text:
с. Коиловци, обл. Плевен), в местността „Биширица“ направил опит да даде подкуп (дар) – 2 броя банкноти с номинал по 20 лева и 1 банкнота с номинал 10 лева, общо сумата от 50 лева на длъжностни лица – полицейски органи – младши инспектор С. С. М., и младши инспектор В. В. П., съответно старши полицай и полицай в 02 сектор ППДММ при ЗЖУ-Плевен и младши инспектор Д. П. Д. – полицай в същия сектор, за да не извършат действие по служба – да не уведомят дежурния служител при ЗЖУ-Плевен за необходимостта от изпращане на компетентен полицейски орган, който да състави АУАН за констатирани административни нарушения по чл. 150, чл. 100 ал. 1, т. 2 и чл. 147, ал. 1 от ЗДвП на Б. Р. Д. (р.2002г.), като деянието е останало недовършено по независещи от дееца причини.
 15 април 2019 г. (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 83/2019 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: С. А. С. (р. 1987г.)
 Със своя присъда от 06.02.2019 г. по НОХД 366/2018 г., Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия С. А. С. от гр. Габрово за виновен в това, че на 04.01.2016 г в гр. Велико Търново, пред Е. Д. М., експерт в ОД на „Държавен фонд Земеделие“ – В. Търново, отдел „Регионална разплащателна агенция“, в заявка за второ плащане по мярка 112 – „Създаване на стопанства за млади фермери“ от „Програма за развитие на селските райони“ 2007-2013, представил неверни сведения, че е дотигнал отглеждане на червен калифорнийски червей на площ от 720 кв. м. в животновъден обект в имот в с. Копчалиите, общ. Габрово, при достигнати в действителност 10 кв. м., в документи към Заявката за плащане, с цел да получи средства, предоставени от ЕС на Българската държава – сумата от 24 446 лева.
 На основание чл. 248а, ал. 2, вр. с ал.1, чл. 36 и чл. 54 от НК, първоистанционният съд осъдил подсъдимия на 1 година и 7 месеца лишаване от свобода и глоба в размер на 3500 лева.
 Делото в Апелативен съд е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимия.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 16/2019 – 10.00 часа
 Подсъдими по процеса са: И.Ж. Ш. (р. 1984г.), М. Р. И. (р. 1969г.) и А. С. П. (р.1961г.)
 Със своя присъда от 19.09.2018 г. по НОХД 306/2017 г., Окръжен съд – Русе признал подсъдимите И. Ж. Ш. и М. Р. И. за невинни в това, на 04.07.2011 г. за времето от 03.00 до 06.00 ч. в гр. Русе, на Околовръстното шосе, в близост до КАТ-МВР, в качеството си на длъжностни лица – младши автоконтрольори I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“, към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР-гр. Русе, осъществяващи административно контролна дейност, в съучастие помежду си, по време на извършване на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. (румънски гражданин), да са поискали и приели от последния дар, които не им се следва – 100 румънски леи, с левова равностойност 46,31 лева, за да не извършат действие по служба


text:
– да съставят акт за установяване на административно наруешение по чл. 175 ал. 1 т. 1 от ЗДвП – управление на МПС, което не е регистрирано по надлежния ред, допуснато от приятел на С. Д. Д., поради което и на основание чл. 304 от НПК ги оправдава по повдигнатите им обвинения за престъпление по чл. 302 т. 1. вр. чл. 301 ал. 1, вр. чл. 20 ал. 2 от НК.
 Със същата присъда, Окръжен съд – Русе признал подсъдимия А.С. П. за невинен в това, че на 27.08.2011 г., около 22.00 часа, в гр. Русе, на изхода в посока гр. Плевен, в близост до магазин „Метро“, в качеството си на длъжностно лице – мл. автоконтрольор I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“, към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР-гр. Русе, осъществяват административно контролна дейност, по време на извършване на пътна полицейска проверка на И. Л. И. да е поискал от същия дар, който не му се следва – сумата от 100 лева, за да не извърши действие по служба – да състави акт за установяване на административно нарушение по чл. 182 ал. 1, т. 3 от ЗДвП – превишаване на скоростта за движение от 21 до 30 км./ч., допуснато от И. Л. И., поради което и на основание чл. 304 от НПК го оправдал по повдигнатото му обвинение за осъществен състав на престъпление по чл. 302, т. 1, вр. чл. 301 ал. 1 от НК.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 60/2019 – 10.30 часа
 Със своя присъда от 08.10.2018 г., по НОХД 152/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимите П.Р. И. и Р. Р. Б. за невинни в това, за времето от 12.30 ч. до 14.00 ч. на 23.09.2011 г. на главен път Е 70 на изхода на гр. Русе в посока гр. Варна, в качеството си на длъжностни лица – полицейски органи – младши автоконтрольори I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“ към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР – Русе, осъществяващи административно контролна дейност, в съучастие като съизвършители, по време на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. (румънски гражданин), да са поискали и приели от него дар, който не им се следва – 20 евро, с левова равностойност 39.12 лева, за да не извършат действие по служба – да не съставят акт за установяване на административни нарушения по чл. 179 ал 3. т. 4 от ЗДвП, по чл. 182 от ЗДвП и по чл. 183, ал .4, т. 7 от ЗДвП.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 112/2019 – 11.00 часа
 Подсъдим по процеса е: И. А. А. (р.1957г.)
 Със своя присъда от 22.02.2019 г. по НОХД 11/2019 г. Окръжен съд – Габрово е признал подсъдимия И. А. А. от с. Скалско, общ. Дряново, за виновен в това, че на 01.06.2018 г., около 17.30 ч., в кухненското помещение в къща в с. Скалско, умишлено умъртвил брат си М. А. А. от гр. Дряново, използвайки хладно оръжие – ловджийски

type: other


text:
нож, с което го пробол два пъти в лявата част на гръдния кош и един път в лявата горна част на гърба, като наранил черен и ляв бял дроб на пострадалия, прерязал междуребрената артерия и му причинил тежка масивна кръвозагуба и травматично – хеморагичен шок, довели до смъртта на пострадалия, поради което и на основание чл. 115 от НК, вр. чл. 58а ал. 1 от НК го осъдил на 12 години лишаване от свобода.
 Със същата присъда, признал подсъдимия за виновен и в това, че по същото време и място, се заканил на майка си А. М. А. с убийство (при убийството на брат си и заявил „Казах ви, че ще ви ликвидирам, ще ви убия“, ударил я с юмрук в лицето, насочил към нея нож и след убийството я попитал „Искаш ли и теб да наръгам“ и замахнал към нея с мотика без да я удря) и това заканване е възбудило у пострадалата основателен страх за осъществяването му, поради което и на основание чл. 144 ал. 3, вр. ал. 1 от НК вр. чл. 58а ал.1 от НК го осъдил на 3 години и 4 месеца за това деяние.
 На основание чл. 23 ал. 1 от НК определил едно общо наказание, което подсъдимият да изтърпи, а именно 12 години лишаване от свобода при строг режим.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 53/2019 – 14.00 часа
 Подсъдими по процеса са: И. В. П. (р. 1972г.) и Й. Т. Й. (р 1996г.)
 Със своя присъда от 02.11.2018 г. по НОХД 47/2017 Окръжен съд Велико Търново е признал подсъдимия И.В. П. (р. 1981 г.) от гр. Стражица за виновен в това, че на 08.06.2015 г. на кръстовището между ГП I-4 (София-Варна) с път гара Джулюница – с. Джулюница, при управление на МПС – лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ с великотърновска регистрация (собственост на Р.М.П. от гр. Стражица) при движение в посока гр. Варна, нарушил правилата за движение по пътищата, регламентирани в чл. 15 ал. 1, чл. 20 ал. 1 и чл. 21 ал. 2 вр. ал. 1 от ЗДвП, вр. чл. 47 ал. 3 от ППЗДвП (Указващи водачът да се движи възможно най-вдясно по платното за движение, да контролира непрекъснато превозното средство, което управлява, при техническа възможност да не напуска дясната лента за движение и да навлиза в средната пътна лента, както и при наличие на знак Б26, забраняващ движение в съответния пътен участък със скорост на 60 километра в час, да не надвишава тази скорост), като се движил със 112,7 км./ч., вследствие на което допуснал пътно произшествие, при независимо съпричиняване с водач на автомобил „Дайхацу Куоре Л80” и по непредпазливост причинил смъртта на Д. Й. Л. (р. 1996г.), тежка телесна повреда на Д. М. П. (р. 1998г.) и средни телесни повреди на С. Д. Г. (р. 1996г.) и Й. Т. Й. (р. 1996г.) (всички пътували в лек автомобил „Дайхацу Куоре Л80), както и средна телесна повреда на Г. Х. Д. (р. 1980г., пътувал в лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ), като след деянието направил всичко зависещо от него за оказване


text:
на помощ на пострадалите лица.
 На основание чл. 343а, ал. 1 б. „г‘, вр. чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, б „б”, вр ал. 1 б. „б” и „в”, вр. чл. 342 ал. 1 пр 3 от НК, вр. чл. 36 и чл. 54 и чл. 58а от НК, Окръжен съд му определил наказание от 3 години лишаване от свобода, изтърпяването на които на основание чл. 66 ал. 1 отложил с изпитателен срок от 5 години (условно)
 На основание чл. 343г от НК, лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 5 години.
 Със същата присъда ОС Велико Търново е признал подсъдимия Й. Т. Й. (р. 1996г.) от с. Бряговица за виновен в това, че на 08.06.2015 г. на кръстовището между ГП I-4 (София-Варна) с път гара Джулюница – с. Джулюница, при управление на лек автомобил „Дайхацу Куоре Л80” (с великотърноска регистрация, собственост на водача), при движение по път гара Джулюница-с. Джулюница, нарушил чл. 50 от ЗДвП, във вр. чл. 45 ал. 2, вр. чл. 46 ал. 2 от ППЗДвП, като на кръстовище, на което единият от пътищата е сигнализиран като път с предимство, като водач на ППС, движещ се по път без предимство, сигнализиран с пътен знак Б2 – „Спри! Пропусни движещите се по пътя с предимство”, не пропуснал лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ, управляван от И. В. П., който се движел по ГП I-4, вследствие на което, в условия на независимо съпричиняване, допуснал пътно произшествие, в резултат на което, по непредпазливост, причинил смъртта на Д. Й. Л. (р. 1996г.), тежка телесна повреда на Д. М. П. (р. 1998г.) и средна телесна повреда на С.Д. Г. (р. 1996г) (всички пътували в лек автомобил „Дайхацу Куоре Л80), както и средна телесна повреда на Г. Х. Д. (р. 1980г., пътувал в лек автомобил БМВ 7 ЕР РЕЙХЕ)
 На основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, б „б”, вр ал. 1 б. „б” и „в”, вр. чл. 342 ал. 1 пр 3 от НК, вр. чл. 36 и чл. 54 и чл. 58а от НК, Окръжен съд му определил наказание от 3 лишаване от свобода, чието изтърпяване на основание чл. 66 ал. 1 от НК отложил с изпитателен срок от пет години (условно)
 8 април 2019 г. (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 79/2019 – 09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Г. М. К. (р.1980г.)
 Със своя присъда от 10.01.2019 г. по НОХД 26/2018 г., Окръжен съд – Ловеч признал подсъдимия Г. М. К. от гр. Троян, за виновен в това, че на 28.01.2018 г., за времето от 02.00 до 02.30 ч., в гр. Троян, ж.к. „Лъгът“, умишлено умъртвил К. Д. К. (на 35 г.) от гр. Троян, като и нанесъл с нож 24 прободни рани в гръдната и коремната област и деянието е извършено по особено мъчителен начин и с особена жестокост.
 На основание чл. 116 ал. 1, т. 6, предл. 2 и 3, вр. чл. 115 от НК, първоинстанционният съд го осъдил на 18 години лишаване от свобода, като на основание чл. 58а от


text:
НК (съкратено съдебно следствие) редуцирал същото наказание с 1/3 и наложил на подсъдимия наказание от 12 години лишаване от свобода, което да изтърпи при първоначален строг режим.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 92/2019 – 10.00 часа
 Подсъдим по процеса е: Ш. Е. М. (р.1991г.)
 Със своя присъда от 03.01.2019 г., по НОХД 663/2018 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Ш. Е. М. за виновен в това, че на 10.06.2017 г., в гр. Русе, на бул. „България“, при управление на МПС – мотоциклет „Ямаха“, нарушил правилата за движение по пътищата, а именно чл. 20 ал. 2, изр. 2 от ЗДвП – като водач на превозно средство не изпълнил задължението си да намали скоростта и да спре, когато е възникнала опасност за движението – намиращата се след предпазната еластична ограда с намерение да пресече пешеходка и чл. 116 от ЗДвП – като водач на ППС не изпълнил задължението си да бъде внимателен и предпазлив към пешеходците, в резултат на което по непредпазливост причинил смъртта на Е. М. И. (р.1966г.) от гр Русе.
 На основание чл. 343 ал. 1, б „в“, вр. чл. 342 ал. 1, пр. 3 и чл. 58а от НК, Окръжен съд – Русе осъдил подсъдимия на 2 години лишаване от свобода, изтърпяването на което наказание на основание чл. 66 ал.1 от НК отложил с изпитателен срок от 5 години.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 101/2019 – 11.00 часа
 Подсъдим по процеса е: С. Х. Й. (р. 1979г.)
 Със своя присъда от 31.01.2019 г., по НОХД 945/2018 г. Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимата С. Х. Й., руска гражданка със статут на постоянно пребиваваща в Република България за виновна в това, че на 25.11.2017 г. в гр. Плевен, умишлено умъртвила С. Л. Б. (р.1968г.) от гр. Плевен, като деянието е извършено по особено мъчителен за убития начин и с особена жестокост, поради което и на основание чл. 116 ал. 1 т. 6, пр. 2 и пр. 3, вр. чл. 115 от НК я осъдил на 20 години лишаване от свобода, което наказание на основание чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие), редуцирал с 1/3 и наложил на подсъдимата да изтърпи наказание от 13 години и 4 месеца лишаване от свобода при първоначален строг режим.
 Със същата присъда подсъдимата е осъдане и да заплати на гражданските ищци Л. П. Б. и Д. Ц. Б. по 50 000 лева за всеки от тях, като обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди в резултат на престъплението, ведно със законната лихва.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимата.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 375/2018 – 11.30 часа
 Подсъдим по процеса е: О. А. (1967г.)
 Със своя присъда от 08.06.2018 г. по НОХД 35/2018 г. Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия О. А. от гр. Истнабул, Република Турция за виновен в това, че на 01.12.2017 г. около 15.00 часа, на път I-5 км 74+400, при управление на товарен автомобил – влекач, марка „Мерцедес Аксор“ с унгарска регистрация, собственост на


text:
Ozsunar Logistics Hungary с прикачено полуремарке, собственост на Ozunar Uluslarararsinak Lojist – Р. Турция, движейки се в посока Велико Търново, нарушил правилата за движение по пътищата, а именно:
 - чл. 42 ал. 1, т. 2 – не се убедил, че има видимост и свободен път на разстояние, достатъчно за изпреварване и че може да заеме място в пътното платно пред изпреварваните ППС, без да ги принуждава да променят скоростта си или посоката си на движение.
 - чл. 42 ал. 2 т. 2. от ЗДвП – при извършване на изпреварването навлязъл в пътната лента, предназначена за насрещното движение, като създал опасност и пречки за ППС, движещи се по нея.
 - чл. 42 ал. 2 т. 3 от ЗДвП – при извършване на изпреварването не се убедил, че като се движи с безопасна скорост, може да извърши изпреварване за кратко време.
 и в резултат на посочените нарушения допуснал пътнотранспортно произшествие, като ударил с челна лява част на влекача челна дясна част на насрещно движещия се товарен автомобил марка УАЗ 452, собственост на ВиК „Йовковци“ ООД, като причинил по непредпазливост смъртта на правоспособния водач на буса И. Р. И. (1959г.) и средна телесна повреда на возещия се до водача С. А. Б. (р.1967г.), поради което и на основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, б „б“, предл. 1, вр. чл. 343 ал. 1 б „в“, вр. чл. 342 ал. 1, пр. 3 от НК, чл. 36 и чл. 54 от НК и чл. 55 ал. 1 от НК, първоинстанционният съд го осъдил на 1 година лишаване от свобода при общ режим, като на основание чл. 343г. от НК го лишил от право да управлява МПС за срок от 2 години.
 Със същата присъда, подсъдимият бил признат за невинен да е извършил деянието в наручние на чл. 6 ал. 1 от ЗДвП, да е избягал от местопроизшествието и да не е уведомил компетенната служба на МВР за инцидента, поради което първоинстанционният съд го оправдал по тези части от обвинението на прокуратурата.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура – Велико Търново и въззивни жалби от защитника на подсъдимия и от частните обвинители.
 - престъпление по чл. 343, ал. 4, вр. ал. 3, предл. 2, предл. 3 б „б“, предл. 1, вр. с чл. 343 ал. 1 б „в“, вр. чл. 342 ал. 1, пр. 3 от НК
 25 март 2019 г. (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 75/2019 – 09.00 часа
 Подсъдим по процеса e: В. Ц. И. (р. 1986г.)
 Със своя присъда от 13.12.2018 г. по НОХД 927/2018 г., Окръжен съд – Плевен признал подсъдимия В. Ц. И. от гр. Червен бряг за виновен в това, че на 22.01.2018 г. , в гр. Червен бряг, умишлено умъртвил Юлиян О. С. от гр. София (р.1965г.), като деянието е извършено предумишлено и по особено мъчителен за убития начин, поради което и на основание чл. 116, ал. 1, т. 6, предл. 2 и т. 9, вр. с чл. 115 от НК, го осъдил на 18


text:
години лишаване от свобода при първоначален строг режим на изтърпяване. На основание чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие), намалил така определеното наказание с 1/3 и наложил на подсъдимия наказазние 12 години лишаване от свобода при първоначален строг режим.
 Със същата присъда, подсъдимият е осъден да заплати по 50 000 хиляди лева на всеки от гражданските ищци Н. И. С., С. Ю. О и Р. Ю. О., като обезщетение за претърпените от тях неимуществени вреди в резултат от престъплението, ведно със законната лихва.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивни жалби от подсъдимия и от частните обвинители и граждански ищци.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 18/2019 – 09.30 часа
 Подсъдими по процеса са: И. Й. С. (р.1985г.) и С. Й. С. (р.1985г.)
 Със своя присъда от 26.06.2018 г., по НОХД 259/2017 г. Окръжен съд – Велико Търново е признал подсъдимия И. Й. С. от гр. Павликени за виновен в това, че на 18.01.2016 г., в гр. Велико Търново отнел като извършител чужди движими вещи – сумата от 250 лева от владението на К. Я. Б. от гр. Велико Търново, с намерението противозаконно да ги присвои, като след заварване на мястото на престъплението, за да запази владението на откраднатите вещи, възпроизвел изстрели с огнестрелно оръжие (пистолет), срещу К. Б. от Велико Търново, А. А. Х. от гр. София и А. С. А. от гр. Велико Търново, като деянието е придружено с опит за убийството на К. Б, поради което и на основание чл. 199 ал. 2, т. 2, пр. 2-ро, чл. 198, ал. 3 от НК, вр. чл. 36 и чл. 55 ал. 1 т. 1 ( наличие на многобройни или изключителни смекчаващи вината обстоятелства) от НК, му наложи наказание в размер на 7 години лишаване от свобода. Подсъдимият И. Й. С. е признат за невинен да е извършил горното деяние в съучастие с подсъдимия С. Й. С., поради което е оправдан по обвинението по чл. 20 ал. 2 от НК. Подсъдимият И. Й. С. е признат за виновен в това, че до 18.01.2016 г., в гр. Велико Търново, държал огнестрелно оръжие – пистолет и пет броя боеприпаси без да има за това надлежно разрешително, поради което и на основание чл. 339 ал. 1 от НК, вр. чл. 36 и чл. 54 от НК е осъден на 3 години лишаване от свобода.
 На основание чл. 23 ал.1 от НК, Окръжен съд – Велико Търново определи едно общо наказание за подсъдимия И. Й. С., а именно по-тежкото от тях – 7 години лишаване от свобода, което подсъдимият да изтърпи при първоначален строг режим. Той е осъден и да заплати на К. Б. сумата от 10 000 лева като обезщетение за неимуществени вреди и сумата от 250 лева имуществени вреди, които гражданският ищец е претърпял в резултат на престъплението, ведно със законната лихва. Съдът отхвърли предявения от Карамфил Б иск за разликата на уважения размер до предявения от 200 000 лева, а също така и отхвърли изцяло предявения от А. С. А. граждански иск за сумата от


text:
20 000 лева като неоснователни и недоказани.
 Със същата присъда, Окръжен съд – Велико Търново признал подсъдимия С. Й. С. за виновен в това, че 18.01.2016 г. в гр. Велико Търново, при условията на опасен рецидив, в съучастие като извършител с И. Й. С. от гр. Павликени, чрез разрушаване на прегради, здраво направени за защита на имот – входна врата на офис, извършил опит за отнемане на чужди движими вещи – сумата от 250 лева от владението на К. Я. Б., с намерението противозаконно да ги присвои. На основание чл. 196, ал.1, т.2, вр. чл. 195 ал. 1, т. 3, вр. чл. 29 ал.1 б „б“ и вр. сл. 36 и чл. 54 му наложи наказание от 4 години лишаване от свобода, които да се изтърпят при първоначален строг режим. Подсъдимият е признат за невинен по първоначалното му обвинение по чл. 199 ал. 2, т. 2 пр. 2 от НК.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е обраузвано на основание въззивен протест на Окръжна прокуратура – Велико Търново и на въззивни жалби от защитниците на двамата подсъдими, както и от частните обвинители.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 227/2018 – 11.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Б. К. И. (р.1970г.)
 Със своя присъда от 20.02.2018 г., по НОХД 466/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Б. К. И. от гр. Русе за невиновен в това, че за периода от 06.03.2009 г. до 13.05.2009 г., включително, в гр. Русе, в условията на продължавано престъпление, на 20 пъти, като управляващ „Олд Трейд“ ООД -гр. Русе, избегнал установяването и плащането на данъчни задължения в големи размери – ДДС в размер на 108 699, 18 лева, дължими от „Олд Трейд“ ООД, като повтвърдил неистина в подадени справки-декларации за ДДС, осъществил счетоводство в нарушение на изискванията на счетоводното законодателство и съставил и използвал документ с невярно съдържание, като данъчните задължения са в особено големи размери.
 На основание чл. 304 от НПК, Окръжен съд – Русе оправдвал подсъдимия по повдигнатото му обвинение за осъществен състав по чл. 255 ал.3, вр. ал. 1 т. 2, пр. 1, т. 5, т. 6, вр. чл. 26 от НК
 Въззивно наказателно от общ характер дело 25/2019 – 13.30 часа
 Подсъдим по процеса е: С. Н. С. (р.1968г.)
 Със своя присъда от 15.03.2017 г. по НОХД 395/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия С. Н. С. от гр. Русе за невинен в това, че в периода от 09.03.2007 г. до 08.06.2012 г. включително. в гр. Русе, в качеството си на управител на „Лубрика“ ООД –гр. Русе, поради незнание и немарливо изпълнение на правно регламентирана дейност, представляваща източник на повишена опасност, свързана с производството на смазочни материали в химическата промошленост от посоченото дружество, да е нарушил разпоредбите на ЗЗБУТ, Наредба No 11 от 27.12.2004г. за минималните изисквания за осигуряване на безопасността и здравето на работещите при потенциален риск от експлозивна атмосфера; Наредба No 7 от 23.09.1999г. за минималните изисквания за здравословни и безопасни условия на труд на работните места и при използване на работното оборудване, Наредба No


text:
Із-2377/15.09.2011г. за правилата и нормите за пожарна безопасност при експлоатация на обектите; Наредба No I-209/22.11.2004г. за правилата и нормите за пожарна и аварийна безопасност на обектите в експлоатация; Наредба No Із-1971/29.10.2009г. за строително-технически правила и норми за осигуряване на бeзопасност при пожар; Инструкция за безопасна работа с продукта n-Хексан издадена на основание чл.101 ал.2 т.2 и т.4 от Наредба No7/23.09.1999г и Лист за безопасност на материала, с което да е причинил смъртта на Д. Ж. С. (р.1953г.)
 На основание чл. 304 от НПК, първоинстанционният съд оправдал подсъдимия изцяло по повдигнатото му обвинение по чл. 123, ал.1 от НК.
 На основание протест на Окръжна прокуратура – Русе, в Апелативен съд – Велико Търново е било образувано ВНОХД 211/2018 г., с решение по което, въззивният съд е потвърдил присъдата на Окръжен съд – Русе. На основание касационен протест, Върховният касационен съд е разгледал делото и е отменил решението на ВТАС, като е върнал делото за ново разглеждане от друг състав на въззивния съд.
 18 март 2019 г. (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 16/2019 – 09.30 часа
 Подсъдими по процеса са: И. Ж. Ш. (р. 1984г.), М. Р. И. (р. 1969г.) и А. С. П. (р.1961г.)
 Със същата присъда, Окръжен съд – Русе признал подсъдимия А. С. П. за невинен в това, че на 27.08.2011 г., около 22.00 часа, в гр. Русе, на изхода в посока гр. Плевен, в близост до магазин „Метро“, в качеството си на длъжностно лице – мл. автоконтрольор I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“, към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР-гр. Русе, осъществяват административно контролна дейност, по време на извършване на пътна полицейска проверка на И. Л. И. да е поискал от същия дар, който не му се следва – сумата от 100 лева, за да не извърши действие по служба – да състави акт за установяване на административно нарушение по чл. 182 ал. 1, т. 3 от ЗДвП – превишаване на скоростта за движение от 21 до 30 км./ч., допуснато от И. Л. И., поради което и на основание чл. 304 от НПК го оправдал по повдигнатото му обвинение за осъществен състав на престъпление по чл. 302, т. 1, вр. чл. 301 ал. 1 от НК.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 467/2018 – 10.00 часа
 На основание въззивна жалба от защитника на подсъдимия, в Апелативен съд – Велико Търново било образувано ВНОХД 208/2017 г, с решение по което, въззивният съд изменил частично присъдата на ОС-Габрово, което го признал за невинен по отношение на разликата между сумата 281 519,19лв и първоначалния размер. След обжалване, делото било изпратено във ВКС, който отменил решението на въззивния съд и го върнал за ново разглеждане от друг състав на ВТАС.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 285/2018 – 11.00 часа
 На основание въззивна жалба от подсъдимия, в Апелативен съд – Велико Търново било образувано ВНОХД 377/2018, с решение по което, въззивният съд потвърдил изцяло присъдата на първоинстанционния съд. На основание касационни жалби от защитника и подсъдимия му, делото е било изпратено


text:
На една от срещите със стари съратници, които се състоят в неговото селце - единствените публични изяви, в които Дьо Гол участва редовно след оттеглянето си от политическия живот, един бивш сержант го попитал: „Генерале, няма ли най-сетне да Ви повикат отново?”. Бившият глава на „Свободна Франция” отговорил: „Не мисля. Нещата не вървят толкова зле.”1 А можеха ли по-зле да отидат?! Според Ромен Гари2 „едва ли някога осъществяването на личната съдба на един велик патриот е зависело така пълно от провала на всичко, което той защитава. В своето имение в Коломбе-ле-дьо-з-Еглиз той наистина трябваше да чака Франция да бъде обезкръвена в Индокитай; да чака колосалната грешка при Диен Биен Фу3 да отбележи краха на френското оръжие; вълненията в Северна Африка да достигнат в Тунис и Мароко точката, от която няма връщане назад, а в Алжир да вземат кървав обрат; политическите партии да наложат на страната такъв избирателен закон, че гласът на народа да бъде заглушен4; заплахата от гражданска война да хвърли сянка на безчестие върху лика на „принцесата от приказките”. Като че ли Дьо Гол завинаги трябва да чака разрухата на Франция”.5 А можеше ли да стане още по-зле?! Началото на 1958 година — 8 февруари, се запомня с бомбардировката на тунизийското село Сакиет-Сиди-Юсеф на границата с Алжир, в което са се укрили алжирски партизани, извършващи набези от алжирската територия. Френската военна авиация го напада с бомби и картечен огън. Убити са 75 мирни жители, сред които 21 деца. Нямало никакви алжирци. Зверската бомбардировка взривява целия свят. Тунизийското правителство скъсва дипломатическите си отношения с Франция и се обръща към Съвета за сигурност на ООН. Американското и английското правителство налагат своето посредничество. Слабият кабинет на Феликс Гаяр отстъпва. Метрополията, континентална Франция, общественото мнение и Националното събрание приемат интернационализирането на конфликта като унижение. На 13 април правителството на Гаяр пада. През май 1958 г. страната е на ръба на катастрофата: силите за сигурност отказват да потушат бунта на остров Корсика; неудържимо става очакването под натиска на флота в алжирските пристанища; една след друга валят оставките на приближените на Генерала в съгласие с другарите му от Северна Африка; мобилизират се парашутистите, готови всеки момент да се качат в самолетите и да скочат във Франция. „Експлозията бе избягната просто защото имаше човек, наречен Дьо Гол, който седеше в градината си в Коломбе, докато пилотите от една учебна ескадрила летяха над него, образувайки високо горе в небето Лоренския кръст6. Защото единствената сила, която удържа младите офицери в Северна Африка да не направят последната, гибелната крачка отвъд границата на законността бе осъзнаването на факта, че Дьо Гол никога не би приел да получи най-високия държавнически пост от една разбунтувала се армия. Същевременно парламентът се обърна към него само защото осъзна бруталния факт, че няма друг, който в този момент да може да помири негодуванието, разочарованието и отчаянието на французите с републиканската традиция на уважение към законността.”7
 Генералът е призован като „най-прочутият французин”, способен да се справи с кървавата драма в Алжир, готов в името на Франция да жертва собствения си живот. През дванадесетте години на „прехода


text:
през пустинята” той разработва проект на конституция, в която е гарантирана продължителността на републиканските традиции още от времето на Великата френската революция. Може през 1968 г. студентите да наричат Петата република „петата верига” – гира, здраво стегнала крака на французина, обут в раиран затворнически панталон. Но от 1958 г. до днес тази република, опряна на конституцията на Дьо Гол осигурява неизменно републиканските традиции. Президентската институция дава широки пълномощия на държавния глава, избиран с преки общи избори. По всички жизненоважни въпроси чрез референдума Генералът се „допитва” до нацията и получава подкрепата на огромното мнозинство. Референдумът, неразделна част от общуването между властите и нацията, през май 1968 г. е наречен „капан за глупаци”; нещо повече - всичко, свързано с функционирането на републиканските институции е отречено от тях като отживяло и вредно. На последния референдум за реформата на регионите и Сената от април 1969 г., над 53% от французите за пръв път му казват своето „не”, показват му, че могат и без него. Тогава той достойно затваря портите на Елисейския дворец без повече да се обърне назад и без да се завърне никога в Париж.
 През годините на неговото управление страната стъпка по стъпка става трета икономическа сила, започва да се говори за „френско чудо”. Тя отново заема достойното си място в семейството на великите сили, с независима външна политика със собствени приоритети. И те са зададени именно от този голям държавник.
 По темата и периода на изследването, несъмнено важен не само в историята на съвременна Франция, но и в историята на Европа, няма нито едно цялостно проучване от български автори. След като станаха достъпни редица архиви на Комисията за разкриване на документи и за обявяване на принадлежност на български граждани към Държавна сигурност и разузнавателните служби на Българската народна армия (АКРДОПБГДСРБНА) въз основа на плановете, отчетите и докладите на външнополитическото ни разузнаване става възможно да се хвърли светлина върху ролята и мястото на Франция като обект на дейност на трети отдел „западни страни” на Първо управление на Държавна сигурност и да се получи една по-цялостна представа в сравнителен план с другите западни държави. Освен това тези документи представят „френската линия” на работа на българското разузнаване. В тях е засвидетелствана дейността на нашата резидентура във Франция, целите и задачите, които преследва, както пряко срещу тази западна държава, така но и срещу други страни от нейна територия. Периодът на изследването е избран не само от гледна точка на важността му в съвременната история на Франция, оглавявана от такъв държавник от равнището на Дьо Гол, но и от сведенията за българската агентура, действаща в страната в началото и в края му.
 В отчета за агентурно-оперативната работа по линия на Франция за периода от 1.01.1965 до 30.11.1965 г. се съдържа оценка за външнополитическата линия през периода на управлението на Генерала: „Оперативната обстановка във Франция през отчетния период благоприятстваше за изпълнението на задачите, стоящи пред резидентурата.
 През отчетния период френското правителство засили антиамериканския характер на външната си политика. Политиката на изолиране на американското влияние в Европа и сближаването на Франция със социалистическите страни беше активизирана. Дьо Гол


text:
по-ярко демонстрира решимостта си да води независима национална външна политика. Печатът, радиото и телевизията настойчиво и нашироко прокламираха този характер на френската външна политика. Всичко това се отрази положително на оперативната обстановка в страната. Френските граждани без разлика на класи и слоеве не само, че не избягваха контактите с представители на социалистическите страни, а напротив, търсеха и поддържаха такива контакти”.8
 Точно три години по-късно приоритетите на голистката политика в областта на външните работи се следват неотклонно. Ако през Третата република новото френско правителство първо отива да се „поклони” на Великобритания, а през Четвъртата – на Съединените щати, то с утвърждаването на Петата република характерното за външнополитическата линия на Генерала е преследването на независима национална политика. В доклада на началника на отдел 03 („западни страни”) на Управление I-КДС от 14.11.1968 г. относно състоянието на агентурно-оперативната работа по линия на Външнополитическото разузнаване (ВПР) в западноевропейските капиталистически страни включително и САЩ и перспективите за нейното развитие в близките 4-5 години в раздела за политическата и оперативна обстановка във Франция е направен обстоен анализ на линията на френското правителство, на неговите цели по отношение както на съществуващите блокове, така и на конкретни държави и региони.
 Началникът на отдела пише: „Независимо от съществуването на едно, макар и относително консолидиране на десните реакционни и проголиски сили в страната не са налице никакви сериозни симптоми за съществени промени във външнополитическия курс на Дьо Гол и отношението му към съседните страни, НАТО, СССР и социалистическите страни. Това се потвърждава и от състоялото се през м.октомври заседание на Съвета на министрите, на което Дьо Гол отново изрази несъгласие с политиката на блоковете и волята си да продължи линията на намаляване на напрежението, което означава, че той признава тяхното съществуване, без да участва в тях и счита за възможно постигането на прогрес в развитието на отношенията между народите, основан на „правото на народите да разполагат със себе си”. Според френското гледище при осъществяването на политиката на мирно съвместно съществуване и провеждането на новата линия за подобряване отношенията със страните от Източна Европа, понякога възникват и „пречки”, какъвто е случаят с „чехословашкия епизод”, които при определени обстоятелства могат да бъдат причина за нова студена война между Изтока и Запада.”9
 Събитията в Чехословакия отново дават възможност на генерал Дьо Гол да изтъкне възгледите си за разделението на света на два противопоставящи се блока. Според него то е източник на много нещастия, и представлява опасност за световния мир. Едно от тях е именно случилото се в Чехословакия. На пресконференция на 9.09.1968 г. в Париж той го отхвърля като „противно на интересите на отделните народи, тъй като им пречи да се развиват самостоятелно, както и да установяват контакти, съответни на техните хилядогодишни наклонности. Това идва още от Ялтенските споразумения, на които нито една европейска страна не е присъствала. Франция не одобрява тези решения за разделение на света на два блока и отдавна води борба за тяхното премахване. Затова поддържайки тесни взаимоотношения със страните от Западна Европа, установявайки сътрудничество с ГФР, Франция се откъсна от военната организация на НАТО, тъй като последната организация беше доминирана


text:
от САЩ. Поради същите причини Франция не се съгласи с изграждането на наднационални органи вътре в Общия пазар. Това е една от причините Франция да се противопостави на влизането на Англия в Общия пазар. В същото време Франция установи развиващи се връзки първо с Русия, а след това със страните от Висла, Дунав и Балканите. Тези отношения обхващат предимно икономическите, техническите и културните отношения, но те също така съдействаха и за политическото сътрудничество. Събитията в Чехословакия са абсурдни от гледна точка на европейското сътрудничество. Подчинението на Чехословакия с военна намеса означава запазването на Източния блок, а следователно и на Западния блок. Събитията в Чехословакия, т.е. набелязалата се либерализация, нежеланието за подчинение и т.н. показват, че политиката на Франция е правилна и отговаря на европейската действителност. Ясно е, че никаква идеология не може да надвие националното чувство”.10
 Цитирах обстойно този пасаж от пресконференцията на Генерала, защото той представлява в сбит вид обобщение на външнополитическата линия за десетгодишния период на неговото президентство. Нахлуването в Чехословакия бележи трайно историята на света и един защитник на демокрацията и на правото на нациите за самоопределение и на свободата на избор на държавите, които трябва да могат да поемат по свой собствен път, какъвто е Дьо Гол, не може да остане без позиция. Показателни са реакциите, които предизвиква становището на Генерала.
 Третият секретар при българското посолство в Париж Стефан Стайков в своя информационна записка от 17.11.1968 г. обобщава различните позиции по отношение на тази пресконференция. Проамериканските и антисъветски политически среди отбелязват, че събитията в Чехословакия са дали повод на Дьо Гол отново да развихри борбата си срещу американската хегемония и че той по-малко се интересува от положението на Чехословакия, отколкото да разпространява в международен мащаб възгледите си за двата блока. Раздирането на снагата на света на две е основният белег на действителността от времето на Студената война. Отхвърлянето му е трайна политика от страна на френския президент. Това че той за пореден път е намерил сгоден случай да утвърди тази политика едва ли може да бъде повод за обвинение. Самата пресконференция е много значима – на нея държавникът излиза с позиции, както по редица важни вътрешнополитически въпроси, като майската криза от 1968 г., причините и виновниците за нея, състава на новия кабинет и предстоящите избори, така и по външнополитически, един от който са чешките събития.
 В анализа на реакциите по повод изказването на Дьо Гол, според Стефан Стайков, мнозина от проамерикански и антисъветски настроените наблюдатели са изразили разочарованието си, че независимо от тези събития, ген. Дьо Гол не се е приближил нито към САЩ, нито към НАТО и надеждите за едно връщане на Франция окончателно се изпаряват. Според мен, тези, които са изразили разочарование от това, явно изобщо не са били наясно не само с външнополитическите схващания на Дьо Гол, но и с много по-дълбоките му възгледи за нацията и държавата и за собствената му роля в историята, които се коренят още от произхода му и в дългогодишната му борба за независимост още откакто е начело на „Свободна Франция” и министър-председател на Временното правителство на Френската


text:
Република. Франция никога не е давала каквито и да било сигнали за „връщане.”
 От своя страна американските наблюдатели смятат, че в пресконференцията си Дьо Гол не е засегнал войната във Виетнам, тъй като френската политика толкова се отдалечава от САЩ, че вече не е нужно тези проблеми да бъдат използвани срещу тях. Глобалната стратегия на американските схващания за регионално развитие (т.е. обединяване на редица нации в групировки, подобни на Общия пазар, но по-универсални) е в крещящо противоречие с позицията на Дьо Гол за иманентната роля на нацията.
 Според Стефан Стайков, заявлението на генерал Дьо Гол относно продължаване на политиката на сътрудничество със социалистическите страни се посреща от повечето наблюдатели, независимо от словесните фойерверки, като единствено разумната политика. „Подчертава се, че връщането към старите форми на студена война със социалистическите страни е вредно за самите страни от Западна Европа. Следователно от този пасаж следва да се отдели като съществено заявлението, че досегашната политика на Франция спрямо социалистическите страни ще се запази”.11
 Определението „Чехословашки епизод” е твърде лицемерно. Погазването на „Пражката пролет” със съвместните усилия на „дружеските армии” (без румънската – б.а.) предизвиква гневен взрив от възмущение у свободолюбивия свят. Една от страните, в които то е най-ярко, е Франция. И това не е случайно. През 1968 година от двете страни на Желязната завеса в Прага и в Париж изригват два вулкана под общото мото за човешки права и свободи. Интересна е обаче позицията, която се открива в Агенция Франс прес на 20 декември 1968 г.: „След трудностите, предизвикани от съветската окупация на Чехословакия, съветско-френските отношения навлизат в нов етап. Френското правителство не се отказа от своето отрицателно становище спрямо съветската интервенция, но според наблюдателите, то е възприело „реалистично” становище, приемайки съветското предложение за икономическо, техническо и научно сътрудничество и възможност за започване на диалог по най-важните проблеми.”12
 Всъщност всичко това си има дълбока икономическа логика. Търговските отношения между двете страни през периода на управлението на генерал Дьо Гол бележат забележителен ръст. Във връзка с успешното изпълняване на първото дългосрочно споразумение в края на 1958 г. по предложение на Франция е сключено второ дългосрочно споразумение за взаимни доставки на стоки за 1960-1964 г. В списъка на френските стоки е включено най-ново в техническо отношение оборудване за различните отрасли на съветската промишленост, което в СССР или не се изготвя, или се изготвя, но в недостатъчно количество.
 На 30 октомври 1964 г. в Париж е подписано поредното споразумение за стокооборот за 1965-1969 г. Едновременно двете държави си разменят писма за предоставяне от Франция (първата от страните от Общия пазар) на Съветския съюз на дългосрочен банков кредит на сумата от 330 млн. рубли за срок от 7 години. Посоченото търговско съглашение предвижда общ обем на стокооборота между СССР и Франция за целия период на сума от 1 млрд. 370 млн. рубли (износ на СССР - 600 млн. рубли и внос - 770 млн. рубли), което превишава примерно със 70% обема на търговията за предходната петилетка (1960-1964). Освен това се предвижда значително увеличаване на доставките във Франция на съветски нефт и нефтопродукти, също и по-нататъшен внос


text:
на пиломатериали, азбест, хромова руда, антрацит, целулоза и др. Съветският внос от Франция се състои основно в оборудване и машини, закупувани при условията на дългосрочен банков кредит.
 Във връзка с приключването през 1969 г. на срока на действие на Споразумението за взаимни доставки на стоки за 1965-1969 г., през първата половина на 1969 г. по френска инициатива са проведени преговори и на 26 май с. г. в Москва е подписано Споразумение между СССР и Франция за търговско-икономическо сътрудничество за периода от 1970 до 1974 г. Това е принципно важен търговско-политически акт и представлява първото двустранно споразумение между социалистическа страна с една от държавите-членки на Общия пазар за периода след 1969 г. Очевиден е двустранният интерес от по-нататъшното развитие и разширяване на отношенията, изразен и от двете държави.
 Според Франс прес като приема съветското предложение за сътрудничество френското правителство отговаря на многократните постъпки на посланика в Париж Валериан Зорин, който „миналия месец положи усилия да поднови френско-съветското сътрудничество. Свикването на „голямата [френско-съветска] комисия”, която е натоварена със задача да съживи икономическите и търговските отношения, символично бе придвижено напред от 6 февруари на 3 януари 1969 г. Това, което е по-многозначително, е фактът, че нейните двама председатели Владимир Кирилин, заместник-председател на Министерския съвет на Съветския съюз, и Мишел Дебре, френски министър на външните работи (и първи министър-председател по време на президентството на Дьо Гол – б.а.), ще бъдат подпомагани от по трима министри [представляващи основни клонове на съветското стопанство]”.13 Макар че програмата за работата на „голямата комисия” е предимно техническа, не е изключено по време на заседанията да бъдат разисквани и политически въпроси, както дава да се разбере френският министър на информацията Жоел льо Тьол. „Що се отнася до възможността да бъдат обсъдени международни проблеми, то бе загатнато в Москва и от новия френски посланик Роже Сейду по време на връчването на акредитивните му писма. Размяната на мнения, поне от гледна на точка на Франция, ще има за цел „да допринесе за прекратяването на войната там, където тя продължава, и да попречи на създаването на нови огнища на конфликти и пр”.14 Това е израз на трайната позиция на Франция, а именно стремежът ѝ тя да играе ролята на посредник или както много точно я формулира Пиер Микел – „положителен неутралитет”.15
 Във връзка с френско-съветските разговори по проблеми от международен характер от декември 1968 г. наблюдателите отбелязват, че те могат да се състоят без това да означава подновяване на редовните консултации, които са прекратени от френска страна в отговор на съветската интервенция в Чехословакия. Очевидно е, че не може толкова лесно да се преглътне смазването на „Пражката пролет”. „...Европа от Атлантика до Урал, приютила в себе си надеждата за свобода на народите от Стария континент, се разпадна в една августовска утрин. Прага, 20 август 1968 г. „Това, което се случи в Чехословакия...явните въжделения на нейния народ към зората на свободата, сплотеността на нацията срещу окупатора и отвращението, изпитано при мисълта, че ще трябва отново да приеме робството, както и всеобщото неодобрение на всички западноевропейски народи на перспективата за връщане към Студената война, всичко


text:
това разкрива пред очите ни, че нашата политика, даже и ако тя в даден момент е противоречи с дълбоките реалности в Европа, следователно тя е добра политика. Всъщност за чуждото господство вече е много късно да получи одобрението на нациите, дори когато то е окупирало земята ѝ.”16
 Колкото до противоречията с дълбоките реалности на Стария континент, очевидно е, че все пак в политиката на Дьо Гол надделява реализмът. „Същите наблюдатели считат, че съществуват много причини, които мотивират желанието на френското правителство да продължава сътрудничеството си със Съветския съюз. На първо място може да се отбележи нежеланието да се предостави на друга сила, например Съединените щати, да получат някаква форма на монопол над контактите между Изтока и Запада. Втората причина е от икономически характер и се дължи на интересите на френската индустрия към Съветския съюз. Третата причина е само предмет на хипотези. Сближаването със Съединените щати, което Китай възнамерява да осъществи със започването на срещите на дипломатически представители във Варшава, без съмнение тревожи Съветския съюз. Според мнението на наблюдателите френското правителство желае да се възползва от случая, за да напомни за своето присъствие и своето желание да не остави на новите велики сили – Съединените щати, Съветския съюз и Китай привилегията да решават помежду си съдбата на света”.17 Едва ли е само хипотеза. Генералът признава Китай на 27 .01. 1964 г. Ето какво казва Ричард Никсън за първите си срещи с френския президент през тази година: „Той знаеше моята твърда позиция относно Червен Китай и възраженията ми относно неговото признаване. Той ми каза тогава: „По-добре е да го признаете сега, когато е слаб и има нужда от вас, отколкото да чакате силата му да ви принуди да сторите това. Един чудесен съвет, но аз не бях на власт и едва осем години по-късно можах да го изпълня”.18 Франция вече се е превърнала във военна сила благодарение на националната си ядрена ударна сила и успешния опит през февруари 1960 г. след взривяването на атомна бомба в Сахара.
 В своя докладна записка относно предстоящите френско-съветски стопански разговори от 28. 12. 1968 г. до Тодор Живков българският посланик в Париж Владимир Топенчаров19 отбелязва: „Що се отнася до поведението на Франция към САЩ [...] от френска страна могат да се очакват инициативи, които да манифестират смекчаване на отношенията между Франция и САЩ, но в никакъв случай френското правителство не ще допусне засилването на американската намеса в европейските работи. По този въпрос френската страна е непримирима”. Вярно е, че Франция прави известни изменения в своята военна стратегия главно по основните позиции на теорията на бившия началник на Генералния щаб Айре „отбрана по всички азимути” и с това, че френски военни части, въздушни и морски, участват в маневри и наблюдения в областта на Средиземно море, редом със силите на НАТО. Но се смята, че въпреки това нюансиране френското правителство ще продължава своята декларирана политика.
 В голисткия официоз „Насион” на 23 декември се появи съобщение за създаване на „Клуб на приятелите на единна Европа”. В ръководството на Клуба личат имената на видни „леви голисти” (Рене Капитан, Мишле, Шуман


text:
и др.). Клубът има ясно противоамериканска линия. Др. Зорин в разговора изтъкна, че по сведения този Клуб е създаден не без знанието на Дьо Гол.”20
 Налице е допълване между източници, произхождащи от различни български министерства – от външнополитическото ни разузнаване и от нашето Посолството в Париж, както и от френския печат и АФП и покриване на сведенията, получени за външнополитическата линия на президента.
 Много интересен въпрос представлява къде се намира българската агентура във Франция през разглеждания период, какви са прикритията ѝ, какъв е нейният брой. В доклад от началника на Управление I-КДС от 22. 07. 1968 г. до председателя на КДС пише: „[...] В Париж съставът на посолството се е запазил – 10 души, както и нашите работници – 2 души. Търговското представителство е нараснало от 10 на 17 души, а нашите работници от 2 на 3. В международните организации и представителствата на други наши учредения работят 11 български граждани, от които 3 са наши работници. В смесените дружества във Франция работят 8 български граждани [...].21 Следва ръкописна забележка, уточняваща, че в „тези цифри не са включени радисти, шифровачи и охрана, които извършват работа, необходима за всички заинтересовани ведомства (министерства)”.
 По-нататък в сравнителен план в приложение е представена българската агентура в отделните министерства и организации през 1958 г. и 1968 г. Ето и данните за резидентурата в Париж:
 Общо КДС РУМНО22
 10 2 (1) 3
 Международните организации като Държавния комитет за наука и технически прогрес (ДКНТП), Комитета по туризма (КТ) и Българската телеграфна агенция (БТА), ТАБСО23, Техноелектротранспортстрой, [ДСП] БУЛЕТ и др.
 Местни граждани -5
 Дипломатически представители – 9
 търговски представители - 3.”24
 Може да се обобщи, че що се отнася до дейността на резидентурата ни в Париж през десетте години на разглеждания период, то могат да се очертаят някои основни тенденции. Тя става все по-богата и разностранна, както като поставени цели и задачи, като обекти за проникване, така и като ведомства и институции, които захранва с информация. Разбира се, една студия не може да претендира за пълнота на изчерпването на всички проблеми. Във всички случаи примерът с френската външна политика, разгледана в годишните отчети на отдел 03 на ПГУ-ДС от 1965 г. и 1968 г., очертават основните ѝ линии, и те се потвърждават и от цитираните документи от декември 1968 г. от архивите на МВнР, които до този момент не са публикувани.
 Документите от КРДОПБГДСРБНА имат голяма стойност, защото те дават конкретен образ и пълнота на дейността на външнополитическото ни разузнаване. Може да се твърди, че в тях нещата не са представени „лъскаво”, „зализано”. Не се спестяват оценките „слаба работа” за резидентурите, включително и за френската; в предложените в плановете мерки често в полето с червен молив е написано „късно!”, предоставените информации са разделени на „ценни” и „неценни” и нееднократно „неценните” са с превес. В оценките на информационната работа има доста нелицеприятни, когато се оказва, че зад големите количества информация стои такава, която може да се получи и от официални източници, като например печата. Относно вербовъчната работа, тя невинаги е на равнище – има години, в които няма нито един


text:
новопридобит агент, една част вече са известни на противниковото контраразузнаване. Съмненията в липсата на ефективност дават повод на Центъра да се намеси като стига и дори до отзоваване на оперативни работници.
 През първите години на разглеждания период дейността на 3-ти отдел „западни страни” и специално на френска територия е съсредоточена повече върху българските емигрантски организации. Според доклад на началника на Управление І-ДС полк. Гочев относно състоянието на неговата работата през 1958 г. в раздела, засягащ „вражеската емиграция и разузнавателните централи” в западните капиталистически страни „вражеска дейност по отношение на нашата страна провеждат две вражески организации: БНК25 и Временното българско представителство26, създадено в началото на 1958 година”.27 То още на 7 януари е учредено под това име, за да се подчертае преходния му характер, че целта му не е да функционира като правителство в изгнание. Идеята е то да координира инициативите и дейността на многобройните и нерядко противопоставящи се емигрантски организации.
 Според обект „Киро” от 1958 г. „има редица данни, които говорят, че тия вражески организации и други такива са свързани и работят с финансова помощ и по указание на капиталистическите разведки, главно американската, английската и други. Получените данни напоследък [...] показват, че между тия две вражески организации съществува надпревара по това коя от организациите ще организира и проведе вражеска дейност срещу нашата страна, ще се хареса на американците и ще получи за това по-големи субсидии.
 Вражеската емиграция служи за основен контингент на чуждите разузнавания за подбор и вербовка на агентура за подривна дейност против нашата страна. Чрез тая агентура събират шпионски сведения и се стремят да въздействат разложително на временно пребиваващите български граждани в капиталистическите страни”.28 Накрая се заключава, че Първо управление резидентурите правилно са насочили вниманието си към разкриване дейността главно на ръководителите на БНК като Гемето, Ценко Барев и други като чужди агенти. „За оказване помощ от центъра на резидентурите, в които подготовката по линия на БНК бе слаба, се извърши следното: Работник от центъра подходи пряко към вербовката на един от лидерите на вражеската емиграция във Франция, с когото понастоящем продължава работата по дооформянето и укрепването му като агент на френската резидентура. Получените данни от тоя обект („Киро”) говорят, че геметовците сега се подготвят по указание лично от Гемето да провеждат активна подривна дейност срещу нашата страна с прехвърлянето на диверсанти през пролетта на 1959 година. Че са свързани с чужди разузнавания, които ги финансират. С получаването на тези данни беше опровергано убеждението у резидента, че им е известна вражеската дейност на геметовците и че данните, с които е разполагала френската резидентура до този момент са се отнасяли изключително до официалната дейност на БНК в Париж и ръководството му”.29 В отчетния доклад за 1958 г. се поставя задачата бившият офицер, агент „Чавдар”, с перспективи да бъде потърсен от Никола Костов, бивш полковник от Генералния щаб, главен организатор на Временното българско представителство. „На същия са му дадени за това указания, като най-първо възстанови връзките си с емигрантите монархисти във Франция”.30
 Въз основа на цитираните документи може да се направи изводът, че на територията на Франция основните цели на


text:
външнополитическото ни разузнаване са ограничени по-скоро до борба с българските емигрантски организации и дейност в средите на нашата емиграция като цяло. По време на мандата Костадин (Дичо) Атанасов31, който от 1961 г. е пълномощен министър в Париж (от 1966 г. легацията се издига в ранг посолство – б. а.) основна задача на българското разузнаване по това време е „вражеската емиграция”. В тази възлова европейска столица тя е най-компактна и най-активна, в сравнение с емиграциите в другите страни. То хвърля много сили и средства да я следи, да вербува агенти или да извежда и внедрява сред нейните среди “изменници“ от България, с цел да я разлага и неутрализира. Париж се е превърнал в европейски център на българската вражеската емиграция, която е обединена в няколко организации. От тях най-активна е земеделската, начело с Ценко Барев. По това време във френската столица като представител на испански и арабски туристически фирми работи бившият цар Симеон II Сакскобургготски. Той също е обект на разработка от страна на българското и съветското разузнаване.
 В изпълнение на решението на Политбюро на ЦК на БКП от 18.10.1966 г. „За по-нататъшно засилване на борбата срещу идеологическата диверсия на империализма” и Министерската заповед No1 3490 от 28. 06.1969 г. в ПГУ-ДС към отдел 04 (контраразузнавателен) е създадено специално отделение за разработка и проникване в Радио „Свободна Европа”, във вражеските емигрантски организации БНК, БНФ32, Царски двор, АБН (Антиболшевишки блок на народите), някои религиозни институти като Световния съвет на църквите и други.
 Един от най-важните обекти на разработка на външнополитическото ни разузнаване във Франция са българите, които постоянно живеят или временно пребиваващите в нея. Според Иван Албански33, и.д. консул в Париж от 25 април до 14 август 1966 г., полицията се отнася добре към тях. „Някои от българите (само в Париж са над 500) са френски граждани. Имат солидно материално положение, с интересни връзки между местните граждани и чужденците. Колонията ни и досега не е картотекирана и приведена в известност.
 Някои временно живущи български граждани, пристигащи като туристи или на гости за 2-3 месеца, намират на място работа или специализират в различни учредения и пр. и удължават престоя си по 2-3 и повече години. За нас е удобно да им изпратим наша агентура или опер. работници с определени задачи, като специалисти, студенти и други, особено на НТР (Научно-техническото разузнаване – б. а.).
 В тази насока с пощата сме изпратили конкретни предложения, включително и по линия на КРО (Контраразузнавателен отдел – б. а.)”.34
 С укрепването на Дьо Гол на власт и осъществяването на дело на поставените външнополитически национални приоритети тежестта на Франция като фактор в света нараства. Това налага външнополитическото ни разузнаване да си постави по-нови цели, по-различни задачи, да действа в съвсем различна обстановка. На въпроса на журналиста Иван Бакалов срещу кого е била насочена дейността на българското разузнаване тогава о.з. полковник Димо Станков35, резидент в Париж от 1974 до 1978 г., отговаря: „Работеше се срещу политиката на Франция по отношение на България - плановете на френското правителство, Министерството на отбраната, в състава на НАТО или извън състава на НАТО, това, което може


text:
да заплашва страната. Ние Франция не можем с нищо да я заплашваме, ние търсим нещо, което може да ни заплашва нас. Ако става въпрос за работа по Гърция, по Турция, непосредствените съседи, които имаха армия, насочена към България по границите - за провеждане на мероприятия от различен характер - да. Но Франция е по-далечна. Никога не е била приоритет в дейността на българското разузнаване.”36
 Полк. Димитър Вандов37, разузнавач в продължение на 40 години, от които 15 години резидент под дипломатическо прикритие в Турция, резидент във Франция в продължение на 8 години и 3 години аташе по печата в Хага, също споделя, че тя не е била главно направление за нашето разузнаване. По линия на Варшавския договор на всяка страна е било определяно за главно направление това, където е имало най-добри възможности. По отношение на Турция нашето разузнаване е полагало най-много усилия. Д. Вандов сподели, че Турският е бил отдел Първи в Първо главно управление, и той е бил най-големият отдел по състав. „Ние имахме в щата си около 50 разузнавачи срещу Турция. Тези 50 разузнавачи бяха разделени условно на три. Една трета в Центъра, една трета на прикритие и една трета зад граница. И съответно, когато са връща и изтече мандата на човека, който е зад граница, той се връща в Центъра. От прикритието работникът отива в Турция. И осигурявахме около 15 разузнавачи на територията на Турция. В разузнавателен план това е нещо много. Защото разузнаването не е армия. То е елитна организация за извършване на разузнавателна дейност”.38 Запитах полк. Вандов кои са били нашите главни задачи свързани със тази НАТО-вска държава. Той ми отговори, че там са го изпращали не за да работи против Франция, а да работи против Турция. Защото там е имало голям турски контингент, много студенти, които много по-лесно се вербуват на френска територия, отколкото на турска. Освен това там е имало многобройни турски офицери, голям е щатът на посолството им във Франция. И това са били все наши обекти за проникване.
 Когато той е бил ръководител на резидентурата в Париж и основно направление е била Турция, „ние се занимавахме с вътрешната и международната политика на Франция. Изяснявахме какви са нейните взаимоотношения преди всичко със Съединените щати, във връзка с участието й в НАТО, доколко тя е негов стабилен съюзник и т.н. Защото Франция още от 60-те години категорично заяви своята позиция по отношение на НАТО и на Щатите. Тогава станаха много интересни събития. Така че ние се интересувахме от международното, вътрешното, социалното положение.
 Но за нас във Франция главното беше Научно-техническото разузнаване, придобиването на информация за съвременното развитие на науката и техниката и Турция. Във Франция лично аз съм реализирал вербовки на турски граждани, но имахме вербовки и на французи. И то доста сериозни реализации. Включително и на министъра на отбраната Шарл Ерню. Така че не си поплювахме и там”.39
 Освен по Франция нашата резидентура е имала задачи и по Брюксел. „Разстоянието Париж - Брюксел можеш го преминеш два пъти на ден. Аз в Брюксел ръководих двама агенти докато бях резидент в Париж. И точно


text:
затова нашето ръководство нареди да ме назначат за аташе по печата в Хага, за да имам легенда и да мога да преминавам през Брюксел за Хага. Аз ръководех агент в НАТО и в Европейската общност”.40
 Освен голяма турска общност, във Франция има и голяма гръцка общност и многобройни гръцки студенти, които също са обект на проникване на нашите тайни служби. Разузнавачът споделя, че „там също вербувахме гърци. Аз лично вербувах млад грък, когото след това пратихме в Щатите и беше агент на нашето НТР дълги години, до „демокрацията”.41
 Една от задачите ни във Франция е българската емиграция. Само колонията ни в Париж е от 500 души. „Ние работехме по емиграцията. Не сме я оставили без контрол. Най-активни бяха анархистите. Аз внедрих на Иван Дочев един агент – жена, която ни създаде условия да заснемем цялата му документация и да арестуваме всички хора на наша територия. Но те не са били толкова важни.
 Но все пак, по едно време анархистите прехвърлиха парашутисти в Карловско, защото зад тях стоят чужди служби и им помагат и с пари и с оръжие. Но това за нас беше между другото, не беше сериозен обект”.42
 Полк. Вандов съпостави обстановката в двете страни, в които най-дълго е пребивавал въз основа на дългогодишния си опит: „Разликата между Турция и Франция е огромна. Когато съм бил в Турция аз съм бил под жестоко наблюдение. Два пъти съм арестуван. Едва останах жив в Турция. [Директорът на френското контраразузнаване – б.а., Х.М.] Ив Боне43 ме попита как съм се чувствал във Франция и аз му отговорих: „Като на курорт”. Не съм имал никакви притеснения.
 Те също си имат контраразузнаване и то си има задачи. Но едно е настроението на турците към нас, друго е на французите. Освен това друга е страната, друга е културата, друг е подходът. Турците са едно нещо, французите са друго нещо. Освен това, по моето убеждение, Франция е една цивилизована държава и то на едно от първите места в света. Тя е люлката на демокрацията. Това трябва да се отчита при всички случаи.
 А ако направим един паралел между Франция и Съединените щати, те са изостанали в сравнение с нея. Независимо, че са икономическа сила, те имат една едва тристагодишна история и тя е разбойническа история. И тяхната политика не е политиката, каквато са водили французите. Ако погледнем отношението към колониалните страни, французите са проявявали най-голяма човещина към колонизираните народи. И са спомагали за тяхното развитие – малко или много. Освен това след ликвидирането на колониалния режим, французите приемат около 30% от населението на колонизираните държави. Това също е показателно.”44
 Българската резидентура в Париж е най-голямата в Европа в състав от 10 разузнавачи, а в другите страни са били по-малко, а турската е била най-голямата в света – там сме имали две резидентури – Анкара и Истанбул.
 В никой случай обаче не бива да се гледа еднопланово на политиката на Франция по отношение на България. През периода на управлението на Дьо Гол тече усилен икономически и културен обмен между двете страни.
 В Перспективен план от 27. 09.


text:
1967 г. за работата по линия на отдел 03 при Управление I-КДС за периода от 1967 до 1969 г. по линия на НАТО е записано следното: „В настояще време агресивният военно-политически блок НАТО се намира в състояние на криза, възникнала в резултат на изменилото се съотношение на силите в света. Кризисните процеси в блока бяха усилени значително и вследствие на решението на Франция за излизане от военната организация на Атлантическия съюз, за изнасяне от територията ѝ на щабовете на НАТО и американските военни обекти.
 Въпреки кризисните процеси НАТО остава основен агресивен военно-политически блок, който разработва военностратегически планове, външната търговско-икономическа линия на основните империалистически държави по отношение на СССР и другите социалистически страни продължава да се развива успешно. В НАТО се обсъждат и решават и други проблеми, които представляват интерес за социалистическия лагер. САЩ използват НАТО и като център за провеждане на разузнавателна и подривна дейност против социалистическите държави.
 Поради гореизложените причини се налага, наред със засилването на разузнавателната ни работа срещу САЩ, да се насочат усилията ни и за придобиване на разузнавателна информация за НАТО, а също така и за придобиване на нова агентура, способна да реши стоящите пред нас задачи по този блок.”45
 Формулировката „кризисни процеси в НАТО” въпреки целия си идеологически и пропаганден заряд може да се приеме дотолкова доколкото само година преди датата, на която този „перспективен план” се появява на бял свят, Франция напуска с гръм и трясък военната организация на Атлантическия блок. Ето етапите на развитието на събитията и пътят, по който се стига до разрива.
 По отношение на съюзниците от НАТО Генералът е твърд: „Солидарни — да, чираци – не”. Той отхвърля „атлантическото послушание”. Още през март 1959 г. Дьо Гол нарежда Средиземноморският флот да се изтегли от командването на Атлантическия съюз. След това забранява на американските войски да държат на територията на Франция атомни бомби и да строят на френска земя ракетни бази. На 21.06.1963 г. правителството му обявява, че неговите морски сили в Атлантика и Ламанша престават да се подчиняват на командването на НАТО. На 7.03.1966 г. Франция оттегля всичките си въоръжени сили от общото командване и не приема повече бази, зависещи от НАТО, на своя територия. По такъв начин тя остава в политическите и излиза от военните структури.
 На 21.02.1966 г. на пресконференция Дьо Гол заявява, че държавата, която оглавява, в желанието си да възстанови суверенитета си е решила да напусне военната организация на НАТО. Наскоро в нота до 14-те страни-членки е съобщено за излизането на всички френски части от състава на атлантическите въоръжени сили, за отзоваването на французите от щабовете и за изтеглянето от френска територия на всички чужди бази, летища, складове и т.н. Франция представя на САЩ график за евакуация на 29 бази с 33 000 офицери и войници. Цялата операция трябва да приключи до 01.04. 1967 г.
 На 14.04.1968 г. в пресконференция Генералът заявява, че никой в света и още по-малко в Америка, не може да каже къде, как и още в каква степен американското ядрено оръжие би било „оръжие в защита на Европа”. „Ние държим на решението,


text:
което взехме. Да създадем и ако се наложи да използваме ние самите нашата ядрена сила”.46
 В крайна сметка на територията няма нито един чуждестранен войник: става дума за американските щабове, под чието командване доскоро са поставени френските войски. Генералите и адмиралите вече не зависят от американските си „колеги”, а само от правителството на Франция. САЩ са шокирани от френското изтегляне от НАТО и реагират енергично, изразявайки своето „разочарование.
 Неслучайно вторият най-голям връх в популярността на Генерала след справянето с кървавата война в Алжир чрез Евианските споразумения от 1962 г. е през юни-юли 1966 г. Тогава е триумфът на външната му политика между социалните кризи от пролетта на 1963 и май 1968 г. след края на алжирското изпитание и достойното му напускане на Елисейския дворец през 1969 г. Тогава двама от всеки трима французи са доволни и само един е недоволен от политиката му.
 Очевидно е, че при тази бързо променяща се обстановка в света и политиката на Дьо Гол по отношение на САЩ и НАТО е необходимо да се предприемат съответните мерки от страна на българското външнополитическо разузнаване, за да е адекватно на ситуацията. В Перспективния план за периода от 1967 до 1969 г. са посочени и обектите на проникване. По линия на Франция целта е отделът за НАТО към Министерството на външните работи. В документа са изложени и оперативните мерки по страни и сроковете за изпълнение. По Франция задачите на агент „25” са „да ни снабдява с информация (предимно документална) по обсъжданите въпроси в НАТО, минаващи през службата, в която работи агентът, като се използват и технически средства (срок постоянен)” и „изучаване връзките на агента и други служители в НАТО с цел придобиване наводки и откриване на една подходяща разработка за работа по НАТО” (срок 30.06.1968).
 На агент „Анри” се възлага да работи за доизучаването на агента с псевдоним „Форт-тет” и завършване на разработката му с оглед на придобиване на информация чрез турската мисия към НАТО. Колкото до самия „Анри”, в перспективния план е заложено да се съдейства за устройването му на работа към МВР с цел проникване в отдела за НАТО.
 На ДВ [доверена връзка]47 „Анжел” се възлага изучаването на възможностите за внедряване на оперативна техника в американските официални учреждения в Париж (срок 30.12.1967 г.), както и изучаването на лица от технически персонал при американските официални учредения във Франция с цел откриване на една разработка. От своя страна задачите на ДВ „Бернард” са придобиване на информация по НАТО чрез връзките му в отдела за НАТО в Министерството на външните работи и други западноевропейски журналисти (срок постоянен) и издирване на подходящи млади лица из средите на специализанти в международни организации, студенти и специализанти във ВУЗ, включително и под чужд флаг, на перспективна агентура и насочването ѝ за работа срещу САЩ и НАТО.48
 Следващата Справка от началника на отдел 03 от 14.03.1968 г. изяснява основните задачи на резидентурите, състава им и ръководената от тях агентура, разработки, ДВ и сътрудници. Според нея основните задачи на резидентурата в Париж са работа от територията на Франция срещу САЩ и НАТО, Турция и Гърция.


text:
Тя се състои от 3 оперативни работници, които „имат добра оперативна, езикова и по прикритие подготовка. Разполага със 7 агенти, води 5 ДВ, 3 сътрудници и води 4 разработки с цел вербовка”.49 По-нататък в табличен вид е представен съставът и прикритията на резидентурата и направленията на дейността ѝ.
 Име на о.р.50 прикритие направление агент ДВ СС разработки
 Резидент посолство Гърция 2 2 2 3
 - Търг. предст. САЩ и Турция 2 1 - -
 - ЮНЕСКО САЩ 1 1 1 1
 - Търг. предст. Турция 2 - - -
 Освен посочените направления за работа на о.р. всички работят и срещу НАТО. Общата оценка на началника на отдела е, че „този състав на резидентурата и наличната агентура работи добре и изпълнява добре основни задачи.” В заключение, изхождайки от обстановката, работата на френската резидентура трябва да се насочи главно срещу НАТО, САЩ и ГФР, и на второ място срещу Турция и Гърция. За решаване на тези задачи трябва да се увеличи съставът на резидентурата с трима о.р. – двама в посолството и един като студент.51
 Освен вече споменатите цели, които си поставя българското външнополитическо разузнаване във Франция, друг обект на проникване е филиалът на Радио „Свободна Европа”. Значимостта на самото радио за западната пропаганда е безспорна. Ето защо българското разузнаване и контраразузнаване не могат да го оставят без внимание. В Анализ на извършените вербовки и проведените мероприятия от отдел 0452 по проникване в чуждото разузнаване и контраразузнаване от 09. 01. 1967 г., подписан от неговия началник, в раздела „работа с подставите”, е записано, че съвместно с Управление II-КДС53 е бил подготвен и изпратен до Мюнхен агент „Свилен”, със задача да се внедри в агентурния му апарат. „Агентът проведе няколко срещи с шефа на българския отдел Милю Милев54, който продължи обработката му и накрая (по негово настояване) агентът написа писмена информация по редица интересуващи го въпроси. Предполага се, че при следващото му отиване в ГФР ще подходят открито към „вербовката” на агента.
 Под формата на командировка беше изпратен до Париж агент „Паната”, който установи контакт с Кръстю Зарев, служител във филиала на Радио „Свободна Европа” в Париж. Зарев го е свързал с шефа на радиото Милю Милев, който дошъл от Мюнхен в Париж специално за срещата с „Паната”. В продължение на няколко срещи обработвал агента да измени на Родината, като му предлагал да го назначи за негов заместник в българския отдел на радиото. Агентът му дал устна информация по някои въпроси, но мотивирано е отклонил предложението му за измяна. „След основен анализ на работата на агента, ще се прецени целесъобразността на по-нататъшното му ползване по разработката на радиото и в какво направление да се ползва”.55
 В изпълнението на вече споменатото решение на ЦК на БКП и МЗ No3 1 3490 за борба срещу идеологическата диверсия по инициатива на ПГУ-ДС към „София прес” през 1971 г. е създадено специално звено за провеждане на мероприятия по линия на контрапропагандата, радиоподслушване на „Свободна Европа” и някои вражески станции, водещи пропаганда срещу нашата страна.
 Винаги когато се изследва дейността на което и да било разузнаване, неизменно стои


text:
въпросът за неговата ефективност. Той се поставя на всички равнища – и на най-високото и на отделните резидентури.
 Важно е да се отбележи, че висшето ръководство на българското разузнаване през разглеждания период е имало ясна преценка за действителното състояние и качествата на личния състав, на агентурата, с която е разполагало, давало си е сметка доколко са ефективни прилаганите методи на действие и една от основните му задачи винаги е била преодоляването на слабостите и недостатъците в неговата дейност. Голяма част от докладите и анализите е посветена именно на това.
 Тази част от изследването засяга извършеното от българската резидентура във Франция, нейните действия, успехи, постижения и съответните слабости през периода от 1958 до 1969 г.
 В Доклад от 1961 г. за състоянието на работата в I-во управление на ДС и предприетите мерки за подобрение в раздела за слабостите и недостатъците на агентурната работа е записано: „Ако се проанализира състава на наличната агентура на нашето разузнаване веднага се набива в очи фактът, че болшинството от същата са български граждани или приели гражданство на съответната страна, но от български произход. Така например и 25-те агенти в САЩ са българи и натурализирани граждани от български произход. В Австрия 3⁄4 от агентурата са от български произход. В Англия от 6 действащи агенти 4 са българи. Във Франция повече от половината агенти са българи....”56
 Един от дългогодишните агенти на българската резидентура в Париж е „Киро”, „изменник на Родината, с възможности да работи по Гемето. Дал е сведения за страните, в които е пребивавал, за лицата, с които е бил прехвърлян в нашата страна, за центровете, в които е бил подготвян, но отказва да посочи с кои лица в България се е свързвал при прехвърлянето му. Това показва, че и утре, когато нещо не е удобно за него, няма да го казва на нашите органи”. Според доклада сериозни слабости съществуват в организацията на връзките с агентурата. Много често е нарушавана конспирацията. Провеждат се срещи на открито, в колите на прикритията, посещават се агенти в домовете им, обаждат се по телефона, агенти ходят на срещи със свои приятели и др. „Срещите с агент „25” на френската резидентура са провеждани дълго време на едно и също място, на едни и същи дати, в едни и същи часове. Засичана е среща от полицията в един ресторант, където се наложило нашият работник и агентът да се легитимират. Жената на агента също знае за връзките му с нашите органи”.57
 Една от „най-скъпите” резидентури е френската. През 1960 година са изразходвани 1 334 277 лева (включително и за закупуване на 5 леки коли). Резидентурата, която е изразходвала най-много средства е тази във Франция – 180, 253 лева (една кола за 20 000 лв.). Следват я Италия – 175 791 лв.; Източна Германия – 131 358 (отчетът е до м. ноември); Египет – 108 824 (една кола за 28 588 лв.); Англия – 88 964; Гърция – 78 670 лв.; Австрия – 75 896 лв. и др. През 1960 година за възнаграждение на агентурата най-голям процент в съотношение с останалите разходи са изразходвали агентурите


text:
в: Гърция – 52% от всички разходи; Франция – 54%; Аржентина – 64%, Италия – около 70% от всички разходи и др.58
 Едно от заключенията на доклада е, че в някои резидентури има сериозни увлечение „материално” да се заинтересуват агентите и се пръскат много пари, без да има насреща резултати. Този анализ не слабостите не дава възможност за една изцяло положителна оценка за външнополитическото ни разузнаване.
 Трудно може да се приеме заключението на началник на отдел 03 от вече цитираната справка от 14.03.1968 г., че френската резидентура работи добре. Още през 1964 г. началникът на отдела предлага на началника на Управление I-КДС ген.-майор Атанасов предвид слабата информационна и вербовъчна работа на резидентурите в Париж, Виена и Лондон да се направи необходимото тя да бъде подобрена с оглед важни задачи за разузнаването по линия на главния враг САЩ и НАТО и работата по Турция и Гърция от трети страни. През месеците април и май 1964 г. е разгледано състоянието на информационната работа и работата по САЩ и НАТО. Специално за резидентурата в Париж началникът на отдела предлага да се ускори чрез Министерството на външните работи изпращането на оперативния работник Димитър Вандов на работа към посолството. Тази мярка е одобрена: „Резолюция. Всичко е уредено. Ускорете го!” Друго предложение от началника на отдела е да се изпрати подходящ оперативен работник на работа в ЮНЕСКО. „Същият е необходимо да владее френски и английските езици. Кандидат, който ще получи съдействие на Министерството на външните работи е др. Герхард Райчев.59 Същият владее френски и италиански езици, понастоящем изучава английски език”.60 Тази организация, чието седалище е в Париж, е един от най-важните обекти, към които се насочва нашето външнополитическо разузнаване. В Справка относно състоянието на работата на отдел 03 при Управление I-КДС срещу главния враг (САЩ, Гърция, Турция) от територията на трети страни се сочи, че отделът действа срещу него от територията на Австрия, Франция, Италия и Швейцария и че общата му задача е „да проникне с агентура в учрежденията на главния враг на територията на тези страни и да придобива агентура за извеждане в страните – главен враг. Един от обектите на проникване на резидентурата в Париж, наред с гръцката и турска легации в Париж са именно делегациите на тези страни в ЮНЕСКО”.61 Значимостта на тази организация като цел на работа на българското разузнаване се подчертава и в раздела „Кадрови въпроси в Центъра”, представляващ част от мерките, които трябва да се предприемат за подобряването на качеството на работата. „Оперативният работник Николай Йончев да бъде включен на оперативна работа по френска линия с перспектива да бъде изпратен на работа във Франция по линия на ЮНЕСКО”.62 Резолюцията на началника на ПГУ е: „Съгласно, но дайте по-конкретно определение с по-близка перспектива”. Предложената мярка за изпращане на оперативен работник по линия на „Балкантурист” е отхвърлена като закъсняла.
 Анализът на вербовъчната работа по линия на Франция от 10.01.1967 г. също така не дава възможност да се приеме еднозначно оценката за добрата работа на резидентурата в тази важна европейска държава. Според него, във връзка със задачите за агентурно проникване в Съвета на


text:
постоянните представители на НАТО в Париж, в официалните представителства на САЩ, Турция и Гърция във Франция и в някои служби на френски министерства, на Резидентурата в Париж е било необходимо да придобие агентура със съответните възможности. Поради това в плана на Резидентурата за 1966 г. вербовъчната работа е заемала централно място и е била насочена към придобиване на агенти из средите на турски, гръцки и френски граждани. През изтеклата година Резидентурата е имала на разработка с цел вербовка 7 лица. През 1966 г. не е откривана разработка на лице, с което връзката да е създадена в рамките на тази година, което се сочи като най-сериозната ѝ слабост.
 По подбора на разработките, Резидентурата правилно се е насочила към лица от гръцки и турски произход. Две от разработките са били на френски граждани с добри възможности да дават политическа и икономическа информация. Само една от разработките е била на българин с нансенов паспорт63, но и той е с добри възможности, тъй като работи в американска служба в Париж. Оценява се като слабост при подбора на разработките, е че той се ограничава предимно в рамките на официалните връзки по линия на Прикритието: 4 от връзките са създадени в самото Прикритие, 1 – с помощта на Прикритието и само 2 – извън него, съответно на сътрудник и агент. Този начин на работа ограничава вербовъчните възможности, крие опасност за разкриване от местното КРО на интересите и връзките на българското разузнаване, преди да е постигната вербовка.
 „През изтеклата година четири разработки са били прекратени по следните причини: „Илери” – турски гражданин, поради това, че не желае да поддържа контакт с нас; „Форт-тет” – турски гражданин, поради незадоволителната работа на разработващия го наш агент; „Едуард” и „Роберт” – френски граждани, поради това, че връзките им с нашите официални представителства са широко известни. Първите двама бяха изоставени, а за последните бяха утвърдени предложения за укрепяването им като доверителни връзки и понастоящем се използват за придобиване на информация, предимно икономическа”.64 Като най-сериозна слабост на Резидентурата през изтеклата година се сочи „липсата на новосъздадени връзки, които да са изучени и контактът с тях да е на степен, позволяваща да им се открие разработка. Недостатъчни са връзките на оперативните работници с лица извън кръга на тяхната официална работа. Това доведе до рязко намаляване на разработките през 1967 година – от 7 на 1.”
 По-нататък в анализа на слабостите на вербовъчната работа се сочи:
 „[...] в) Работата по разработките невинаги се водеше ритмично и целенасочено. Така например, въпреки създадените доверителни отношения с „Анжел”, вербовката му се отлага поради непровеждане на някои заключителни мероприятия.
 г) Във воденето на разработките често липсва разнообразие. В повечето случаи разработките протичат по един и същ начин, даже и когато не се водят пряко от о.р., а чрез агентура.
 д) Недостатъчна е подготовката по проверката и изучаването на кандидатите за вербовка. Разчита се предимно на изучаването на личния контакт, не се търсят допълнителни възможности и не се проявява комбинативност. По-добри резултати бяха постигнати в изучаването на обектите при довеждането им у нас, но за да не се изпада


text:
в шаблон, трябва да се търсят начини да се довеждат техни близки, или други начини за изучаването им.
 е) Резидентурата при някои разработки не можа да прецени навреме, че не са подходящи за агенти и да излезе своевременно с предложение да се прекратят. Поради трудностите за законспириране на връзките, създадени по линия на прикритието, необходимо е в предложението за взимане им на разработка да се посочва как ще се постигне това важно условие и да се набелязват съответни мерки. В случаите, когато няма възможности за това, такива лица да не се взимат за разработка, да се развиват с тях доверителни отношения.”65
 Една от основните цели, които оправдават съществуването на всяко разузнаване е сдобиването с информация. Обхватът е най-разнообразен. Отделно от задачите, които се преследват постоянно, има такива, които се поставят в зависимост от промените в международната обстановка, появата на нови „актьори” на световния театър и пр. Част от тях са предопределени от приоритетите на конкретната страна, от международните организации, в които членува и пр. Информационната работа е насочена не само по отношение на прекия противник и за изясняване на въпроси, свързани с негови институции, органи и организации, но и на дейността на разузнавания на неговата територия.
 Архивите от КРДОПБГДСРБНА разкриват, че информационната работа на отдел 03 и специално тази, свързана с Франция, невинаги е била на достатъчно равнище. За това говорят преценките на най-висшите ръководители на външнополитическото ни разузнаване. В специален раздел, посветен на тази проблематика в Доклад от 1964 г. за дейността на отдела „в светлината на Майския пленум на ЦК на БКП и националното съвещание на органите на МВР” е записано: „В сравнение с миналата година броят на използваната информация през тази година значително се увеличи. За цялата 1963 година се били използвани 109 информации, а сега за 8-те месеца 181. Значително по-голямо е числото на изпратената за ЦК на БКП информация. Увеличен е също така броят на документалната такава.
 От използваните информации 30% е по НАТО, 22% по САЩ и останалите по други номенклатурни въпроси. По резидентури използваната информация се разпределя както следва:
 Италия -126; САЩ – 34; Франция – 9; Австрия – 8; Англия -4. Както се вижда 70% от информацията е получавана от Римската резидентура. От използваната информация 56% е получена от агентура и 44% от доверителни и други връзки на резидентурите. Причините за незадоволителната информационна работа на някои резидентури като тези на Париж, Виена и Лондон са следните: липса на достатъчен брой ценна агентура; подценяване на информационната работа от оперативния състав и неизползване на всички възможности за придобиване на информация.”66
 Озадачаващо е, че за такива опорни страни на Атлантическия пакт, като Франция и Великобритания има толкова малко информации. Още повече, че френско-американските противоречия са в пълен ход и само след две години Дьо Гол ще излезе от НАТО. Що се отнася до Париж, той е средище на „вражеските” емигрантски организации, в него се намира и филиал на Радио „Свободна Европа”. Като се допълни, че там е резиденцията на ЮНЕСКО, трудно обясним е този малък брой на информациите, получени от българската резидентура в тази важна


text:
европейска държава. Напълно оправдано е заключението от доклада, че информационната работа на Лондонската, Парижката и Виенската резидентури е „незадоволителна”.
 Само една година по-късно информационната работа на резидентурата в Париж бележи значителен напредък. Това личи от годишния й отчет за 1965 г. В него на първо място са отбелязани основните информационни задачи, поставени пред нея. Те са: „1. Политиката на Франция към НРБ и другите социалистически страни; 2. Разузнавателна и друга подривна дейност на разузнавателните и контраразнавателните органи на Франция и тези на другите империалистически държави, действащи на територията на Франция и използването в тази дейност на българската вражеска емиграция; 3. Участието на Франция в НАТО; 4. Позициите на френското правителство по най-важните международни въпроси; 5. Пред резидентурата е била поставена допълнително задача за придобиване на информация относно плановете, формите и методите на империалистическите разузнавания за подриване единството на социалистическата общност посредством използване на разколническата дейност на китайските ръководители.”67
 Поставянето на всяка от тях си има логично обосновано обяснение, коренящо се в международните отношения, както в дългосрочен план, като политиката на Франция към социалистическите страни, в българо-френските отношения във всички области – само след една година Тодор Живков и Шарл дьо Гол ще се срещнат в Париж, така и в новопоставената задача. Трябва да се има предвид, че „разногласията” между Китай и Съветския съюз и другите социалистически страни по това време са тема табу в нашите средства за масова информация. Въпреки всички усилия, те не могат да бъдат скрити. В САЩ тези противоречията между КПСС и ККП са шумно разгласявани.
 Следващата част представя къде е бил центърът на тежестта на информационната работа на българската резидентура във Франция, както и адресатите, към които събраните сведения са насочени. „В изпълнение на поставените основни задачи през отчетния период са получени общо 64 информации, от които 35 са използвани за информиране на ЦК на БКП, заинтересовани наши министерства и братските разведки.
 По първата основна задача – политиката на Франция и империалистическите държави към НРБ и социалистическите страни – са използвани 9 информации, които получиха добра оценка.
 Те се подразделят както следва: 2 информации за икономическата политика на Франция спрямо България и други социалистически страни; 2 информации относно поетото задължение на Франция за купуване на тютюн от България; 1 информация за стремежа на френското правителство да даде на своя пазар предимство на тракторите от СССР и Румъния пред тия от САЩ; 2 информации за указанията на Министерството на външните работи на Франция относно забраната на открита антикомунистическа пропаганда по френското радио към социалистическите страни; 1 информация за формите и методите на работа на разузнавателните органи на СССР и социалист страни; 1 информация относно търговската политика, която трябвало да водят страните-членки на НАТО спрямо България и останалите социалистическите страни.
 Особено ценна е информацията относно указанията, които Министерството на външните работи на Франция дало на френското радио, а именно да не се провежда открита антикомунистическа пропаганда към социалистическите страни. От данните в информацията е видно, че френското правителство целяло да се разшири кръгът на слушателите от социалистическите страни, както между другото да се правела пропаганда на френската икономика


text:
и да се засилело проникването на френската култура в социалистическите страни.
 Представлява интерес и информацията за икономическата политика на Франция спрямо България и други социалистически страни.
 Заслужават внимание и сведенията за дейността при Икономическия комитет на НАТО, от които се вижда каква търговска политика трябвало да водят страните-членки спрямо България и останалите социалистически страни.
 Въобще информациите по първата основна задача са изпратени до най-отговорни ръководи места.”68
 Този сам по себе си интересен документ е важен с това, че представя политиката на Франция към България, която може да се определи като „доброжелателна” и „толерантна”, поне на официално равнище. В него се дава конкретен образ на външнополитическата линия на Дьо Гол по отношение на Съветския съюз и страните от Източна Европа. Веднага трябва да отбележа, че само по-малко три години по-късно вече положението е друго. В момент, в който политическата криза разтърсва държавата няма място за „политическа коректност”. На 30 май 1968 г., Генералът заявява, че няма да напусне властта, защото страната е заплашена от диктатура. „Искат да я принудят да се подчини на власт, която би била въведена при национално отчаяние, власт, която, разбира се, преди всичко би била властта на победителя, т. е. на тоталитарния комунизъм”.69 Основната причина за майската криза в неговите очи е в стремежа на ФКП е да свали голистката власт и да наложи тоталитарен режим. Темата за антикомунизма избуява мощно през май-юни, макар че самата комунистическа партия не заплашва по никакъв начин нито републиканската система, като същност, нито като евентуален конкурент за властта, нито пък би могла да излъчи водач, който би могъл да замести Генерала като държавен глава. На парламентарните избори от юни-юли е смазана като голистите получават абсолютно мнозинство в Националното събрание.
 Следващият раздел на документа е посветен на ефективността информационната работа на ВПР през 1965 г. „Работата на резидентурата по набиране на разузнавателна информация през отчетния период на 1965 г. бележи съществен напредък в сравнение с 1964 г., когато бяха получени всичко 38 информации, от които бяха използвани 20. От получените 64 информации през 1965 г. 39 са от агенти, 8 са от доверителни връзки и 19 от други източници. Както отбелязахме в началото на отчета от 64 са използвани 35, а останалите 29 не са използвани. Една част от неизползваните 29 информации също съдържат някои елементи от информационна стойност, но поради схематичния си характер не можаха да бъдат използвани. Друга част от тези информации бяха известни от официалната преса.
 Изхождайки от това, че все още доста голям е броят на неизползваните информации, налага се за в бъдеще резидентурата да воюва упорито против получаването на неценна информация.
 Въпреки дадените указания на Центъра резидентурата невинаги е придружавала изпращаните информации със своя първична оценка и мнение за надеждността на източника. Необходимо е за в бъдеще това да се прави редовно.
 Трябва да се отбележи, че през отчетния период и по-конкретно през второто шестмесечие имаше приливи и отливи в информационната работа. Така например през месеците юли, август и септември 1965 г. са получени само 5 информации, които не бяха използвани, поради несъществен характер, през м. октомври


text:
са получени 17 информации. Стремежът на резидентурата трябва да бъде постоянно увеличение притока на информация.
 Резидентурата трябва да полага повече усилия за подобряване качеството на информацията.
 Общо взето работата на резидентурата по набиране на разузнавателна информация през 1965 г. се оценява положително. Има създадени добри предпоставки за получаване за в бъдеще на още по-добри резултати в информационната работа.”70
 Следващите две таблици много ясно представят информационната работа през 1965 г. Те дават възможност да се направят заключения и да се очертаят тенденции. Това беше причината, която ме накара да ги включа към текста на изследването.
 Таблица No 371
 За получената информация от резидентурата в Париж за 1965 г.
 Основни задачи Получени информации
 1. Политика на Франция към НРБ и другите социалистически страни
 Всичко - 16 Ценни -12 Неценни - 4
 2. Участие на Франция в НАТО
 Всичко - 27 Ценни - 22 Неценни - 5
 3. Позициите на френското правителство по важни международни въпроси
 Всичко - 19 Ценни - 3 Неценни - 6
 4. Разузнавателна и контразузнавателна дейност на френската полиция и вражеската емиграция
 Всичко - 3 Ценни - 3 Неценни - 0
 5. Разколническа дейност на китайските ръководители
 Всичко - 68 Ценни - 53 Неценни - 15
 Таблица No 472
 Изготвени и изпратени информации (по поставените задачи-б.а.)
 ЦК на БКП МВР МВнР РУМНО Други ведомства Съветски другари
 1 9 0 4 2 3 12
 2 17 0 4 7 9 19
 3 5 3 2 4 0 11
 Общо 32 3 10 13 14 48
 В отчетния си доклад за информационната работа на I-во Управление КДС през 1966 г. началник отдела 06-А73 сочи, че „едновременно с нарастване на количеството на използваните материали, получени от посочените вече източници, значително се подобри и качеството им. За пример могат да се посочат резидентурите в Анкара, Рим, Париж и др. Това се дължи на подобряване на работата на някои резидентури и на повишената взискателност от страна на ръководството на управлението”.74 Резидентурата в Париж изясни някои моменти от френската политика за либерализация на търговията със социалистическите страни, а също така съобщи за отзивите по посещението на Тодор Живков във Франция. Освен това изясни и други конкретни въпроси за търговските взаимоотношения с някои социалистически страни. Друг проблем, осветлен от нея са противоречията на Гърция и Турция с Франция и Италия по въпроса за продажбата на тютюна. Както може да се очаква, придобиването на сведения, засягащи страните-членки на НАТО продължава да бъде от първостепенна важност за външнополитическото ни разузнаване. Специално, що се отнася до резидентурата в Париж, според Отчетен доклад за информационната работа на I-во Управление КДС през 1966 г. от 10.1.1967 г., тя „получи информации за предложенията на Политическия и Военния комитети пред юнската сесия на НАТО през 1966 година, а така също относно намеренията на Франция по реорганизацията на НАТО и оценката на Военния комитет по отношение на провеждането от НАТО маневри. Резидентурата в Рим изясни отчасти отношението на Италия по реорганизацията на НАТО и становището на Франция по този въпрос, отношението на Италия към изграждането на нова ядрена сила и към предложението на Дания