, които са съществували или са били релевантни по време на първоинстанционното разглеждане на делото, но по обективни, независещи от страната, причини не са били обект на разглеждане.
 в. Факти, които въпреки че са съществували и са били релевантни и страната е могла да ги посочи, но поради свое виновно поведение тя не е посочила.
 Тази широта е създал твърде много проблеми и за това в някои системи се наблюдава ограничение за сочене на нови факти – Германия и Италия. Ограничението е насочено към 3тата група факти и се смята за нормална санкция. Това ограничение обаче не внася промяна в характера на обжалването, което остава пълно. Всичко казано до тук се отнася и за новите доказателства.
 2) Ограничено въззивно обжалване – типичен пример е Австрия. Пред въззивната инстанция е недопустимо представянето на нови факти и обстоятелства. Спорът се разглежда на базата на събраното от първата инстанция.
 2.2. Контролно-отменително обжалване. Характерно за него е, че основната задача на съответната съдебна инстанция е не да разглежда сама спора и да прави преценка на фактите и доказателствата, да проконтролира доколко предишната инстанция по същество е решила спора правилно и законосъобразно. Тази проверка се извършва на базата на изрично предвидени основания, които обобщават групите пороци, от които може да страда съдебния акт. Контролно-отменителното обжалване основно съществува в 3 вида: 1) касационно; 2) ревизионно и 3) контролно-отменително обжалване по модела на съветското законодателство.
 1) Касационно обжалване – типичен представител Франция. При касационното обжалване преди всичко се осъществява проверка и контрол, продиктувани от идеята за защита на законността, а не на страните по спора. За това и днес във Франция касацията е извънинстанционен способ за контрол – обжалването става с молба, а не с касационна жалба. Основните групи основания за проверка и отмяна са: 1) грешка в прилагането на материалния закон и 2) грешка в прилагането на процесуалния закон. Касационната инстанция не може да излезе извън рамките на пороците, посочени от страната, дори и тя да открие друг порок това е без значение. Типично за касационната инстанция е, че тя почти винаги, когато се констатира, че решението е порочно го отменя и връща делото на инстанция по същество, за да може тя да го разгледа и реши.
 2) Ревизионно обжалване – исторически, то възниква по-късно. Целта при него е освен да се брани законността да се защитят и интересите на страните. Ревизионната инстанция е част от инстанционния път за решаване на делото. Ревизионната жалба се подава от заинтересованата страна. При ревизионното обжалване се разширява обсега на проверката. Ревизионната инстанция проверява не само дали е спазен процесуалния и материалния закон, но и обосноваността на решението, т.е. дали фактическите изводи на съда отговарят на логическите и фактическите закономерности. Ревизионната инстанция разполага с възможността обжалвания акт да бъде отменен. Тя не е абсолютно ограничена от пороците, които страната е посочила. При определени пороци проверката може да се осъществи и служебно – например при неправилно приложение на материалния закон. Възможно е след отмяната на порочното решение сам ревизионният съд да реши спора по същество, а не да върне делото. В


text:
дейността на ревизионната инстанция се наблюдават две фази:
 а. Проверка и контрол – ако решението е перфектно то се потвърждава, ако е порочно или връща делото или
 б. Разглеждане по същество и се произнася.
 Типични системи на ревизионно обжалване – Германия и Австрия. У нас до голяма степен е ревизионно обжалването. В почти всички касационни системи има елементи типични за ревизионното обжалване.
 3) Обжалване по съветски образец – България до 1997 г. Най-типичното е, че то е характерно за двуинстанционните системи. Контролно-отменителната инстанция е призвана да има и въззивни функции. Тази система се характеризира с широки възможности за проверка, сочене на нови факти и решаване на делото по същество. От създаването на Конституцията от 1991 г. и на чл. 15 от ЗСВ в България категорично се очертава 3инстанционна система.
 53. Въззивно обжалване на решенията. Право на въззивно обжалване. Образуване на въззивно производство – проверка за допустимост.
 1. У нас имаме пълно въззивно обжалване.
 1.1. Предмет на въззивното обжалване – всички първоинстнационни решения без оглед на съда, който ги е постановил, т.е. всички решения на РС и всички решения на ОС по делата, които са му родово подсъдни и той е бил първа инстанция са годен предмет на въззивно обжалване. Изключение до 2001 г. е бил чл. 18 отм. от ЗУКТС.
 1.2. Кой е компетентния съд по въззивното обжалване – чл. 196, ал. 1: Решенията на районните съдилища подлежат на въззивно обжалване пред окръжните съдилища, а решенията на окръжните съдилища като първа инстанция - пред съответния апелативен съд. Принципът е, че е компетентен следващия по степен съд на съда, постановил първоинстанционното решение. У нас прескачане на степени съдилища няма. Ако е сгрешена подсъдността и дело подсъдно на ОС се гледа и реши от РС, въззивното обжалване ще е пред ОС, а не пред АС.
 2. За да може да се развие въззивното обжалване трябва да бъде надлежно упражнено правото на въззивно обжалване. Правото на въззивно обжалване е аналогично на правото на иск. То е най-общо правната възможност на лицето с предявяване на въззивна жалба да образува въззивно производство и да предизвика осъществяването на въззивна дейност от компетентния съд.
 2.1. Правото на въззивна жалба има 2 основни предпоставки:
 1) Правен интерес – на лице е, когато има порочен правен акт, т.е. когато се твърди, че първоинстанционното решение е нищожно, недопустимо или неправилно. Правен интерес съществува за лицето, за което първоинстанционното решение е неблагоприятно. Съответно правен интерес няма този, в чиято полза е постановено първоинстанционното решение. Това е така обаче само за неправилните решения. Всяка страна може да атакува решение, за което твърди, че е нищожно или недопустимо. Според т. 18 на ТР 1/2000 г.: Страната не може да обжалва само мотивите на решението, когато то я удовлетворява като резултат.
 2) Процесуална легитимация:
 а. Страните по делото, тези които са конституирани като такива пред първата инстанция. Процесуално легитимирана е както главната типична страна, така и главната нетипична страна (процесуалния субституент). Освен главните и подпомагащите страни са легитимирани да обжалват (както встъпилото, така и привлеченото лице).
 б. Лицата, които не са имали качеството страна


text:
пред първата инстанция, но са имали право да се конституират като страна, напр. необходим другар на някоя от главните страни по делото.
 в. Лицата, които ще бъдат обвързани от силата на съдебното решение и които имат призната от закона възможност да участват в делото.
 Предварителен отказ от право на обжалване е недействителен – чл. 203, ал. 2.
 2.2. Правото на въззивно обжалване има две фази, както и правото на иск.
 1) То възниква в един момент и до образуването на въззивното производство се намира в латентната фаза от съществуването си. Латетната фаза е ограничена с преклузивен срок 14 дни. Ако в този срок правото не се динамизира с подаване на въззивна жалба то се погасява – чл. 197. Началото на срока е моментът, в който на страната е било съобщено за постановеното от първата инстанция решение. Ако решението е било обявено в съдебно заседание срокът тече от този момент, ако страната не е присъствала в съдебно заседание или решението е обявено по-късно, срокът за обжалване тече от дата на съобщението, че решението с мотивите е изготвено.
 2) Ако в преклузивния срок правото на въззивно обжалване бъде реализиран с подаването на жалба до компетентния съд, то започва динамичната фаза от съществуването си. Тази фаза продължава докато е висящо въззивното производство и приключва с постановяването на въззивно решение. В този период правото на въззивно обжалване се развива постъпателно – то е сложно право, състоящо се от последователно възникващи правомощия на жалбоподателя. Всяко едно от тези правомощия се осъществя със съответни процесуални действия.
 Правото на въззивно обжалване е процесуално по характер и има за адресат въззивния съд. С подаването на жалбата в процеса се вкарва и правото на другата страна, което има същите характеристики. Според. доц. Мингова правото на въззивно обжалване е самостоятелно процесуално право, а не елемент от правото на иск. Вярно е, че страната, която има право на искова защита и го е упражнила пред първа инстанция има и право на въззивно обжалване и в този смисъл последното е фаза от развитието на правото на иск. Ако първоинстанционното решение е недопустимо то е постановено без право на иск, за да се коригира това решение е необходимо обжалване, което обаче няма да почива на правото на иск. Право на въззивно обжалване може да се използва и когато право на иск не съществува.
 3. Образуване на въззивното производство – чрез писмена въззивна жалба със съдържание и форма, които законът определя в чл. 198-199 (има препращане към изискванията за исковата молба).
 3.1. Жалбата се подава до компетентния апелативен съд, чрез съответния първоинстанционен съд, който също има определени правомощия по жалбата. Основното съдържание на въззивната жалба е посочването на пороците, които съдържа първоинстанционното решение. Всяко порочно решение, нищожно, недопустимо или неправилно, подлежи на въззивно обжалване. Всеки един порок, който е причина за порочността на такова решение е годно основание за въззивно обжалване. По отношение на неправилните решения, за да се установи неправилността са важни причините, които могат да бъдат:
 1) правилно изяснена фактическа обстановка, подведена под неправилен закон или под правилния закон, който не е


text:
приложен правилно;
 2) неверни фактически изводи поради това, че:
 а. съдът може да е допуснал грешка в прилагането на процесуалните правила (напр. трябвало е да допусне до разпит свидетел, който обаче той е счел за недопустим);
 б. не всички релевантни факти и не всички допустими доказателства са обсъдени – в този случай решението е неправилно, защото е постановено при непълнота на фактическия и доказателствения материал;
 в. те необосновани поради това, че са направени без съда да приложи логическите или опитните правила, които следва да приложи.
 Всички тези пороци, които дават основание да се предположи, че правните изводи са неверни са основание за въззивно обжалване и на тях страната трябва да се позове.
 3.2. Според т. 2 от ТР 1/2000 г.: Препис от въззивната жалба се представя само за противната страна, а не и за необжалвалите другари на въззивника, с които той се намира на една и съща страна на процесуалното правоотношение. Въззивният съд служебно конституира като страна в производството необходимите другари на обжалващия и е длъжен да съобщи на необжалвалите обикновени другари за образуваното производство, за да бъдат конституирани като страна по него, ако желаят да се присъединят към въззивната жалба.
 3.3. Законът изисква пороците и новите обстоятелства или доказателства да се посочат в жалбата. Поставя се въпроса какво ще стане ако те не се посочат. Ако жалбата не отговаря на законовите изисквания тя се остава без движение с разпореждане, след като се провери от едноличен съдия. Това се прави винаги. Ако пороците са поправими се дава се дава 7дневен срок за поправянето им. Ако пороците не са поправи съдията постановява ново разпореждане за връщане на въззивната жалба, което подлежи на обжалване с частна жалба. Ако порокът е непоправим, напр. изтекъл е срока за обжалване, първоинстанционния съд направо връща жалбата. ВКС в т. 4 на ТР No1/2000 г. определи, че непосочването на доказателства или нови обстоятелства не е основание за оставането на въззивната жалба без движение, порокът ще се поправи в самия ход на въззивното производство. Подаването на жалбата да първоинстанционния съд цели действия по допускането и едва след това действията продължават. В т. 5 на същото решение се казва: Ако оплакването във въззивната жалба е за неправилност на обжалваното решение поради непълнота на събраните при постановяването му доказателства, но в нея не се сочат новите доказателства или не се представят посочените писмени, тази нейна нередовност не е основание за оставянето й без движение и нейното връщане по чл. 200, ал. 1, б. "б" ГПК.
 3.4. Първоинстанционния съд следва да изпрати копие от въззивната жалба и документите към нея до насрещната страна, на която се дава срок за отговор. В 7дневен срок тя може да направи възражения срещу жалбата и да посочени доказателства в тяхна подкрепа като представи тези от тях, които са писмени. След изтичането на този срок независимо дали има отговор или не въззивната жалба и делото се изпращат на компетентния въззивен съд. Въззивният съд при насрочването на делото не е длъжен да се съобрази с изискването на чл. 41, ал. 6, т.е. той трябва да призовава страните


text:
за всяко заседание.
 3.4. Ефект от подаване на въззивната жалба:
 1) Суспенсивен ефект – въззивната жалба препятства първоинстанционното решение да влезе в сила.
 2) Изпращането на жалбата до по-горния съд има и деволутивен (пренасящ ефект). Това означава, че втората инстанция има право да се поизнесе по делото.
 54. Разглеждане на въззивната жалба от втората инстанция. Решение на въззивния съд по жалбата
 1. Първите действия на въззивната инстанция са по допустимостта на жалбата. Ако прецени, че въззивната жалба е недопустима, съдът се произнася с определение. Това определение няма да е за връщане на жалбата, а ще е за оставянето й без разглеждане. Това определение подлежи на обжалване пред касационна инстанция. Ако жалбата е допустима започва разглеждането й по същество като основният въпрос е дали тя е основателна.
 2. Въззивната инстанция не може да почне да разглежда спора, когато решението на първата инстанция е нищожно или недопустимо, тъй като въззивният съд трябва да е втора инстанция. Въззивният съд трябва да провери дали решението е валидно (чл. 209, ал. 2) и ако не е спира до там. Дори страната да не се позове на нищожност, съдът сам следи служебно, нищожността може да бъде предявена и чрез възражение или по исков ред. Ако се установи такъв порок съдът дължи решение, прогласяващо нищожността – това е установително решение, което само установява нищожността. За развитието на делото има значение характера на нищожността:
 1) ако нищожността е обусловена от нищожен състав на първоинстанционния съд, делото се връща в първа инстанция и се гледа от действителен състав;
 2) ако нищожността на делото е пълна въззивния съд следва да прекрати делото.
 3. Ако решението е валидно следва да се разгледа дали е допустимо – чл. 209, ал. 1. Ако ищецът няма право на иск той няма да има право и на въззивна жалба. Въззивния съд проверява дали са на лице основанията за недопустимост на решението. Ако решението е недопустимо съдът следа да го обезсили. Какво става с делото зависи от порока:
 1) ако ищецът е нелегитимен делото ще се прекрати, ако е нелегитимен ответника се дава възможност на ищеца намери легитимен пред първоинстанционния съд;
 2) ако делото е неподсъдно го изпраща на компетентния първоинстанционен съд;
 3) ако е разгледан непредявен иск – делото се връща на първоинстанционния съд за произнасяне по предявения иск.
 4. След като се провери решението следва да се премине към изследване на обстоятелствата и документите по делото. У нас въззивното обжалване е пълно и пред въззивната инстанция могат да се представят нови факти и обстоятелства – нововъзникнали, новооткрити и непредявени (санкцията за последните е молба по чл. 65, ал.1). Въззивния съд може в закрито заседание да прецени дали да допусне доказателствата или не. Нови доказателства могат да се сочат докато делото е висящо в този смисъл т. 6 на ТР 1/2000 г. Въззивната инстанция се опира на дейността на първата инстанция, за която черпи сведения само от протоколите по делото. Въззивната инстанция не събира отново всички доказателства, т.е. тя не повтаря първоинстанционната дейност, а я продължава. Само ако прецени, че е нужно повторно събиране на


text:
някой доказателства тя го постановява.
 5. Разглеждането на делото става в открито заседание – заседанията всъщност са първо и второ. Въззивната инстанция трябва да събере всички доказателства, да направи изводи от тях и да намери приложимия закон, за да постанови решение. Няма значение какъв е извода на въззивния съд той дължи решение със самостоятелни мотиви. Чл. 208, ал. 1 е неточен: Въззивният съд в състав от трима съдии разглежда жалбата в открито заседание, събира доказателства, изслушва страните и оставя в сила или отменя изцяло или частично постановеното решение. Ако отмени решението, съдът решава делото по същество. От този текст може да се направи извод, че съдът има 3 възможности:
 5.1. Да установи, че решението е правилно, а подадена срещу него жалба е неоснователна. В този случай той оставя първоинстанционното решение в сила. В този случай няма ново решение с нов диспозитив, а просто съдът казва “отхвърля жалбата”. В този случай става дума за сложен фактически състав – решението на първата инстанция + потвърждаващото решение на втората инстанция. Решението на въззивната инстанция остава в пространството и подлежи на касационно обжалване.
 5.2. Да установи, че решението на първоинстанционния съд е изцяло неправилно. В този случай, когато изводите между първата и втората инстанция са различни въззивния съд постановява друго решение. Това решение ще е единственото решение по делото и от него ще произтичат последиците, присъщи на решението по искови дела.
 5.3. Да установи, че решението на въззивния съд е частично правилно. За частта, която е правилна въззивния съд ще постъпи съобразно първата изложена хипотеза, а за частта, която е неправилна – съобразно втората.
 Казаното до тук води до извода, че при неправилно решение делото не може да се върне в първоинстанционния съд.
 С чл. 208, ал. 2 изрично е въведено положението, че не може с обжалването на решението да се стигне до резултат във вреда на обжалващия. Това е така само в случаите, когато няма насрещна въззивна жалба, напр. в случая, когато искът е уважен частично до определен размер и ищецът е подал иск за неуважената част, без да има жалба от ответника.
 6. Изпълнителна сила на осъдителните решения на въззивния съд и защитата срещу нея. След реформата на ГПК от 1999 г. невлезлите в сила осъдителни решения на въззивната инстанция са обявени за изпълнителни основания – чл. 237, б. “а”. За това и чл. 218б, ал. 2 разпорежда, че подадената срещу осъдителното решение на въззивния съд касационна жалба не спира изпълнението му. Тази изпълнителна сила обаче е основание за някои въпроси:
 6.1. Осъдителните решения на въззивния съд могат да бъдат:
 1) осъдително решение на първоинстанционния съд и решение на въззивния, което отхвърля жалбата срещу него;
 2) самостоятелно решение на въззивния съд, с което се уважава осъдителен иск, отхвърлен от първата инстанция.
 6.2. И в двете хипотези ответника може да атакува решението на въззивния съд и да поиска от ВКС да спре изпълнението му като процедурата е уредена в чл. 218б, ал. 3-6.
 6.3. Ако в резултат на касационното обжалване се стигне до отхвърляне на осъдителния иск от ВКС или от съответния въззивен


text:
съд, където делото е върнато за ново разглеждане, спряното принудително изпълнение следва да се прекрати. Ако пък принудителното изпълнение не е било спряно и е приключило проф. Сталев счита, че трябва по аналогия да се приложи чл. 241, ал. 3 и да се издаде обратен изпълнителен лист.
 7. Отклонения от типичното развитие на въззивното производство.
 7.1. Ако е имало субективно съединяване на искове – другарство, твърде е възможно въззивната жалба да е от единия другар или срещу единия другар. Поради идентичността на положението на необходимите другари, жалбата подадена от един или срещу един от тях важи и за останалите и те се конституират като страни по делото. При обикновеното другарство важи диспозитивното начало – чл. 204: Всеки от другарите по делото може, не по-късно от първото заседание във втората инстанция, да се присъедини към жалбата, подадена от неговия съищец или съответник. Присъединяването става чрез подаване на писмена молба с преписи от нея за противната страна. Присъединяването не е обвързано от срока за жалбата, това е специално процесуално правомощие на обикновените другари. Ако те го упражнят преди края на първото заседание във втората инстанция те се конституират като страни. Ако не се присъединят решението по делото не се отнася за тях (може да търсят промяна по извънредни способи). По аналогия правилото за присъединяване може да се използва и от подпомагащата страна.
 Според чл. 206, ал. 2, изр. 1: Съдът отменя решението и по отношение на необжалвалите другари на жалбоподателя. Това правило може да се приложи и спрямо неприсъединилите се другари. Ако обаче отмяната се дължи на лични възражения на обжалвалия другар, следва да се приеме, че правилото на чл. 206 ще важи само спрямо необходимите, а не и обикновените другари, когато отмяната на решението на засяга установяването по общи факти. Според т. 16 ТР 1/2000 г.: Обжалваното решение не може да се отмени по отношение на обикновените другари на въззиваемия срещу които не е изрично насочена жалбата - чл. 196, ал. 2, пр. 2 ГПК.
 7.2. При обективно съединени искове водещо е диспозитивното начало. Ако жалбата засяга един от исковете, то обжалването не засяга решението по необжалваните искове. Ако решението по главния иск е обжалвано това ще засегне и евентуалния иск. Чл. 206, ал. 2, изр . 2 казва: При отмяна на решението по главния иск се възстановява висящността и по евентуално съединените с него искове, по които първоинстанционният съд не се е произнесъл. В този случай делото не се връща на първа инстанция, защото първоинстанционната дейност и по евентуалния иск е извършена, но липсва крайния акт – т. 14 от ТР. При кумулативното съединяване на исковете важи диспозитивното правило – обжалването на решението по единия иск не засяга необжалваните решения по другите (за тях остават извънредните основания по чл. 231). В останалите хипотези на съединяване при обжалването на един иск не се засягат останалите.
 7.3. Пред въззивния съд не се допускат действия по промяна на иска, защото така би се ограничела двуинстанционноста. Могат да се правят възражения за давност, право на задържане и др. Не може обаче да се прави


text:
възражение за прихващане във въззивната инстанция, когато насрещното вземане е спорно – такова е и становището на ВКС. Ако насрещното вземане не е спорно е възможно прихващане и във въззивната инстанция.
 7.4. Прекратяване на въззивното производство. Може да се стигне до него било на основания типични за прекратяване и на първоинстанционното производство, така и на специфично основание.
 1) Обши основания – смърт на страна, сливане между страни по делото, оттегляне или отказ от иска, съдебна спогодба. В тези случаи се прекратява целия процес и се обезсилва постановеното пред първата инстанция решение.
 2) Чл. 203, ал. 1: При всяко положение на делото страната може да оттегли изцяло или отчасти подадената жалба. В този случай съгласието на противната страна не е необходимо. Оттеглянето на въззивната жалба прекратява само въззивното производство и то в рамките на оттеглянето.
 8. Правилото на чл. 211: Доколкото няма особени правила за производството пред въззивната инстанция, прилагат се съответно правилата за производството пред първата инстанция, ясно показва, че втората инстанция е по същество и не е повторение на първата.
 55. Касационно обжалване на решенията. Право на касационна жалба. Образуване на касационното производство - проверка за допустимост
 Касационното обжалване (КО) спада към контролно-отменителните производства за атакуване на порочни решения. Почти никоя правна система не познава КО в чист вид - съдържа елементи на ревизионното обжалване.
 1. Предмет на обжалването:
 1.1. Правилото е, че на КО подлежат само въззивни съдебни решения, т.е. първоинстанционни решения, които не са обжалвани пред въззивна инстанция, съгласно чл. 219 са влезли в сила и не могат да се атакуват по касационен ред. Изключения няма, но е възможно да се предвиди КО на първоинстанционни решения, ако по някакви съображения се приеме, че въззивното обжалване може да бъде пропуснато.
 1.2. Дали всички въззивни решения подлежат на КО. Правилото е, че всички въззивни решения подлежат на КО ако законът не предвижда изключения. Такива изключения са предвидени в закон (не само в ГПК). Основните изключения са в ГПК, чл. 218а. Могат да се направят следните изводи:
 1) Като въззивна инстанция могат да функционират две степени съдилища: ОС (за първа инстанция РС) и АС (за първа инстанция ОС). Изключенията са и за двете групи решения, но повечето са за въззивните решения на ОС.
 а. Въззивни решения на ОС - б. “а”:
 - Решения по искове за издръжка - от социални съображения е преценено, че бързината е по-ценна от триинстанционността.
 - Решения по брачни искове (независимо от вида на брачния иск и вида на решението - уважава или отхвърля) - съображенията са подобни: голяма стабилност на брачната връзка и затова трябва да има по-бързи решения.
 - Решения по искове с цена до 1000 лв. (предвижда се промяна - за 5000 лв, за парични вземания по търговски дела и по-голяма сума) - не визира всички искове с парична цена, а само за парични вземания (при тях има равенство между стойността на интереса и цената на иска). Размерът на претендираната мораторна лихва е от значение само ако тя се претендира отделно от вземането, за което се дължи. Съображението е по-ниският имуществен интерес.
 б.


text:
Решения на АС - с последните изменения в ЗУКТС в б. “б” въззивните решения на АС по искове за обявяване на незаконност на стачка не подлежат на КО. Отново съображението е по-голяма бързина при уреждане на тези въпроси.
 2) Кои решения на въззивната инстанция подлежат на обжалване.
 а. Решения по същество. Това са два вида решения: 1) решения, които изместват решението на първоинстанционния съд; 2) решения, които подвърждават решението. Всички решения по същество подлежат на КО (без изключения).
 б. Решения за обявяване на нищожност на първоинстанционното решение, без да има произнасяне по същество, и решения за обезсилване като недопустимо на първоинстанционното решение - и теорията, и практиката приемат, че тези решения са обект на КО. Не само решенията по съществото на правния спор, а всички решения на въззивната инстанция подлежат на КО. Когато втората група решения на въззивната инстанция (контролните решения - не по същество) подлежат на КО, има ли значение дали са свързани с прекратяване на делото или с връщане на делото за ново разглеждане в първа инстанция.
 - Първоначално според теорията и практиката само тези, които прекратяват производството, подлежат на КО, тъй като това е единственият път за отстраняване на порока.
 - По-спорно беше за свързаните с връщане на делото за ново разглеждане - напр. ако се приеме, че първоинстанционното решение е нищожно поради незаконен (неправилно формиран) състав, но ако този състав е редовен, се стига до ново разглеждане на едно редовно дело - за да не се допусне това, трябва да има КО.
 Всички видове въззивни решения с оглед на съдържанието си подлежат на КО.
 2. Компетентен съд.
 2.1. Според Конституцията и ЗСВ единствената компетентна инстанция по касационни дела е ВКС - няма значение какъв е рангът на съда, постановил обжалвания акт. КО е централизирано - пред най-висшия по степен съд.
 2.2. Освен това този съд освен чисто правосъдните си функции има и неправосъдни функции - обобщаване на практиката по тълкуване и прилагане на закона със задължителна за по-долните съдилища сила. Затова трябва да бъде обща касационната инстанция (касационните функции да са на ВКС), за да може ВКС да осъществява и тези други функции.
 Правят се опити да се изземат част от касационните правомощия на ВКС, тъй като е твърде натоварен, и да се прехвърлят към апелативните съдилища. Това няма конституционна опора.
 3. Право на касационно обжалване.
 3.1. Право на КО.
 1) Това е публично, процесуално, сложно, динамично развиващо се право, което принадлежи на определени легитимирани субекти и има за адресат ВКС, което се реализира чрез постановяване на решение от този съд с цел да се гарантира влизането в сила на един безпорочен съдебен акт.
 2) Това право се родее по характера си с правото на иск и с правото на въззивно обжалване, но има самостоятелен характер - не може да се разглежда като част от правото на искова защита. Фактът, че недопустимото съдебно решение подлежи на КО, означава, че това право принадлежи и на лице, което няма право на иск.
 3.2. Това право трябва да се реализира в определени времеви граници - законът предвижда 30-дневен срок


text:
за подаване на касационна жалба.
 1) Срокът е преклузивен - с неподаване на жалба в този срок правото на КО се погасява.
 2) Срокът тече от съобщаването на страните, че въззивното решение с мотивите е изготвено (ако обявяването му е било неприсъствено - не в съдебно заседание).
 3) Ако в този срок жалба бъде подадена, правото на КО влиза във фаза на развитие и се погасява с постановяване на касационното решение.
 3.3. Процесуална легитимация.
 1) Легитимирани са страните във въззивното производство - главни типични и главни нетипични, подпомагащи (също са обвързани от силата на решението). Това са лицата, които ще бъдат обвързани от силата на съдебния акт и при това законът им е признавал правото на участие като страни в производството.
 2) За да имат право на КО, тези лица трябва да имат интерес, а интересът произтича от наличието на порочно решение, неизгодно за съответния легитимиран субект.
 4. Касационна жалба.
 4.1. Подаването на касационната жалба се осъществява чрез въззивния съд (постановил обжалваното решение), но има за адресат ВКС.
 4.2. Има препращане относно изискванията за форма и съдържание към правилата в чл. 218в, ал. 2 и сл. към чл. 198 - изискванията към формата и съдържанието на касационната жалба са същите като при въззивното обжалване.
 1) Не се изисква само прилагането на нови доказателства, тъй като КО не може да има поради непълнота на фактите или доказателствата.
 2) Важно е посочването на касационните основания - свързани са с видовете пороци, от които може да е засегнат актът.
 4.3. Въззивният съд, чрез който се подава касационната жалба, има правомощия да преценява допустимост и редовност. Произнася се еднолично, в закрито заседание с разпореждане. Ако жалбата не отговаря на посочените изисквания, въззивния съд дава 7дневен срок да се поправят пороците. Ако това не се направи или е изпуснат срока за подаването й ще има разпореждане за връщане на касационната жалба като недопустима, което подлежи на обжалване пред ВКС (прегражда пътя на производството.
 4.4. Ефект на касационната жалба. Редовно подадената касационна жалба има двата ефекта:
 1) Суспензивен - пречи на въззивното решение да влезе в сила. Поражда се със самото подаване на жалбата.
 2) Деволутативен - пренася делото пред касационния съд, възникване на правомощията на ВКС по жалбата. Поражда се с изпращане на жалбата до ВКС. До изпращането трябва да се изпрати препис на другата страна, за да отговори.
 4.5. След като приеме жалбата, съдът изпраща препис от нея с приложенията на другата страна, която в 14-дневен срок от получаването й може да даде писмен отговор, след което независимо дали е постъпил отговор или не делото заедно с жалбата и отговора се изпраща на Върховния касационен съд.


text:
600 млн. USD преки чуждестранни инвестиции по линия на приватизацията ще постъпят в България през тази година. Това сочи прогнозата на АЧИ за периода до 2005 г., разработена въз основа на средните очаквания за развитие на приватизационния процес в сферата на естествените монополи или големите сделки. Най-силна от гледна точка на приватизационните постъпления ще бъде 2001 г. След 2003 г. приватизационните приходи ще намалеят чувствително, прогнозират още от АЧИ, като отчитат отсъствието на регионален риск и наличието на интеграционен фактор - поканата за преговори с ЕС. След една година проектите в сектора на енергетиката ще станат каналът за навлизане на най-значителни чужди инвестиции в България, преценяват експертите. Поради взривния характер на развитие на информационните технологии е възможно инвестиционните вложения в този сектор да надхвърлят прогнозируемите. 60 млн. USD преки чуждестранни инвестиции в телекомуникациите през тази година и 100 млн. USD през следващата очакват от АЧИ.
 Източник: Пари (04.01.2000)
 600 хил. USD оборотни средства ще вложи порт Варна в реконструкция на вълнолома тази година, обяви изпълнителният директор на дружеството Стоян Щумпф. Сумата е включена в инвестиционната програма на пристанището, която трябва да бъде одобрена от Министерството на транспорта. Досега този вид приходи постъпваха директно в държавния бюджет. От 1 януари обаче четирите регионални звена на пристанищната администрация имат право да изискат по 35% от общо събраните средства от такси за собствени нужди, ако разполагат с одобрена инвестиционна програма, уточни Щумпф.
 ЗАПОВЕД No ПР-63-Г от 20 декември 1999 г. На основание чл. 3, ал. 1, т. 1 ЗППДОбП във връзка с чл. 2, ал. 1 от ПМС No 155 от 1992 г. отменям Заповед No ПР-63 от 1999 г. (ДВ, бр. 66 от 1999 г.) за откриване процедура за приватизация на "Институт по воден транспорт" - ЕООД, Варна, и Заповед No ПР-63-В от 1999 г. за определяне техниката на продажба на "Институт по воден транспорт" - ЕООД, Варна (ДВ, бр. 94 от 1999 г.). Министър: В. Краус
 Източник: Държавен вестник (14.01.2000)
 Пристанище Варна е приключило 1999 г. с 482 хил. лв. чиста печалба, обяви изпълнителният директор на фирмата Стоян Щумпф. Положителният финансов резултат е с около 30% повече от реализирания през 1998 г. Портът е обработил 4 652 000 тона товари, от които 840 хил. тона са били зърнени. Оттеглянето на ДЕУ, която е осигурявала 5% от оборота, е компенсирано с привличането на нови клиенти и повишаването на потоците от експертни товари от девненските заводи, с които пристанището влиза в смесени фирми.
 Източник: Пари (14.03.2000)
 Пристанище Варна е приключило 1999 г. с 482 хил. лв. чиста печалба, обяви вчера изпълнителният директор на фирмата Стоян Щумпф. Положителният финансов резултат е с около 30% повече от реализирания през 1998 г. Портът е обработил 4 652 000 тона товари, от които 840 хил. тона са били зърнени. Оттеглянето на ДЕУ, която е осигурявала 5% от оборота, е компенсирано с привличането на нови клиенти и повишаването на потоците от експертни товари от девненските заводи, с които пристанището влиза в смесени фирми. Солидни приходи се очакват от обработката на 40 000 т тръби за строежа на нов


text:
магистрален газопровод до Турция. Фирмата вносител е декларирала и допълнителен обем за внос на голямо количество релси за Македония, уточни Щумпф. Според него през 2000 г. товарооборотът на порт Варна ще се повиши с 30%. До 2 седмици портът ще подпише договор с Италчементе за джойнт-венчър по ремонта на терминала за цимент във Варна-запад. Това ще е второто смесено дружество след учреденото преди месец АД с Юнион Миниер и Ойл танкинг. Тазгодишните планове на порта предвиждат избор на фирма за строеж на зърнен терминал. 3 фирми са проявили интерес към проекта - Луи Драйфус, Гленкор и израелска компания, чието име още се пази в тайна. До месец Министерството на транспорта трябва да подбере печелившата оферта.
 Убийството на пристанищния шеф Васил Митев през 1996 г. извади на показ тайни сделки. Дни след извършването на неразкритото още поръчково убийство на директора на „Пристанищен комплекс" Васил Митев през януари 1996 г. стана известно, че той е имал същия ден важна среща с директора на жп район – Русе, Георги Костов. Темата на разговора е била новата тарифа за превоз на стоките по БДЖ от пристанище Русе до пристанище Варна. Целта на тарифата е да се направи конкурентен трафикът по канала Рейн – Майн – Дунав през Русе за Варна, а не през Румъния до Кюстенджа или Украйна. Това убийство, сочено като първото на държавен чиновник дотогава, показва, че борбата на икономическите групировки по времето на правителството на Жан Виденов за преразпределение и контрол на стратегическите направления за търговия и транспорт е стигнала точката на кипене. Русенското пристанище като притегателен център на интереси даде повод да се съставят различни версии за причините, довели до това престъпление. Една от тях беше свързана с фериботната война по Дунав. Основните конкуренти на русенското пристанище бяха румънската фирма „Мука" и българската „Комко" на Боби Божилов-Бец. Жестоката борба кой да извършва превозите между двата бряга се водеше с размахване на пистолети и умишлени корабни катастрофи. Някои обвиняваха Васил Митев, че е сключил неизгоден за „Комко" договор в полза на „Мука" за правото на ползване на пристанищните съоръжения. Месечната печалба на „Мука" се изчисляваше на 75 хил. долара от фериботната връзка между Русе и Гюргево. Зад действията на двете фирми бързо се откроиха и политическите интереси и това наложи в края на август 1995 г. срещата на министрите на транспорта на България и Румъния в Букурещ. Двете страни признаха фирмите за национални превозвачи, които трябва да извършват курсовете на реципрочна основа.
 Източник: Демокрация (23.03.2000)
 Американската агенция за икономическо развитие отпуска на България 1,2 млн. щ. долара за покупка на транспортна техника на Главно управление пътища, БДЖ и Варненското пристанище.
 Източник: 24 часа (12.04.2000)
 Съветът на директорите на "Ойлтанкинг България" - АД, Девня, на основание чл. 223 ТЗ свиква редовно общо събрание на акционерите на дружеството на 14.VI.2000 г. в 9 ч. в София, ул. Персенк 73, ет. 8, ап. 26, при следния дневен ред и проект на решения: 1. приемане на доклада на дипломирания експерт-счетоводител за 1999 г. и на годишния счетоводен отчет и баланс на дружеството за 1999 г.,


text:
заверени от дипломирания експерт-счетоводител; проект на решение - ОС приема доклада на дипломирания експерт-счетоводител за 1999 г. и годишния счетоводен отчет и баланс на дружеството за 1999 г., заверени от дипломирания експерт-счетоводител; 2. освобождаване от отговорност на членовете на съвета на директорите за дейността им през 1999 г.; проект на решение - ОС освобождава от отговорност членовете на съвета на директорите за дейността им през 1999 г.; 3. избиране на дипломиран експерт-счетоводител за 2000 г.; проект на решение - ОС избира г-н Марий Апостолов от "Грант Торнтън" (Grant Thornton), бул. Витоша 42, София 1000, за дипломиран експерт-счетоводител за 2000 г.; 4. промяна на броя на членовете на съвета на директорите; проект на решение - ОС приема, че съветът на директорите ще се състои от 6 членове; 5. избор на нов член на съвета на директорите - представител на акционера "Пристанище Варна" - ЕАД; проект на решение - ОС избира г-н Стоян Щумпф - изпълнителен директор на "Пристанище Варна" - ЕАД, за член на съвета на директорите на дружеството; 6. разни. Всички акционери с право на глас се поканват да участват в общото събрание чрез техните упълномощени представители. При липса на кворум на основание чл. 227 ТЗ събранието ще се проведе същия ден в 11 ч., на същото място и при същия дневен ред.
 Източник: Държавен вестник (02.05.2000)
 Шест нови терминала ще бъдат построени в пристанище Варна до 2005 година. Това съобщи шефът на пристанището Стоян Щумпф. В терминала за химикали, който вече се изгражда съвместно с Ойл танкинг, ще бъдат вложени 93 млн. германски марки. До средата на юни ще бъде регистрирано и смесено дружество със собственика на Девня цимент - Италчименте, за кей на стойност 7 млн. щ. долара. Към строителството на зърнен терминал интерес пък проявяват 3 израелски фирми, добави Шумпф.
 Източник: Стандарт (07.06.2000)
 С 30 на сто да се вдигне товарооборотът за тази година очакват в Пристанище Варна - ЕАД, съобщи изпълнителният директор Стоян Щумпф. Финансово-икономическите резултати за първите 6 месеца на 2000 г. показват 2 345 000 тона обработени товари, което е със 194 000 тона повече /или 9 на сто/ спрямо същия период на миналата година. Приходите са увеличени с 6 на сто, а разходите са намалени с 20 на сто. Счетоводната печалба е 1 974 000 лв., а остатъчната печалба - 1 809 000 лв. По думите на г-н Щумпф увеличението на товарооборота се очаква от основните товари като цимент, торове, клинкер, сода, въглища, благодарение на гъвкавостта спрямо големи товародатели като девненските химически заводи. От тази година има и нови товари като тръби за газопровода. Възобновени са превозите на гранит от Южна Африка за Сърбия, по един-два кораба на три месеца. Обработват се товари като желязо, руди, меден концентрат. В пристанище Варна очакват износа на зърно да бъде колкото миналогодишния, готови са да поемат общо 800 000 тона. За първи път от години насам варненските докери вече товарят ечемик, който досега е минавал през Бургас. Продължава отделянето и раздържавяването на дейности от пристанището. Извън търговското дружество вече са пилотската дейност, столовото хранене. Портовият флот


text:
като дъщерна структура е в процедура за окончателното му отделяне, за да бъде раздържавен, каза още изпълнителният директор. Ако докерските групи поискат тази дейност да бъде приватизирана, също могат да бъдат отделени, но в рамките на пристанище Варна има работа и пари за сегашния състав от 1768 души персонал. Средната работна заплата е 383 лева, възнаграждението се доближава до 500 лв. , каза Стоян Щумпф.
 Източник: БТА (18.07.2000)
 Агенцията за търговия и развитие на САЩ досега е финансирала български транспортни проекти за 8 831 070 долара по Инициативата за развитие на Южните Балкани. Правителството на САЩ по тази инициатива финансира проекти за подобряване на инфраструктурни обекти в България, Македония и Албания, каза днес пред журналисти министърът на транспорта и съобщенията Антони Славински. 12 транспортни проекта са изпълняват с отпуснатите на българската държава средства. Те са за подобряване на инфраструктурата на пристанището във Варна, железопътната мрежа и прелези на БДЖ, регионалната пътна инфраструктура. Изпълняват се и проекти и за оборудване на мобилни пътни лаборатории за изследване на пътните настилки, както и техническо-икономически проучвания за изграждане на обходни пътища.
 Източник: Демокрация (03.08.2000)
 Варненският окръжен съд на основание чл. 6 във връзка с чл. 231, ал. 3 ТЗ и § 5 ЗДЛ с решение от 5.V.2000 г. по ф. д. No 6382/94 вписа промени за "Леспорт" - ЕАД: деноминира капитала на 103 612 лв., разпределен в 103 612 поименни акции по 1 лв.; вписа увеличение на капитала от 103 612 лв. на 1 036 120 лв., разпределен в 103 612 поименни акции по 10 лв.; вписа нов устав на "Леспорт" - ЕАД; дружеството ще се представлява и управлява от Галина Кръстева Пешева и Фридрих Георгиев Катцер заедно и поотделно.
 Източник: Държавен вестник (08.08.2000)
 15 234 тона пшеница от новата реколта са изнесени от пристанище Балчик за Украйна и Грузия. Още 6361 т са отпътували за Румъния чрез жп вагони, съобщиха от митница Добрич. Направен е износ на 3100 т ечемик. Реализираният износ е нищожен за възможностите на Добричка област, коментират търговци. Това е пшеницата на двама арендатори. Износът е ограничен, защото липсва адекватна цена за зърното. Експорт на пшеница се прави на 170-175 лв./т, а в Румъния тя се изкупува на 280-290 лв. В момента е започнала подготовка за износ на още 20 000-30 000 т пшеница. Международните фирми Монсанто, Луи Драйфус и Гленкор изкупуват зърно на цена 198 лв. без ДДС, франко пристанище Варна, срещу стари задължения на стопаните за горива и препарати. От митницата съобщиха още, че износът на царевица е спрял от началото на жътвата на пшеницата. Досега страната са напуснали 54 780 т царевица. Според търговците е смешно в момента да се говори за експорт на тази култура, защото тя липсва в страната. На вътрешния пазар царевицата се изкупува на 250 лв./т. Заради сушата високата цена ще се запази и износът й ще стартира на не по-малко от 170 лв./т. Въпреки слабата реколта от слънчоглед житарите прогнозират експорт на семе. Изкупуването на слънчогледа ще започне на минимална цена от 300 лв. и ще стигне 320-330 лв./т. На тези стойности


text:
се очаква да започне и износът.
 Източник: Пари (16.08.2000)
 Варненският окръжен съд на основание чл. 6 във връзка с чл. 231, ал. 3 ТЗ с решение от 22.VI.2000 г. по ф.д. No 2592/99 вписа в регистъра за търговски дружества промяна за "Ойлтанкинг - България" - АД: вписа за член на съвета на директорите Стоян Оскар Щумпф - изпълнителен директор на "Пристанище Варна" - ЕАД.
 Американски компании проявяват интерес към строежа на втори Дунав-мост при Видин - Калафат, съобщи министърът на транспорта и съобщенията Антони Славински при завръщането си от Филаделфия вчера. Там той участва в международна конференция за енергийните и транспортните проекти в Югоизточна Европа. Сред фирмите е и гигантът "Бехтел", посочи Славински. Американски инвеститори са проявили интерес също да изграждат карго-терминали на порт Варна, Бургас, както и да участват в разширението на столичното летище. На конференцията Славински е представил проекти за изграждането на международно товарно пристанище Бургас и за разширението на Околовръстния път на София, чиято стойност се изчислява на $100 млн. $30 млн. ще осигури Американската агенция за търговия и развитие за предпроектното проучване на порта, поясни Славински. Агенцията за приватизация ще подпише през тази седмица нов договор с посредника Дойче банк за посредничество за продажбата на БТК, съобщиха междувременно източници от работната група по сделката. Славински вчера отрече да се е срещал с представители на посредника на път за САЩ. Минах през Рим, а не през Лондон, каза той. Представители на Дойче банк пристигат в понеделник.
 Източник: Стандарт (18.09.2000)
 Варненският окръжен съд на основание чл. 6 във връзка с чл. 119, ал. 2 ТЗ с решение от 20.X.2000 г. по ф.д. No 312/94 вписа промяна за "Институт по воден транспорт" - ЕООД: увеличава капитала от 5000 лв. на 90 000 лв.
 Пристанище Варна-запад подобри в края на миналата седмица собствен рекорд, недостиган от 10 ноември 1989 година насам - само за един ден са обработени близо 50 000 тона товари. Цифрата останала непозната за отчетите на пристанището в годините на демокрацията до края на 2000 година. Надяваме се това да стане нещо обичайно за порта, споделиха от ръководството на дружеството. Сега стремежът е до края на годината товарооборотът да достигне 6 млн. тона, но реалната цифра е между 5,6 и 5,8 млн. тона. За десетмесечието на последната година на ХХ век пристанище Варна отчита 4 625 000 тона товари, което е със 738 000 лева повече от целия миналогодишен оборот. Товарите, минали през дружеството миналата годинаq са 4,6 млн. тона, а през 1998 година - 4,3 млн. тона. С последните обработени товари пристанищата Балчик и Варна-запад са изпълнили бизнесзадачата с два месеца предсрочно, похвалиха се от порта.
 Източник: Черно море (04.12.2000)
 Дивидент в размер на 1.2 млн. лв. ще получи Министерството на транспорта и съобщенията от пристанище Варна за 2000 г., обяви изпълнителният му директор Стоян Щумпф. Очакваните приходи за 2000 г. са в размер на 32 470 000 лв. Поради големите инвестиции в инфраструктура брутната печалба ще е 4.215 млн. лв. Това е с 13% повече от финансовия резултат през 1999 г., който беше 880 хил.


text:
лв. Близо 30 компании кандидатстват за концесии на 35-те кея във варненското пристанище, съобщи Щумпф. Зад част от фирмите стояли по 1-2 души без реален капитал, по-голямата част били кипърски офшорки. До лятото на 2001 г. терминалите на ТЕЦ Варна и Балчик ще бъдат отдадени на частни фирми. Срокът на концесията е 35 години. До лятото на следващата година ще приключи и строителство на кей за течни химикали в порт Варна-запад. Инвеститор е немската компания Ойлтанкинг, като досега германците са вложили 10 млн. USD в проекта. Ойлтанкинг бе единствената компания, която получи държавно разрешение за създаване на смесено дружество с порта.
 Източник: Пари (20.12.2000)
 Стартира система за контрол на трафика по варненското крайбрежие до март 2001 г. Проектът е консултиран и частично финансиран от Холандия. След включването на системата администрацията ще може да следи детайлно всички параметри на влизащите и излизащите от Варненския залив плавателни съдове. Базата данни ще включва обема и вида на товарите, направлението на кораба, броя на екипажа му и скоростта.
 Източник: Пари (21.12.2000)
 Между 3 и 3.5 млн. лв. е очакваната брутна печалба на пристанище Варна за 2000 г., съобщиха от пристанищния комплекс. Пристанището значително е увеличило печалбите си спрямо миналата година. Товарооборотът на порта е нараснал с близо 30% спрямо м. г. Като негатив се отчитат единствено двойно намалелите количества зърно, които са изнесени през тази година от пристанищния комплекс. Очакваше се т. г. да се обработят 1 млн. тона зърнени товари, но досега през порта са минали по-малко от предвидените количества. Ръководството на пристанището предполага, че поради търговски интереси част от количествата се задържат в страната, за да се изнесат през следващата година.
 Трето гражданско отделение Трето гражданско отделение, 01424/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 3177/99 по описа на Софийски градски съд, подадена от Сашо Данов Маринов чрез адвокат Дора Христова Асенова, София, ул. Алабин 33, кантора 246, срещу "Шератон София Балкан" - АД, чрез гл. юрисконсулт Й. Тодорова, София, пл. Света Неделя 5. Трето гражданско отделение, 01425/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 788/99 по описа на Софийски градски съд, подадена от "Петрол" - АД, чрез директора Минчо Вълков Георгиев, София, ул. Цар Симеон 172, срещу Антония Недялкова Методиева, Перник, ул. Граово 40. Трето гражданско отделение, 01426/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 2700/98 по описа на Софийски градски съд, подадена от Антоан Делков Ланджев, София, ж.к. Люлин, бл. 120, вх. Б, ап. 43, срещу "Груп" - ЕООД, София, ул. Иван Вазов 13. Трето гражданско отделение, 01432/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 2095/99 по описа на Окръжен съд Пловдив, подадена от Мария Иванова Паскалева чрез адвокат Славчо Димитров Караманов, Пловдив, ул. Захари Стоянов 76; "Целхарт" - АД, гр. Стамболийски, чрез адвокат Петър Борисов, Пловдив, бул. Марица 88, вх. Б, ет. 1. Трето гражданско отделение, 01434/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 371/99 по описа на Окръжен съд Шумен, подадена от Атанаска Русева Русева чрез адвокат Недялка Миланова, Шумен, ул. Съединение 68а, ет. 1, ап. 4, срещу "Хранителни стоки" - ЕАД, чрез


text:
адвокат Жана Йончева, Шумен. Трето гражданско отделение, 01435/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 1468/99 по описа на Окръжен съд Велико Търново, подадена от НК "БДЖ" - Поделение за товарни превози, гр. Мездра, срещу Любен Тодоров Иванов, Видин, ж.к. Химик, бл. 25, вх. В, ап. 8. Трето гражданско отделение, 01436/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 671/99 по описа на Апелативен съд Варна, подадена от "Телекомплект" - ЕАД, чрез изпълнителния директор Младен Стефанов Стефанов, София, бул. Тотлебен 69 - 73; Величко Димитров Величков чрез адвокат Владимир Денчев Калудов, Варна, ул. Съборни 10. Трето гражданско отделение, 01437/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 229/2000 по описа на Окръжен съд София, подадена от Веселин Стойчев Карапанчев чрез адвокат Любен Василев, гр. Самоков, ул. Подридна 22, срещу Община - гр. Самоков. Трето гражданско отделение, 01438/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 1114/99 по описа на Апелативен съд Пловдив, подадена от Банка "Хеброс" - АД, чрез пълномощника Любка Раева, Пловдив, бул. Цар Борис Трети Обединител 37, срещу Регионална дирекция на Министерството на вътрешните работи, Пловдив; Иван Георгиев Лапков, Пловдив, ул. Бугариево 16. Трето гражданско отделение, 01439/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 1053/99 по описа на Апелативен съд Пловдив, подадена от "Информационни носители" - АД чрез адвокат Румен Цветанов Петков, Пазарджик, кв. Драгор, срещу Регионална дирекция на вътрешните работи, Пазарджик, пл. Съединение 3; Йордан Иванов Кръстев, Пазарджик, ул. Г. Раковски 7, ап. 37. Трето гражданско отделение, 01440/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 124/2000 по описа на Окръжен съд София, подадена от СОУ "Хр. Ясенов" - правоприемник на НУ "Св. св. Кирил и Методий", гр. Етрополе, бул. Руски 69, срещу Мария Илиева Филева, гр. Етрополе, ул. Н. Михайлов 24. Трето гражданско отделение, 01442/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 94/2000 по описа на Окръжен съд Кюстендил, подадена от Божко Николов Тенев, Кюстендил, кв. Герена, бл. 156, вх. Б, ап. 45, срещу "Велбъжд" - АД, Кюстендил. Трето гражданско отделение, 01443/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 68/2000 по описа на Апелативен съд Варна, подадена от "Монтажи-Варна" - АД, чрез изпълнителния директор Георги Николов Хекимов, Варна, бул. Христо Ботев 8, срещу Евдокия Александрова Цветкова, Варна, ж.к. Владиславово, бл. 408, вх. 10, ап. 41; Людмил Мирчев Табачки, Варна, ж.к. Владиславово, бл. 408, вх. 10, ап. 41; Александър Мирчев Табачки, Варна, ж.к. Владиславово, бл. 408, вх. 10, ап. 41. Трето гражданско отделение, 01444/2000 по касационна жалба срещу решението по гр. дело 530/99 по описа на Окръжен съд Варна, подадена от "Пристанище Варна" - ЕАД чрез изпълнителния директор Стоян Оскар Щумпф, Варна, пл. Славейков 1, срещу Мариана Василева Михайлова, Варна, кв. Аспарухово, бл. 5, вх. Б, ап. 22.
 Източник: Държавен вестник (22.12.2000)


text:
дело 1938/2010г.
 29 юни 2010г.
 Административен съд – Варна спря предварителното изпълнение на Заповед на Областен управител-Варна, с която Колежът по туризъм трябва да напусне сградата на Музикалното училище.
 Днес, съдебен състав на Административен съд – Варна, определи, че постъпилото искане на Икономически университет, за спиране на Заповед NoРД-10-7706-158/07.06.2010 на Областен управител – Варна е основателно и следва да бъде уважено.
 В Заповедта на Областният управител се твърди, че имота на ул. „Стефан Караджа” No 34 е собственост на Средно училище по изкуствата „Добри Христов”, а част от имота се владее от Колежа по туризъм към Икономически университет, без правно основание и това налага изземването на имота на 19 юли 2010г.
 С оглед на значителните вреди, които биха настъпили за Висшето учебно заведение, във връзка с предстоящата кандидат-студентска кампания, съдът определи, че спира предварителното изпълнение на заповедта на Областен управител – Варна, до окончателното решение на спора.
 admin на June 29 2010 11:54:32 · 0 Коментари · 639 Прочита ·
 адм.дело 1827/2010 прекратено
 В рамките на днешния ден Административен съд-Варна определи, че сигналът от Комисията по закона за предотвратяване на конфликт на интереси в Общински съвет Аврен, по който беше образувано административно дело е редно да се изпрати за произнасяне първо по подведомственост на сезирания орган – Областен управител Варна.
 Съдът намира, че делото следва да бъде прекратено, поради факта, че не е сезиран по предвидения в АПК начин.
 admin на June 11 2010 13:26:10 · 0 Коментари · 667 Прочита ·
 адм.дело 1827/2010
 Административен съд-Варна ще гледа второ дело по Закона за предотвратяване и разкриване на конфликт на интереси.
 Делото е образувано по искане от Комисията по закона за предотвратяване на конфликт на интереси в Общинския съвет Аврен.
 Членове на Комисията докладват за нарушения, извършени от общинските съветници Ф.Ф., Р.А., М.А., К.Л., С.К., които засягат ремонти на сгради общинска собственост, както и транспортни превози по поръчка на общинската администрация.
 Припомняме, че през м.Май съдът наложи глоба в размер на 1000 лв., за неподаване на декларация за конфликт на интереси, на общински съветник от Общински съвет Белослав.
 admin на June 11 2010 11:00:42 · 0 Коментари · 696 Прочита ·
 ново работно време с граждани
 4 юни 2010г.
 Ръководството на Административен съд – Варна уведомява, че от 7 юни 2010г., съда ще работи с граждани от 9.00 до 17.00 часа, без прекъсване.
 admin на June 04 2010 14:23:14 · 0 Коментари · 641 Прочита ·
 2 юни 2010г.
 Днес в сградата на Административен съд – Варна се проведе семинар на тема: „Връзките с обществеността в рамките на съдебната система”.
 Обучителите от Австрийското федерално министерство на правосъдието имаха възможност да споделят най-добрите си практики, със специалистите по връзки с обществеността и говорителите на прокуратурите от целия Варненски съдебен окръг.
 С радост беше констатирано, че специалистите по връзки с обществеността, от години работят съгласно Европейските стандарти и активно съдействат на обществеността и медиите, за навременна информация от съдебната система.
 admin на June 02 2010 15:39:50 · 0 Коментари · 607 Прочита ·
 адм.дело 79/2010г.
 Административен съд – Варна отмени решение на Общински


text:
съвет – Варна, с което бяха утвърдени “приоритетните спортове” по програма “Спорт” за 2010г.
 Производството по делото беше образувано в края на 2009г., по оспорване на областния управител на Варна, според който решение No 1840-2 на ОбС Варна, прието с протокол No 19/09.12.2009г., е незаконосъобразно.
 Припомняме, че с него, по предложение на Директора на Дирекция „Младежки дейности и спорт”, се утвърждаваха приоритетните спортове за програма „Спорт” 2010 г., както следва : плувни и водни спортове, колективни спортове и шах в училище.
 Съдът реши, че оспореното решение е незаконосъобразно, поради допуснати процесуални нарушения, като това, че не са посочени критериите, на база, на които са избрани точно тези спортове като приоритетни, и следва да се отмени.
 Решението подлежи на обжалване пред ВАС, с касационна жалба в 14-дневен срок.
 admin на May 26 2010 15:16:06 · 0 Коментари · 617 Прочита ·
 адм.дело 1436/2010г.
 Административен съд – Варна, остави без разглеждане искане от г-н Николай Апостолов и г-н Константин Трошев, за допускане на предварително изпълнение на Решение No 2191-1/28.04.2010г. на Общински съвет – Варна, с което е избран за Председател на Общински съвет – Варна, Николай Апостолов.
 Съдът намира, че искането е недопустимо, защото не е налице административен акт годен за оспорване.
 Изборът на Председател на Общинския съвет не попада в категорията на актовете на Общинския съвет, подлежащи на оспорване.
 Председателят на Общинския съвет се избира измежду състава на общинските съветници и няма статут на едноличен орган на държавна власт.
 Изборът на Председател е предоставен на преценката на самия Общински съвет, следователно е решение по целесъобразност, а такава преценка не подлежи на съдебен контрол, защото съдът няма законно основание да промени волята на съветниците кой да ги ръководи и представлява.
 Следва, че направеното искане е недопустимо и следва да бъде оставено без разглеждане, а производството по частно адм. дело No 1436/2010 г., по описа на Административен съд - Варна, да се прекрати.
 admin на May 17 2010 13:44:40 · 0 Коментари · 614 Прочита ·
 адм.дело 1381/2010г.
 Съдийски състав на Административен съд – Варна остави без разглеждане жалбата на общинските съветници от БСП, против решения, обективирани в протокол No22/28.04.2010г. на Общински съвет гр. Варна.
 Решенията доведоха до предсрочно прекратяване на правомощията на Борислав Гуцанов като председател на общинския съвет и избиране като такъв на Николай Апостолов .
 В мотивите си съдът сочи, че пълномощията, с които разполагат общинските съветници са уредени нормативно в Закона за местното самоуправление и местната администрация.
 Сред тях не се сочи за възможност еднолично общински съветник да оспорва законосъобразност на решения на общинския съвет по пътя на съдебния контрол.
 Такова право на оспорване е предоставено на кмета на общината и на областния управител / чл. 45, ал.4 и 5 от ЗМСМА/.
 Поради това съдът прекрати производството по адм.дело No 1381/2010 г. на Административен съд гр. Варна.
 admin на May 15 2010 10:42:12 · 0 Коментари · 561 Прочита ·
 допитване на тема:"Доверие на гражданите към административното правосъдие”
 Административен съд – Варна стартира анкетно проучване сред гражданите и институциите в града.
 Проучването стартира от началото на м. Май в