text:
или 25 февруари 2020г.
 326. Заявление вх.No 812104-10 /17.01.2020г. до МВР с въпроси относно местонахождението на сървърите и защитата на данните в сайта на МВР mvr.bg от задгранична компания, защитаваща и сайтове, свързани с „Ислямска държава“
 Решение рег.No 812102-32 от 22.01.2020г. - директор на дирекция „КАО“ - МВР, получено по е-поща на 28.01.2020г.
 327. Заявление от 22.01.2020г., вх.No У-ЗДОИ-2 / 23.01.2020г. до МФ с въпроси относно местонахождението на сървърите и защитата на данните в в сайтовете на МФ и НАП с домейни minfin.bg и nap.bg от задгранична компания, защитаваща и сайтове, свързани с „Ислямска държава“
 Писмо изх.No У-ЗДОИ-2 / 31.01.2020г. от МФ с констатирани нередовности.
 Писмо вх.No У-ЗДОИ-2 / 05.02.2020г. от СОПА с представено съдебно удостоверение от 05.02.2019г., издадено от ВОС
 Решение рег.No 1 от 19.02.2020г. - н-к на отдел „Персонал и административни дейности, дирекция „Човешки ресурси и административно обслужване“ в МФ, получено по е-поща на 19.02.2020г.
 Писмо изх.No У-ЗДОИ-2 / 19.02.2020г., с което завлението се препраща по компетентност на НАП в частта за въпросите, свързани с домейна nap.bg.
 Решение рег.No РЦУ-18 от 02.03.2020г. - изпълнителен директор на НАП Галя Димитрова
 328. Заявление вх.ГП-No 218/2020 от 23.01.2020г. от СОПА до Главния прокурор (рег.No PRB202004472200I) относно „Методика за взаимодействието на прокуратурата с контролните органи при противодействие на закононарушенията и престъпленията в защита на обществения интерес и правата на гражданите“ и Заповед на ГП-No 1489/02.06.2011г., с която методиката е утвърдена за задължително изпълнение
 Жалба вх.No PRB202004834497I от 20.02.2020г. срещу мълчалив отказ по заявлението от 23.01.2020г.
 Адм. дело 618/2020г., АдСВ, VII с-в - Ромео Симеонов, обр. 2x.02.2020г., наср.
 Разпореждане No / 2020г. с указания
 329. Заявление вх.No ЗДОИ-3/27.01.2020г. до Министъра на външните работи с въпроси относно местонахождението на сървърите и защитата на данните в сайта на МВР mfa.bg от задгранична компания, защитаваща и сайтове, свързани с „Ислямска държава“
 Решение No 95-00-81 от 10.02.2020г., получено на 11.02.2020г. по електронната поща
 Договор No 118/ОП-Д/19 между МВнР и „Информационно обслужване“ АД с предмет: „Наблюдение и управление на информационно-комуникационната инфраструктура на Министерство на външните работи“
 330. Заявление вх.No ЕД-635/18.02.2020 11:29ч. до кмета на община Бургас от Биволъ и СОПА относно сградата на Немското училище в гр. Бургас и проект „Реконструкция и преустройство на съществуваща сграда в културно – образователен център (музей) за съвременно изкуство и библиотека“ на стойност „малко над 8 млн. лв.“
 Решение No ЕД-635(2) от 02.03.2020г., получено по електронната поща на 11.02.2020г., 14:47:23 часа
 331. Заявление от 07.03.2020г., вх.No ДОИ20000043ВН от 09.03.2020г. до кмета на община Варна относно публикуването на проектите на нормативни актове, съставени и внесени от кмета на общината в Общински съвет – Варна след 04.11.2016г.
 Решение изх. No ДОИ20000043ВН_003ВН от 01.04.2020г., получено по електронната поща на 01.04.2020г., 14:02:35 часа
 Забележка: По някои от заявленията има необжалвани в съда мълчаливи или изрични откази и уведомителни писма, по други преписки решенията с откази или предоставена информация може все още да не са качени на сайта.
 Заявления 2013 - 2016 г.
 ( http://sopa.bg/news.php?extend.196 )


text:
СПОРНАТА СЪДЕБНА АДМИНИСТРАЦИЯ НА ГРАЖДАНСКИТЕ ОТНОШЕНИЯ | грамада
 Производствата по спорна съдебна администрация нямат изрична уредба в Гражданския процесуален кодекс. Те имат сходства както с исковия процес, така и с безспорната съдебна администрация (охранителните производства), но имат и своите особености и отклонения. Въпреки това липсват специални процесуални правила относно тези производства, които да отчитат специалните им характеристики.
 Настоящото изследване има за цел да анализира спорната съдебна администрация като очертае основните й задачи и я разграничи от защитно-санкционните производства, от една страна, и останалите производства в ГПК, от друга. Изследването разглежда и някои основни процесуални въпроси, свързани със спорната съдебна администрация, а именно правото да се иска спорна администрация, съдебната компетентност да се разглеждат такива дела, силата на пресъдено нещо и изпълняемостта на актовете на спорна администрация и др.
 СЪЩНОСТ И ПРЕДМЕТ
 2.1. Както е известно, трите форми на защита-санкция в гражданския процес са исковият, изпълнителен и обезпечителен процес. И при трите ищецът търси от съда защита-санкция за материални права, които са предмет на гражданския процес, като целта е по този начин да се разреши гражданския спор между страните – да се защитят правата на едната страна и да се санкционира неоснователното поведение на другата.
 В системата на гражданския процес извън тези три форми на защита-санкция стоят други два вида граждански дела. Единият вид е охранителното производство, при което не се разрешават спорове относно материални права, а се реализират материални права по искане на титулярите им. Затова охранителното производство е безспорна администрация на гражданските правоотношения – съдът единствено спомага за реализирането на права, а не разрешава спор.
 Съдът обаче има правомощието, в определени хипотези, да разреши спор между субектите на гражданските отношения без спорът между тях да се отнася до насрещни права и задължения помежду им. Съдът, в тези случаи, не присъжда спорно право – спорно материално право няма, макар между страните да съществува спор. В общия случай съдът не следва да разрешава спорове, които не са правни, т.е. нямат за предмет права и задължения. Това обаче не изключва възможността законът в изрични хипотези да възложи на съда и решаването на такива спорове, които не се отнасят до права и задължения. Тогава всъщност дейността на съда се изразява в това да се намеси в гражданските отношения и да ги администрира, като определи как следва да се развива правоотношението, за което страните спорят[1].
 2.2. Такива възможности са изрично предвидени в материалноправни норми в различни области на гражданското право. Например:
 2.2.1. Съгласно чл. 32, ал. 2 ЗС съдът има правомощие да определи ползването и управлението на обща вещ, ако липсва решение на мнозинството от съсобствениците й или решението е вредно за вещта[2].
 2.2.2. Съгласно чл. 59 СК при прекратяване на брак съдът определя режима на отношенията между деца и родители[3]. Съдът има правото и да се произнася по упражняването на родителските права (чл. 127 СК; чл. 123, ал. 2 СК)[4], вкл. и пътуването на дете в чужбина (чл. 127а СК), както и относно отношенията родител-дете (чл. 124 СК).
 2.2.3. Съдът може да определи уговорки от съдържанието на търговска сделка, ако страните са възложили

type: other


text:
това на трето лице и то не го е извършило или го е извършило не по установения в закона ред (чл. 299, ал. 2 ТЗ); може да приспособи търговска сделка към новонастъпили обстоятелства, ако има такава уговорка между страните и те не могат да достигнат до съгласие за това (чл. 300 ТЗ); може да прекрати или измени договор при стопанска непоносимост (чл. 307 ТЗ)[5].
 2.3. От дадените примери става ясно, че съдът има правомощието да се намеси и да администрира гражданското правоотношение, когато страните по него не са успели, в рамките на автономията на волята, да достигнат до общо съгласие за неговото развитие. Процесът не се отнася до материалното право на едната страна да получи определено поведение от другата; ако ставаше въпрос за това, процесът би бил исков с цел да се реализира субективното право на едната страна срещу другата (дали притезателно, потестативно или друго такова) по съдебен път. Обратно, съдебната администрация съществува там, където тя трябва да замести общото решение на страните по гражданското правоотношение, да запълни липсата на тяхната обща воля[6]. Затова спорът между страните как следва да се развива правоотношението между тях ще се разреши като се намеси трети, който да определи как, от този момент нататък, ще се развива гражданското отношение.
 В тези случаи съдът обаче няма функцията на помирител. Той не е длъжен да намери пресечната точка в отношенията между страните, нито е длъжен да се съобразява единствено с техните интереси. Напротив, той следва да вземе предвид установените в закона критерии съобразно особеностите на конкретното правоотношение и да постанови онова, което в най-голяма степен отговаря на целите и същността на правоотношението – така, както е „проектирано“ от закона. Затова при спорната съдебна администрация не става въпрос за решаване кому принадлежи спорното право, а какво е най-целесъобразното разрешение за развитието на съответното гражданско отношение съгласно законовите критерии[7].
 2.4. След като не става дума за спор за права между страните, то тогава предметът на производството не е спорно материално право – съдът не установява, признава или отрича съществуването на такова[8]. От друга страна, администрацията на гражданското отношение води до изменението на отношението съгласно постановеното от съда.
 Предмет на производството не е потестативно право, макар последиците от акта на съда да се изразяват в правна промяна между страните, а актът на съда не е конститутивен, нито пък производството е по конститутивен иск[9]. Правната промяна, която съдът внася в гражданското отношение чрез своя акт, представлява едно напълно ново правно положение между страните: създаване на материални права и задължения между страните по отношението, които не са съществували преди акта на съда, или изменение в съществувалите преди акта права и задължения[10]. Затова чрез съдебната администрация не се реализират материални права, а се създават нови такива или се изменят съществуващите. Правната сфера на едната страна в правоотношението бива обременена със задължения, докато другата страна бива облагодетелствана от предоставени от съда материални права[11].
 2.5. С оглед на горното може да се направи следният извод. В определени, изрично законово уредени хипотези на гражданското законодателство, страните по гражданските правоотношения, които не могат да достигнат до


text:
съгласие по въпроси относно съдържанието на гражданското правоотношение (взаимните права и задължения между тях), които въпроси са в автономията на волята, имат правото да сезират съда като поискат от него да се намеси в правоотношението и да го попълни, измени, прекрати. С акта си съдът поражда правна промяна в гражданското правоотношение.
 Затова основните черти на спорната съдебна администрация могат да се очертаят така:
 2.5.1. Това е производство, което не се отнася до разрешаване на правен спор.
 2.5.2. Спорната администрация не е правораздаване, а администриране, т.е. управление, на съответното отношение – съдът решава вместо страните по него как това отношение следва да се развива.
 2.5.3. Предмет на спорната администрация не са потестативни или притезателни права.
 2.5.4. Тя е допустима в изрично уредени в материалния закон случаи, когато трябва да замести липсата на обща воля (съгласие) на страните относно съдържанието на гражданското правоотношение.
 2.5.5. Чрез съдебната администрация съдът създава ново правно положение между страните по гражданското правоотношение съгласно своята преценка кое е най-целесъобразно за развитието на гражданското правоотношение съобразно уредените в закона критерии.
 В ГПК няма специална процесуална уредба на спорната съдебна администрация. Следователно, доколкото такава липсва, то следва съответно да се прилагат общите правила на исковия процес[12]. За разлика от охранителното производство, обезпечителния процес (на първа инстанция, както и на въззивна при въззивна жалба на молителя) и изпълнителния процес, при спорната администрация производството е двустранно и се разрешава спор (макар и не правен такъв). Това доближава спорната администрация до исковия процес.
 В същото време обаче спорната администрация има редица особености, които я отличават от общия исков процес. Те са предмет на разглеждане по-долу.
 3.1. Правото да се иска съдебна администрация
 3.1.1. Правото на иск, правото да се иска съдействие от съда с молба за безспорна администрация (при охранителните производства) и правото да се сезира съда с искане за спорна администрация са различни права и макар и трите да представляват сезиране на съд с определено искане, те се отличават едно от друго.
 И при трите става дума за субективно публично потестативно процесуално право да се иска от съда издаване на съдебен акт. При правото на иск се търси защита на материални права, накърнени от неправомерно поведение[13]. В охранителните производства молителят има (процесуално) право да сезира съда с искане съдът да съдейства за упражняването (реализирането) на дадено материално право на молителя и осъществяване на благоприятни за него правни последици[14]. А при спорната съдебна администрация съдът бива сезиран, но без да се иска реализирането на определено материално право по съдебен път – напротив, материалното право изобщо не е предмет на това производство, а ролята на съда е да определи правното положение между страните, т.е. да определи материалните права и задължения между тях.
 В исковия процес съдът трябва да установи съществуването на материалното право; в зависимост от вида на иска, той може и да постанови реализацията му, дали чрез осъждане (при притезания) или чрез правна промяна (при потестативни права). Това не е така при съдебната администрация. И при исковия процес, и при спорната администрация страните са задължени да спазват определеното им от съда поведение –


text:
но чрез исковия процес се възстановява отношението между страните, което е било нарушено, докато при администрацията това е напълно нов материалноправен режим между тях, който съдът постановява.
 3.1.2. При исковия процес съдът се произнася само при надлежно (допустимо) сезиране и в рамките на направените искания, а произнасяне извън това е недопустимо и ultra petitum. Обвързан ли е съдът от направените от страните искания? Възможно ли е съдът да упражни правомощията си за спорна администрация без да е изрично сезиран за това от страните по гражданското отношение? Отговорът на този въпрос не е абсолютен; поради липсата на обща уредба, той зависи от конкретната норма, която овластява съда да администрира съответното гражданско отношение.
 В чл. 307 ТЗ, например, изрично се посочва, че съдът може да измени или прекрати правоотношението при направено искане от страна по правоотношението. Съдът не може да действа по собствена инициатива, а единствено да се произнесе по исканията на ищеца в процеса. Ако ищецът е поискал изменение, съдът ще направи преценка дали да бъде изменено отношението; ако е поискано прекратяване, съдът ще прецени дали да се прекрати. Същото се отнася и до чл. 299, ал. 2 ТЗ и 300 ТЗ.
 В други случаи обаче – например чл. 59 СК – законът овластява съдa служебно да постанови мерки, които представляват съдебна администрация, независимо дали е изрично сезиран за това, като съдържанието на мерките е в дискрецията на съда. Разликата се състои в това, че при чл. 59 СК съдът вече е бил сезиран да разреши спор между страните, като в хода на вече инициирания процес съдът е длъжен да разреши определени въпроси независимо от волята на страните, включително да упражни възложеното му от закона правомощие за съдебна администрация.
 Следователно, съдът администрира гражданските отношения само доколкото една от страните е сезирала съда за съответното гражданско правоотношение. Само в такъв случай съдът може да се намеси в отношението; дори когато действа по своя инициатива, това е след като е имало надлежно сезиране от страна по гражданското правоотношение, по което сезиране е образувано самото дело. В този смисъл съдебната администрация не се отклонява от общото начало на диспозитивност в гражданския процес. Спецификата, която обаче следва да се има предвид, е, че веднъж сезиран, съдът ще постанови онова, което счита не само за законосъобразно, но и целесъобразно за съответното гражданско отношение, правейки преценка въз основа на заложените в закона критерии[15]. В случая законосъобразното решение е целесъобразното такова.
 3.1.3. Поради изложеното процесуалното право да се иска съдебна администрация не бива да се смесва с материално потестативно право. Така например исковете по чл. 299, 300, 307 ТЗ не са конститутивни, а предметът им не е потестативно право.
 Преобладаващото мнение в съдебната практика и правната доктрина[16] счита, че при тези хипотези става въпрос за конститутивни искове и потестативни права. Макар това мнение да е утвърдено, особено по отношение на стопанската непоносимост по чл. 307 ТЗ, внимателният анализ показва, че всъщност става въпрос за уредени в ТЗ възможности за съдебна администрация, а не за конститутивни искове.
 На първо място, те следва да се разглеждат в светлината на разликите


text:
между потестативните материални субективни права и механизма на съдебната администрация. Съществуването на потестативното право е обусловено от необходимостта една страна по правоотношението да внесе изменение в него едностранно, т.е. да замести липсата на съгласие за изменение на отношението от насрещната страна по правоотношение. Едната страна въздейства директно върху правната сфера на другата страна като само в ограничен кръг от случаи това въздействие се осъществява чрез съд, докато в повечето случаи е извънсъдебно. При заведен иск, основан на потестативно право – конститутивен иск, съдът трябва да установи: (а) дали материалното потестативно право съществува; (б) дали предпоставките за реализацията му са налице; и ако да – да постанови правната промяна със съдебния си акт. При разглеждането на конститутивен иск съдът не е оперативно самостоятелен и решението му е изцяло основано на съответното потестативно право, което едната страна има срещу другата.
 В разглежданите хипотези на ТЗ не става въпрос за предявяване на материално право, което едната страна по договорното правоотношение упражнява по съдебен ред, а за право да се иска намесата на съда в договорното правоотношение, т.е. промяната в правоотношението се извършва от съда и не може да се реализира извънсъдебно. Това е процесуално, а не материално право. Затова и не се предявява конститутивен иск за допълване на договора или за изменението или прекратяването му поради стопанска непоносимост. За същото говори и тълкуването на законоустановените критерии, които ръководят съда – например справедливостта и добросъвестността по чл. 307 ТЗ; целта на договора, съдържанието му и търговския обичай по чл. 299, ал. 2 ТЗ. Ако ставаше въпрос за материални потестативни права, респективно за конститутивен иск, то тогава съдът би следвало да осъди ответника, респективно промени правната му сфера, стига да е налице съществуващо, изискуемо и неизпълнено право и не би трябвало да се ръководи от съображения като добросъвестност, справедливост и т.н. Тези критерии са заложени в съответните норми именно защото не става въпрос за реализиране на материални права по общия исков ред, а за специфична процесуална дейност, в която съдът има роля, изразяваща се в действия по целесъобразност. Посочените разпоредби могат и да се съпоставят с други норми, уреждащи съдебна администрация – така например чл. 59, ал. 4 СК установява критериите, които съдът следва да съобрази при съдебната администрация по чл. 59, ал. 2 СК; чл. 32, ал. 2 посочва критерия, който ръководи съда при администрирането на използването на веща – да не е вредно за общата вещ. Заложените в материалния закон – ТЗ – критерии по чл. 299, 300, 307 ТЗ показват, че разпоредбите имат типичните за норми, уреждащи съдебна администрация, елементи.
 Изложеното тук виждане отговаря и на съдебната практика, съгласно която ответникът в производство по иск за договорно неизпълнение не разполага с възражение на основание посочените разпоредби на ТЗ[17]. Материалноправното възражение е правна възможност да се осуети (да се откаже) изпълнението на изискуемо притезание[18]. Тълкуването на чл. 299, ал. 2 ТЗ, чл. 300 ТЗ или чл. 307 ТЗ не сочи, че с искане за изменение на договор или за допълването му може да се „отблъсне“ искането договорът да бъде надлежно изпълнен. Възражението не


text:
може да се релевира тук именно защото възражение с материалноправен източник и характер може да се противопостави на претенцията на ищеца по посочените искове. Ако за момент се приеме обратното, т.е. че чл. 307 ТЗ урежда материално потестативно право, то би могло да бъде противопоставено на ищеца, ако, като възражение, изключва, унищожава или погасява претендирани от ищеца права, т.е. иска му за изпълнение на договора или за обезщетение поради неизпълнение на същия. В същото време обаче съществуването на (твърдяното) материално право по чл. 307 ТЗ следва да бъде не просто установено в съдебния процес, а, съгласно ТЗ, съдът трябва да определи обхвата на последиците му именно в съдебния процес – как да се измени, например, договорното отношение, така че да бъде в съответствие с добросъвестността и справедливостта. Това би означавало на иска на ищеца за договорно изпълнение да се противопостави искане на ответника изобщо да се измени договора – а това изменение ще има значение за в бъдеще от момента на постановяването му от съда, докато неизпълнението е вече осъществил се факт. Затова възражение на основата на чл. 307 ТЗ не може да парира иска за неизпълнение на договора – неизпълнението вече се е осъществило, няма как да му бъдат противопоставени евентуални бъдещи правни последици. Следователно, тезата, че чл. 307 ТЗ може да даде основание за възражение се оказва несъстоятелна. Това може да е така при положение, че чл. 307 ТЗ не урежда материално право.
 Следва да се посочи и че потестативните права се упражняват еднократно[19]. Независимо дали извънсъдебно или по съдебен път, след като веднъж е направено съответното изявление, то следва да породи правна промяна и с това да се изчерпи и погаси потестативното право. Нека това се разгледа в светлината на чл. 307 ТЗ. Възможно ли е съдът да измени по искане на едната страна договора поради стопанска непоносимост и при следващо искане отново да измени договора? Няма пречка за това. Следователно, щом като страна може да заведе иск на основание на чл. 307 ТЗ повече от веднъж, то не става въпрос за потестативно право, което се изчерпва с еднократното му упражняване. Напротив, чл. 307 ТЗ очевидно урежда процесуална възможност, която може да се упражнява многократно, а именно възможността отношението да се администрира от съда според променящите се обстоятелства.
 3.2. Компетентност
 3.2.1. Анализът на разпоредбите, които предвиждат спорна съдебна администрация, показва, че липсва изрична обща уредба на въпроса кой е родово компетентният съд да разглежда такива искове – окръжен или районен съд, но това се дължи и на липсата на обща уредба на спорната съдебна администрация изобщо.
 В някои материалноправни норми, уреждащи спорна съдебна администрация, е изрично посочен родово компетентният съд – например в чл. 32, ал. 2 ЗС; чл. 127, ал. 2 СК изрично се овластява районният съд. В други компетентността следва от съответната подсъдност на производството, в рамките на които е извършена съдебната администрация – например от принципната компетентност на районния съд да разглежда дела за прекратяване на брака следва и компетентността на районния съд по чл. 59 СК и др.
 В останалите случаи въпросът трябва


text:
да се разреши на плоскостта на общите норми на съдебната компетентност в ГПК. Съгласно чл. 103 ГПК, общата родова компетентност е възложена на районните съдилища, докато чл. 104 ГПК очертава изрично хипотезите на родова компетентност на окръжните съдилища. Част от хипотезите са обвързани с цената на иска, а тя е свързана с размер на спорните права, които са предмет на делото (чл. 68 ГПК). Доколкото спорната съдебна администрация не е спор за материални права, то няма как родовата компетентност по такива дела да зависи от цената на иска, а оттам – тези дела не следва да бъдат подсъдни на окръжните съдилища по силата на чл. 104, т. 4 ГПК.
 Следва да се отбележи, че изключение прави чл. 365, т. 1 ГПК, който говори in fine за попълване на празноти или приспособяване на търговска сделка към нововъзникнали обстоятелства. Последните две хипотези се отнасят до искове, които сезират съда да администрира съответното правно отношение и са подсъдни на окръжния съд поради това изрично възлагане от закона.
 3.2.2. Допустимо ли е арбитраж, а не държавен съд, да администрира граждански правоотношения? Съгласно чл. 1, ал. 2 ЗМТА споровете за попълване на празноти в договор или приспособяването му към нововъзникнали обстоятелства са арбитрируеми. Става въпрос именно за хипотези на администриране на договорното правоотношение, при които липсата на обща воля и съгласие между страните по договора се запълва от решението на арбитраж[20]. За да се реализира компетентността на арбитража по чл. 1, ал. 2 ЗМТА обаче е необходимо да има изрична уговорка за тази цел в арбитражното споразумение (арбитражната клауза), което учредява компетентността на арбитраж по конкретния спор.
 3.3. Цена на иска, държавна такса
 Цената на иска се определя въз основа на паричната оценка на предмета на делото (чл. 68 ГПК). Съгласно Тълкувателно решение 6/2013 г. на ОСГТК на ВКС, т. 21, дължимата държавна такса по дела, които са спорна съдебна администрация, е определената в чл. 16 от Тарифата за държавните такси, които се събират от съдилищата по ГПК такса. Производството по спорна съдебна администрация не е същинско исково производство и негов предмет, съгласно т. 21 от Тълкувателно решение 6/2013 г., не е защита-санкция за нарушени граждански права, следователно чл. 1 и 3 от Тарифата, приложими към исковите производства, не следва да се отнасят към спорната съдебна администрация. Затова дължимата държавна такса е съгласно чл. 16 от Тарифата, който урежда таксата, платима за производства извън изрично уредените искови такива в чл. 1-15 от Тарифата.
 3.4. Съдебен акт. Сила на пресъдено нещо и изпълнителна сила
 3.4.1. С какъв акт съдът следва да се произнесе при спорна съдебна администрация? Доколкото се разрешава делото по същество, актът трябва да бъде решение[21]. Това, че установеното между страните правно положение може впоследствие при ново искане да се промени, а решението е съдебен акт, с който приключва производството (и правният спор), не променя вида на акта. В някои материалноправни норми, предвиждащи съдебна администрация, това е изрично посочено – напр. чл. 127, ал. 2 СК.
 3.4.2. Когато съдът се произнася по спорни права и задължения в рамките на исковия процес, то относно установените


text:
права и задължения се формира сила на пресъдено нещо. Това обаче не е така при спорната администрация, още повече, че при нея не става въпрос за спорни материални права. Правото да се сезира съдът с искане за съдебна администрация не се преклудира при произнасянето на съда и страните могат отново да се обърнат към него с искане да измени материалноправните им отношения. Следователно, съдебният акт, с който се разрешава спорът, не се ползва със сила на пресъдено нещо[22].
 3.4.3. От това, че сила на пресъдено нещо не се формира при спорната съдебна администрация, следват няколко особености.
 3.4.3.1. Действието на решението е винаги за напред, тъй като създава ново материалноправно положение между страните. Правното положение, което решението на съда поражда, подлежи на изменение. Страните могат да сезират съда с искане за изменение на постановения режим.
 3.4.3.2 В хода на производството не се прилагат процесуалните преклузии по ГПК (напр. чл. 133 ГПК[23]). Напротив, страните могат да релевират всякакви факти – не само нововъзникнали и новооткрити – до решаването на спора[24].
 3.4.3.3. Както беше посочено, в съдебната администрация съдът взема решение не да присъди спорно право на една от страните, а по целесъобразност. Важно процесуално измерение на това е, че съдът не е ограничен от доводите на страните и от направените от тях искания. Веднъж сезиран, съдът взема решение, ръководейки се от овластяващата го да извършва спорната администрация материалноправната норма, като може да постанови и различно от поисканото правно положение. Това не следва да се разбира като произнасяне ultra/extra petitum, напротив – съдът не е обвързан в преценката си от друго, освен заложените в съответната материална норма, предвиждаща спорна администрация, критерии[25]. Затова решението на съда е по целесъобразност.
 Така например при липсата на уговорки между страните по търговска сделка, когато определянето на уговорките е възложено на трето лице и то не ги е определило, или са възникнали нови обстоятелства, за които страните са уговорили, че ще допълнят договора в такъв случай, съдът може да бъде сезиран да допълни договора (чл. 299, ал. 2 и чл. 300 ТЗ). Съдът следва да вземе предвид целта на договора, съдържанието му и търговския обичай. Съдът не следва да се ограничи до твърденията на страните какво е обичайно, а сам да определи това, например включително с помощта на вещи лица. От друга страна обаче съдът не е неограничено свободен в допълването на договора и трябва да следва посочените в закона критерии.
 Друг пример за законовото уреждане на критериите, с които съдът трябва да се съобрази, извършвайки съдебна администрация, е чл. 59, ал. 4 СК. В посочената разпоредба се очертава кръгът от обстоятелства, които съдът следва да има предвид: възпитателските качества на родителите, полаганите до момента грижи и отношение към децата, желанието на родителите, привързаността на децата към родителите, пола и възрастта на децата, възможността за помощ от трети лица – близки на родителите, социалното обкръжение и материалните възможности. Правилното съдебно решение по спорна съдебна администрация по чл. 59, ал. 2 СК е това, което отчита тези критерии – тогава то е отговаря на закона, което означава на заложените


text:
в закона цели, преследвани от съдебната администрация. С оглед на това при съдебната администрация законосъобразното и целесъобразното решения се покриват.
 3.4.3.4. След като решенията при спорна администрация не се ползват със сила на пресъдено нещо, поставя се въпросът дали те имат изпълнителна сила. Отговорът не е абсолютен и зависи от конкретната норма, възлагаща спорна администрация, която съдът трябва да извърши.
 В някой случаи страна в производството ще може да иска издаването на изпълнителен лист въз основа на решение по спорна администрация[26]. Такъв пример е решение, разпределящо ползването на съсобствено имот (чл. 32, ал. 2 ЗС) или решение за упражняване на родителски права (чл. 59 СК). Ако лицето, комуто е предоставено ползването на имота, бъде възпрепятствано, или единият от родителите не предаде на другия детето съгласно постановения в решението режим, правоимащият може да иска издаването на изпълнителен лист, на основанието на който да предприеме принудително изпълнение.
 В същото време има и противоположни хипотези – например, в случай, че съдът на основание чл. 307 ТЗ измени договор, или го допълни съгласно чл. 299, ал. 2 ТЗ, ще възникне ново материалноправно положение между страните. При нарушаване на тези нови постановени права и задължения ще е налице нов, този път правен спор, който ще трябва да бъде разрешен между страните по исков ред. Страната, която твърди, че са нарушени правата й, няма да бъде легитимирана да иска издаване на изпълнителен лист въз основа на решението по чл. 299, ал. 2 ТЗ или чл. 307 ТЗ, а ще трябва да води иск на общо основание.
 От горното може да се направи следното заключение. В общия случай изпълнителен лист се издава въз основа на посочените в чл. 404, т. 1 ГПК изпълнителни основания, които включват съдебните и арбитражни решения. Това, което обаче подлежи на изпълнение, е изпълняемо право. Изпълняемото право е установено, ликвидно и изискуемо. В случай, че това право, което е вече безспорно след протеклия съдебен процес, бъде нарушено, то правоимащият може да иска принудителното му изпълнение.
 В някои решения по спорна администрация съдът постановява подлежащ на изпълнение режим на отношения (кой как ще ползва имота; кога и как ще протичат срещите между дете и родител; кой, как, кога ще ползва имот след развода и др.).
 Става въпрос за изпълняеми права, за които може да се иска издаване на изпълнителен лист. Обратно, в случаите, когато съдът внася изменение в правоотношението между страните, той определя какви са материалните им права и задължения, но не определя изпълняемо материално право в смисъла на ликвидно и изискуемо такова. Именно заради това при неизпълнение на така постановения материалноправен режим увредената страна ще трябва да се обърне към съда не с искане за издаване на изпълнителен лист, а да търси защита чрез осъдителен иск.
 Следователно, случаите, в които решението по спорна съдебна администрация има изпълнителна сила, са тези, в които съдът е постановил с полза на страна в производството ликвидни и изискуеми права.
 3.5. Отмяна
 Съгласно част от съдебната практика[27], решенията по спорна администрация не подлежат на отмяна по чл. 303 ГПК, тъй като могат да се отменят само решения, при


text:
които се формира сила на пресъдено нещо (в този смисъл и т. 2 на Постановление на Пленума на Върховния съд 2/1977 г.). Съществува и съдебна практика на ВКС, според която актовете на спорна администрация подлежат на отмяна[28]. Въпросът е поставен за решаване по т. 4 по тълкувателно дело 7/2014 г. на ОСГТК на ВКС.
 Силата на пресъдено нещо защитава и установява спорното материално право, преклудира последващ спор относно същото и задължава страните по него да преустановят спора си за това право като съобразят поведението си с установеното и защитено материално право. Тя е свързана с материалното право, предмет на делото и решението. В същото време всички съдебни актове, не само решенията, са задължителни за адресатите си, след като влязат в сила, дори когато при тях не се формира сила на пресъдено нещо (така например обезпечителните актове; актовете, прекратяващи делото и др.) и регулират поведението им. Актът на съдебна администрация не формира сила на пресъдено нещо, но е задължителен за адресатите си. Затова не е основателно механичното позоваване на т. 2 от Постановление на Пленума на Върховния съд 2/1977 г., за да се обоснове изводът, че актовете на спорна администрация не подлежат на отмяна. Напротив, доколкото с тях се постановяват права и задължения, които не са съществували до момента на постановяването им, то обвързаните от тези актове лица са легитимирани както да ги обжалват, така и да искат тяхната отмяна, в предвидените в ГПК случаи.
 Също така е неправилно да не се направи разграничение между изменение на постановения в акта на спорна администрация (поради новонастъпили обстоятелства) режим и отмяна на такъв акт. Вярно е, че страните могат да искат изменение на постановения при съдебна администрация режим, но това не отнема правото да искат отмяна – отмяната е свързана с изчерпателно уредените в ГПК хипотези, докато изменението на постановения режим е свързано с факти, реализирали се в последствие, след като съдът е определил режима. Чрез производството по отмяна се търси защита срещу влезлия с сила акт на спорна съдебна администрация, който е неправилен и затова следва да бъде отменен на посочените в ГПК основания[29]. Докато не бъде отменен, той произвежда неблагоприятни последици в правната сфера на адресатите си. Изменението на определения в спорната администрация режим не е защита срещу неправилна преценка на съда, а средство съответното материално правоотношение да се приспособи към нови или изменени обстоятелства. Затова чрез искането за изменение не се осъществява контрол или защита срещу акта на съдебна администрация. С оглед на това актовете на спорна администрация подлежат на отмяна на общо основание, а определеният с тях режим може да се изменя в последствие.
 Настоящото изследване очертава специфичните предмет и задача на спорната съдебна администрация: да замести, в посочените от закона случаи, липсващата воля на страните по дадено гражданско правоотношение, като по този начин съдът се намесва и управлява правоотношението, определяйки съдържанието му (правата и задълженията в него). С оглед на това решението по спорна администрация е решение по целесъобразност, като съдът следва да се съобрази с уредените в закона критерии за това.
 При него не се формира сила


text:
на пресъдено нещо (и поради това може да се изменя в последствие) и в някои хипотези то може да бъде изпълнително основание за преминаване към принудително изпълнение на постановения в него правен материалноправен режим.
 Въпреки някои свои прилики, спорната администрация не представлява производство по конститутивен иск, а актовете по спорна администрация не са конститутивни решения.
 [1] По отношение на спецификите на спорната съдебна администрация вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59-60; стр. 198
 [2] В този смисъл вж. Г. Боянов, Вещно право, С., 2009 г., стр. 187-188
 [3] За съдебната администрация в тази хипотеза вж. Л. Ненова, Семейно право на Република България. Книга първа, С., 2009 г., стр. 647
 [4] За съдебната администрация в тази хипотеза вж. Л. Ненова, Семейно право на Република България. Книга втора, С., 2009 г., стр. 367; стр. 371
 [5] За тезата, че при стопанска непоносимост съдът прекратява или изменя договора в производство по спорна съдебна администрация вж. А. Калайджиев, Облигационно право, С., 2010 г., стр. 326-327; за обратното становище, че става въпрос за конститутивен иск, вж. О. Герджиков, Търговски сделки, С., 2008 г., стр. 40-41; стр. 56
 [6] В този смисъл в съдебната практика вж. например Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.; Решение 418 от 17.07.2009 г. на ВКС по гр. д. 1091/2008 г.
 [7] В този смисъл в съдебната практика вж. например Решение 965 от 16.10.2008 г. на ВКС по гр. д. 4158/2007 г.; Решение 1375 от 18.12.2008 г. на ВКС по гр. д. 5926/2007 г.
 [8] За предмета на спорната съдебна администрация вж. например Решение 64 от 20.02.2012 г. на ВКС по гр. д. 1398/2011 г.
 [9] В подкрепа на това например Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.
 [10] Така Решение 1713 от 15.03.2010 г. на ВКС по гр. д. 1654/2009 г.
 [11] За това становище вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59
 [12] За приложимите към спорната съдебна администрация процесуални правила вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 58; още Ст. Григорова, Актуални проблеми на отношенията „родители-деца“ според новия Семеен кодекс, сп. Адвокатски преглед 10-11/2010 г., стр. 5; така и Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.
 [13] Taкa. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 30
 [14] Taкa Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 58
 [15] В този смисъл вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59
 [16] Така О. Герджиков, Търговски сделки, С., 2008 г., стр. 40-41; стр. 56; И. Стайков, Институтът на clausula rebus sic stantibus в действащото българско търговско право, сп. Съвременно право 1/1998 г.,


text:
стр. 71-81; Определение 478 от 10.06.2003 г. по ч. гр. д. 175/2003 г. на ВКС; Определение 778 от 08.11.2010 г. по ч. т. д. 538/2010 г. на ВКС; Решение 531 от 27.09.2007 г. по т. д. 284/2007 г. на ВКС; Определение 843 от 10.12.2013 г. по ч. т. д. 3522/2013 г. на ВКС
 [17] Така Решение 829 от 20.01.2006 г. по т. д. No 2121/2003 г. на ВКС
 [18] За тази функция на възражението вж. В. Таджер, Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял I, С., 2001 г., стр. 401; М. Павлова, Гражданско право, Обща част, том първи, С., 1996 г., стр. 185
 [19] За това виждане В. Таджер, Гражданско право на НРБ. Обща част. Дял I, С., 2001 г., стр. 388; М. Павлова, Гражданско право, Обща част, том първи, С., 1996 г., стр. 198
 [20] За възможността да се възложи на арбитраж да измени договорно правоотношение вж. Ж. Сталев, Арбитраж по частноправни спорове, С., 1997 г., стр. 23-24
 [21] За това мнение вж. Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 377
 [22] Така Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 59; Тълкувателно решение 13/2013 г. на ОСГК на ВКС по тълкувателно дело 13/2012 г.; Решение 1713 от 15.03.2010 г. на ВКС по гр. д. 1654/2009 г.
 [23] За тази теза вж. Ст. Григорова, Актуални проблеми на отношенията „родители-деца“ според новия Семеен кодекс, сп. Адвокатски преглед 10-11/2010 г., стр. 5
 [24] В подкрепа на това вж. например Решение 64 от 20.02.2012 г. на ВКС по гр. д. 1398/2011 г.
 [25] Така например Решение 412 от 07.07.2009 г. на ВКС по гр. д. 1948/2008 г.
 [26] В подкрепа на тезата, че и при спорната съдебна администрация може да се издаде изпълнителен лист Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 373
 [27] Така например Определение 406 от 22.11.2011 г. по гр.д. 1310/11 г. на на ВКС, Определение 261 от 16.07.2014 г. по гр.д. 4029/14 г. на ВКС, Определение 261 от 16.07.2014 г. по гр.д 4029/14 г. на ВКС
 [28] Вж. например Определение 218 от 08.04.2011 г. по ч.гр.д. 184/11 г. на ВКС, Решение 197 от 16.10.2013 г. по гр.д. 3488/13 г. на ВКС, Решение 893/10 г. от 27.05.2011 г. по гр.д. 1075/10 г. на ВКС, Решение 614 от 11.10.2010 г. по гр.д. 836/10 г. на ВКС, Решение 120 от 07.08.2013 г. по гр.д. 936/12 г. на ВКС
 [29] Така Ж. Сталев, А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова, Българско гражданско процесуално право, С., 2012 г., стр. 650
 Алтернативното обективно съединяване на искове в гражданския процес
 « Към въпроса за давността при иск на застрахования срещу застрахователя по „гражданска отговорност“ за застрахователно обезщетение, когато е удовлетворил увредения ЗАКОННАТА ЛИХВА И ПОГАСИТЕЛНИЯТ ЕФЕКТ НА ЧАСТИЧНО ПЛАЩАНЕ – ЧЛ. 76, АЛ. 1 ИЛИ ЧЛ. 76, АЛ. 2 ОТ ЗЗД? » Благодарение на:


text:
Решение по Гражданско дело 275/2016г.
 гр. Троян, 19.06.2017 година
 Троянски Районен съд, втори съдебен състав, в проведеното на 19.05.2017 /деветнадесети май, две хиляди и седемнадесета/ година открито съдебно заседание, в състав:
 При участието на секретаря Е.П., като разгледа докладваното от съдията гр.д. No 275/2016 год. по описа на ТРС, за да се произнесе – съобрази:
 Производство с правно основание чл.108 от Закона за собствеността.
 В Троянски районен съд е образувано горното дело по искова молба на Д.Т.Ш., Г.С.Ш., С.С.Ш. и Е.С.Ш.,*** срещу В.С.Ш. ***, с правно основание чл. 108 от ЗС. Ищците твърдят, че са собственици на 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) идеална част за всеки един от тях от ПОЗЕМЛЕН ИМОТ в гр. Троян, област Ловеч, находящ се на ул. „С.В." No 56, с идентификатор 73198.512.116 по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на изп. директор на АГКК, представляващ имот със стар пл. No 1181, от кв. 57 по плана на гр. Троян, с площ от 529 кв. м., при граници: имоти с идентификатор 73198.512.58, 73198.512.57, 73198.512.59, 73198.512.116 и 73198.512.178. Собственици са и на 8/48 идеални части или по 2/48 (1/24) идеална част за всеки един от тях от построената в гореописания поземлен имот еднофамилна полумасивна едноетажна жилищна сграда, с идентификатор 73198.512.116.1, със застоена площ от 80 кв. м., и на 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) идеална част за всеки един от тях от построената в същия поземлен имот паянтова едноетажна селскостопанска сграда, с идентификатор 73198.512.116.2, със застроена площ от 14 кв. м.
 Твърдят, че са собственици и на 8/48 идеални части или по 2/48(1/24) идеална част за всеки един от тях от следните недвижими имоти: НИВА от 3,699 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 012088 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000144, 012086, 012089, и НИВА от 1,514 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 013031 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000006, 013030, 000144, 013032.
 Излагат, че съгласно протоколно определение от 15.06.1950 г. по ч.гр.д. No177/1950 г. , Троянски околийски съд е одобрил съдебна делба-спогодба между И.Ш., Ц.С.Ш., В.С.Ш., Г.С.Ш. и А.С.Ш./Б./. По силата на посочената спогодба общият им наследодател Г.Ш. е получил в свой дял 1/3 идеална част от дворно място в гр. Троян, от около 800 кв. м, при съседи: шосе, В.П., П.Б., Д.Р.и Ц.Т.., неговият брат Ц.С.Ш. е получил в свой дял 1/3 идеална част от същото дворно място и цялата къща в това дворно място, сестра им А.Ш. /Б./ е получила в свой дял останалата 1/3 идеална част от същото дворно място. Заявяват, че Ц.С.Ш. е починал 1994 год., като е оставил за свои законни наследници своите братя - Г.С.Ш., В.С.Ш. и сестра си А.С.Б.. Твърдят, че делът от имота на Ц.е преминал в патримониума на наследниците му или за всеки един от тях - по 4/36 ид. части от поземления имот и от построената в имота селскостопанска сграда и по


text:
16/48 идеални части от жилищната сграда. Ищците твърдят, че Г.С.Ш. е станал собственик на 16/36 идеални части /12/36 + 4/36/ от поземления имот и от селскостопанската сграда и на 16/48 идеални части от жилищната сграда. Последният е починал през 2005 год., като е оставил за свои законни наследници децата си - И.Г.Д.и С.Г.Ш.. С.Г.Ш. е починал на 04.10.2014 г., като е оставил за свои законни наследници Д.Т.Ш. - съпруга и децата си Г.С.Ш., С.С.Ш. и Е.С.Ш. /ищците по делото/. Излагат, че делът от имотите на С.Ш., придобити по силата на съдебна делба-спогодба и по силата на наследствено правоприемство, е преминал в патримониума на наследниците му при посочените горе идеални части. Твърдят, че както техните наследодатели така и те, към момента заплащат редовно данъците и таксите за процесните недвижими имоти.
 Излагат, че с решение No 14383 от 07.07.1999 год. на Поземлена комисия гр. Троян, обл. Ловешка е възстановено правото на собственост на наследниците на Ц.С.Ш. в стари реални граници на недвижими имоти - нива от 3,699 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 012088 по картата на землището на с. Добродан и нива от 1,514 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 013031 по картата на землището на с. Добродан.
 Твърдят, че след справка в Службата по вписванията установили, че с нот. акт No 126, том 9 от 07.08.2007 год. С.В.Ш. е бил признат за собственик /въз основа на извършена обстоятелствена проверка/ на целия поземлен имот, ведно с построените в него жилищна и селскостопанска сграда. От същата справка установили, че с нот. акт No 165, том 13 от 01.11.2007 год. С.В.Ш. е бил признат за собственик /въз основа на извършена обстоятелствена проверка/ на двете ниви в местността „Кантона – Гарата”, в землището на с. Добродан, който е продал имотите на сина си В.С.Ш. видно от приложения нот. акт No 132, том 7 от 26.06.2008 год. Ищците считат, че те притежават описаните по-горе идеални части, а ответника не е станал едноличен собственик на процесиите имоти, тъй като ги е закупил от несобственик и ги владее без правно основание.
 В предвидения по реда на чл.131 от ГПК сок ответникът е депозирал писмен отговор, с който изразява становище за допустимост, но неоснователност на исковата претенция. Твърди, че е собственик на процесните имоти, придобити чрез валидни сделки – покупко-продажба, че е декларирал собствеността си върху тях и редовно е плащал дължимите данъци. При условията на алтернативност е въвел и възражение за придобивна давност.
 В съдебно заседание ищците Г.С.Ш., С.С.Ш. и Е.С.Ш., редовно призовани се явяват лично, а ищцата Д.Т.Ш. – р.пр. не се явява, представлява се от Г.Ш. и Е.Ш. с пълномощно приложено по делото. Поддържа се исковата претенция на изложените основания, като аргументите си за доказаност и обоснованост ищците излагат в хода на производството и в представени по делото становища /07.12.2016г., 22.08.2016г. и 17.01.2017г./.
 Ответникът В.С.Ш. – р.пр. не се явява, представлява се от адв. В.А. *** с пълномощно по делото, който поддържа становището си за неоснователност на исковата претенция. Аргументите си излага по съществото на спора и в представена


text:
по делото писмена защита.
 Съдът, след като обсъди доводите на страните и прецени събраните по делото писмени и гласни доказателства, заключенията на вещите лица по допуснатите експертизи , приема за установено следното:
 Приложено е удостоверение за наследници изх.No04-0873 от 12.03.2015г. на Община Троян /л.7-9/, от което се установява, че Ц.С.Ш.-неженен е починал 1994 година и е оставил свои наследници двамата си братя – Г.С.Ш., В.С.Ш. и сестра си А.С.Б.. От същото удостоверение се установява, че Г.Ш. е починал на 13.09.2005г., като е оставил свои наследници двете си деца – И.Г.Д.и С.Г.Ш..
 От представеното на л.10-11 у-ние за наследници изх.No94ГГ-188 от 04.03.2015г. на Община Велико Търново се установява, че С.Г.е починал на 04.10.2014 година и оставил свои наследници – трите си деца и съпругата си, които са ищци в настоящото производство.
 Представен е протокол за доброволна делба /л.17-18- нечетливо копие/ и същия протокол, приложен на л.272-275, от съдържанието на който се установява, че на 15.06.1950 г. по ч.гр.д. No 177/1950 г. Троянски околийски съд е одобрил съдебна делба-спогодба между И.Ш., Ц.С.Ш., В.С.Ш., Г.С.Ш. и А.С.Ш./Б./. По силата на посочената спогодба общият им наследодател Г.Ш. е получил в свой дял 1/3 идеална част от дворно място в гр. Троян, от около 800 кв. м, при съседи: шосе, В.П., П.Б., Д.Р.и Ц.Т., неговият брат Ц.С.Ш. е получил в свой дял 1/3 идеална част от същото дворно място и цялата къща в това дворно място, а сестра им А.Ш. /Б./ е получила в свой дял останалата 1/3 идеална част от същото дворно място.
 Представено е решение No14383 на ОСЗ-Троян за възстановяване на правото на собственост на земи в местността Кантона-Гарата /л.19/, в едно с два броя скици /л.20 и л.21/.
 Представена е справка от СВ при РС-Троян /л.22-42/. Представени са съобщения от Община Троян , ксерокопия от вносни бележки за касови преводи / л.43-63/. Представени са скици на процесните имоти от СГКК-Ловеч /л.77,78,80/, и у-ния за характеристики на поземлени имоти /л.79, л.81/. Представен е нот.акт No132, том 7, дело No1590/2008г. на СВ-РС-Троян /л.91 и 92/, от съдържанието на който се установява, че С.Ш. продава на В.Ш. поземлен имот с идентификатор 73198.512.116, находящ се в гр. Троян, област Ловеч, на ул. „С.В." No 56, по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на изп. директор на АГКК, представляващ имот със стар пл. No 1181, от кв. 57 по плана на гр. Троян, с площ от 529 кв. м., при граници: имоти с идентификатор 73198.512.58, 73198.512.57, 73198.512.59, 73198.512.116 и 73198.512.178, в едно с находящите се в имота еднофамилна полумасивна едноетажна жилищна сграда, с идентификатор 73198.512.116.1, със застоена площ от 80 кв. м. и паянтова едноетажна селскостопанска сграда, с идентификатор 73198.512.116.2, със застроена площ от 14 кв. м.
 Представен е предварителен договор за продажба на недв.имот от 13.09.1994г. /л.93/, с който Ц.С.Ш., ЕГН ********** продава на В.С.Ш., ЕГН********** дворно място, находящо с е в гр.Троян, ул.”С.В.” ***застроено, с площ от около 600кв.м., заедно с построените в него къща и други подобрения, срещу задължение за гледане и издръжка.
 Представен е Договор за доброволна делба


text:
от 20.04.2007г. /л.94/, от който се установява, че наследниците на В.С.Ш., ЕГН**********, починал 19.06.2001г., С.В.Ш., Й.Ц.Ш. и И.В.П., доброволно са поделили имуществото му, като С.Ш. получава в дял и става изключителен собственик на поземлен имот с идентификатор 73198.512.116 , в едно с находящите се в имота сгради.
 Представен е нот.акт No 126, том 9 от 07.08.2007 год. /л.95/, от съдържанието на който се установява, че С.В.Ш. е признат за собственик на поземлен имот с идентификатор 73198.512.116 и находящите се в имота сгради придобит чрез наследство, делба и давност.
 Представени са съобщения от Община Троян, отдел местни приходи/л.96-98/.
 Представено е у-ние за идентичност на ПИ на Община Троян/л.125/.
 Представено е Решение No313 от 09.10.2015г., постановено по гр.д.No481/2015г. на ТРС /л.126,127/.
 Представени са 2 бр. ксерокопия от книга, находяща се в Музея в гр.Троян, които изобразяват /чрез снимков материал и текстово описание/ схема и разположение на имотите от Музея в гр. Троян и бившия конак до Оряшковия мост/л.140,141/.
 Представен е нот.акт – ксерокопие No 106, том.1, н.д.No 236 /1956 година /л.160/ , издаден по обстоятелствена проверка , с който Ц.С.Ш. е признат за собственик върху овощна градина в м.С.ото в гр.Троян, парцел 12 в кв.57 по плана на града, цялото от около 5 ара.
 Представено е ксерокопие на Решение No14383 от 16.10.1997г. на от ОСЗ-Троян, с която е възстановено правото на собственост на наследниците на Ц.С.Ш. на два земеделски имота, находящи се в местността Кантона Гарата /л.211/
 Представен е нот. акт No 165, том 13 от 01.11.2007 год. – ксерокопие /л.212/, с който С.В.Ш. е бил признат за на два земеделски имота – ниви в местността „Кантона – Гарата”, в землището на с. Добродан.
 Представен е нот. акт No 132, том 7 от 26.06.2008 год. , от съдържанието на който се установява, че С.В.Ш. е продал гореописаните недвижими имоти на сина си В.С.Ш..
 По искане на ищцовата страна, ответникът В.Ш. се явява в с.з. и дава отговор на поставените по реда на чл.176 от ГПК въпроси. В хода на делото са събрани гласни доказателства, чрез показанията на М.Г.Б., М.М.Б., М.М.В.и В.Х.Б.-свидетели на ответната страна и С.В.Ш. – свидетел на ищцовата страна.
 От показанията на св.С.Ш. се установява, че родът Ш. е имал къща в централната част на града, на ул.“В.Л.“, която е отчуждена, а къщата за която ищците заявяват наследствени претенции се намира на ул.“С.В.“, която улица в миналото се е наричала „С. Б.“, и е била собственост на Ц.Ш.-чичо на свидетеля, който я е продал на бащата на свид.Ш.. „....Старата къща на Ш.я знам, аз съм раждан там, това е точно между сегашната Виенска сладкарница и Театъра. Сега улицата се казва „В.Л.”, но навремето как се е казвала аз не зная. Преди ул. „С.В.” се казваше ул.”С. Б.”, но номерацията е една и съща. Тази улица „С.В.”, никога не се е казвала „В.Л.”. Къщата на ул. „В.Л.” сега не съществува, тя е отчуждена във връзка с устройствения план за центъра и площада на града. В къщата на ул. „С.В.” ***живее сина ми В.,***, защото той служи в Пловдив. ..... Къщата е


text:
строена лично от чичо ми Ц.. Това е негов парцел, не зная по какъв начин го е придобил, дали е по наследство, но е негов, където е изградил в последствие къща. Къщата е строена в началото на шейсетте години. Ц.си е строил къщата..... Когато почина чичо, къщата му беше в трагично състояние..........За къщата на ул. „С. Б.” ***имаше продажба с баща ми. Чичо Ц.продаде къщата на баща ми. Не помня кога стана това. Дяловете с майка ми и със сестра ми ги уредихме с други имоти, и единствено къщата остана..... Чичо Ц.така ме посъветва да се снабдя с нотариален акт за двете ниви на местността „Кантона”. Двете ниви на „Кантона” ги владея от отдавна, от както са ги върнали. .......Процесните ниви са били лично на Ц.Ш.. Чичо ми беше запален овощар и ми каза: „Отиваш на земеделските земи и правиш овощна градина.”............Терена се разчистваше, камъни се маха, тръни и бодили, това беше около 1990 – 1991 година. ....“. Свидетеля твърди, че е оградил имота по настояване на своя чичо /Ц.Ш./ „.......Чичо Ц.ми каза да отида и да оградя цялото място, защото имаше говеда Добродански, селска чарда. Каза ми, ще минат там и каквото и да направя ще съсипят всичко. След като го оградих с бодлива тел и колове, една част от циментови, другата част от салкъмови, едва тогава започнах да го облагородявам....“. От показанията на свидетеля се установява, че и след като е продал имота на ответника, оградата продължава да стои, тъй като „.....В двете ниви има овощни дръвчета, сливи. Сигурно има около 100 дървета сливи, може и би повече да са.....“. Свидетеля е категоричен, че „....Никой от 1991-1992 година от както започнах да владея имота не е идвал да ми спори защо облагородявам имота. У нас са идвали наследниците на братовчед ми Светлин, беше около Великденски празници. Поканих ги на двора, но нито е ставало въпрос за имоти каквито и да е било, нито искаха да седнат да се почерпят, казаха, че бързат и това беше срещата. В съседство до имотите на местността „Кантона” има имоти на Г.Ш., те са в диво състояние, има израснали такива илантоси, салкъми.....“. Свидетелят е категоричен, че е изпълнил волята на чичо си и не е знаел, че има други наследници. „...Чичо ми има и други имоти и в Троян и в Шипково. Специално за тези имоти ми каза да отида да ги направя на овощна градина, защото се намират на пътя и няма да става за смях, за да не пустеят имотите... Това е когато се върнаха земите, около 1990 година.......той е имал голямо отношение към овощарството, има публикация от него в Юбилеен сборник на Троян...“.
 От показанията на свидетелката М.Б.се установява, че: ....Знам имота на Ц.Ш., аз съм от там родом. Зад бащината ми къща имота е на Ш.. Аз съм на граница с Ц.Ш..***. Живея в съседна къща до тази на Ц.Ш......“. Свидетелката твърди, че тяхната къща е построена през 1957г., а къщата на Ц.Ш. след това, когато са съборили старата им къща, която е била в центъра на града, до


text:
Сладкарница „Еделвайс”. Свидетелката е категорична, че „....С.Ш. е роден тук в къщата на центъра. След това къщата им я събориха. Улицата е „В.Л.”, където им беше къщата. Нашата улица „С.В.” преди се казваше „С. *** не се е казвала „В.Л.”. След като почина Ц.Ш. неговата къща се поддържаше от С., той правеше ремонти. Ц.Ш. ми беше съсед. Помня В.Ш. той е на С. баща му. Двамата братя бяха в много добри отношения, грижеха се един за друг и си помагаха. Познавам ответника В.. В. спи в къщата на бат Ц., като си идва в Троян. Много рядко съм виждала Г.Ш., той въобще не идваше. Не съм чувала някой да спори на С. за къщата на Ц.Ш., кавги и неприятности не са имали въобще....“.
 От показанията на св.М.Б.се установява, че живее в Троян на ул. „С.В.” No 58, че помни братята Ц.и В.Ш.. „....нашата къща е правена 1957 година и малко по-късно е правена къщата на чичо Ц., може би две –три години след това.... Ц.Ш. живееше точно до нас. В.Ш. живееше през една къща от нас, до чичо Ц.. Не познавам брата на Ц.и на В.Ш., никога не е идвал. Двамата братя бяха в прекрасни отношения. Лично от чичо Ц.знам, той казваше, че този имот ще го наследи С., говоря за къщата и двора. Чичо Ц.не беше женен, нямаше други наследници и гледаше на С. като на собствения си наследник...“. Свидетеля твърди, че след раждането на ответника В.Ш., „....Ц.пое ангажимента да ходи до детската кухня и да взема храната на Влади и от там имота остана за ответника В.....“. С показанията си удостоверява, че къщата е бил остаряла, Ц.Ш. не я е поддържал, а „....След смъртта му започна да се руши и С. вложи доста пари и средства да поддържа къщата. Покрива е направен нов, вътре всичко е подновено на 100 процента, от страни всичко е бетонирано, нов канал и нова вода прекараха, след това направиха ново захващане.....“. Свидетеля твърди, че след като ответника В.Ш. пораснал, заживял в къщата, която е била на Ц.Ш. и „..... Не съм виждал странични хора да идват да правят ремонти в къщата, дори не ги познавам другите им роднини....“. Свидетелят е категоричен, че не знае нищо за земеделските земи на Ц.Ш.. От показанията на свид. М.В.се установява, че познава ответника и неговия баща, знае къде се намира къщата на бащата на С. и на чичо му, тъй като многократно е ходил там. „.... В дъното е къщата на бащата на С., а на чичото е влизайки в тях в ляво.....“. Свидетеля твърди, че през 2000г. е бил началник на Затвора – Атлант в гр.Троян и бащата на ответника – свид. С.Ш. поискал да сключи договор за ползване на лишени от свобода, които имат „.... строителни навици, тъй като щял да прави ремонт.....“. Свидетелят твърди, че „...само С. плащаше...... Не знам друг да е бил там, освен С.. ......... Той ползваше дълги години лишените от свобода, може да са работили и друго нещо през това време, но доста време работиха на този обект....“. Свидетелят твърди,


text:
че в къщата на чичо му /т.е на Ц.Ш./ е влизал само веднъж, „......Къщата беше изключително западнала....“. Заявява, че „....С. нае неговия съученик М.Б., който беше директор на БКС да му изготви план за подобренията и лично той направи фаянса вътре в къщата. След ремонта в къщата се нанесе сина на С.Ш., В.......“. По отношение на двата земеделски имота в местността „Кантона” заявява, че не знае нищо.
 От показанията на свид. В.Б.се установява, че познава ответника и баща му /св.С.Ш./, че той е извършвал ремонта на процесната къща. „.... В двора има две къщи. Като влизаш в ляво в двора е къщата, в която работих. С.Ш. живее в къщата по-навътре. Къщата С. я има от чича му. Аз съм участвал в ремонти на тази къща. Това беше след около 2005 година. Правихме покрива, мазилки, цимент вътре, ремонт правихме на самия покрив, шипки сменяхме. От едната стая към мазето имаше дупка голяма, там сложихме нови материали, правихме баня. Когато работих на процесната къща аз бях лишен от свобода. ..... С. идваше и ни взимаше от затвора, бяхме трима-четирима строители. Работихме почти цяла година на процесната къщата. По двора правихме един навес, един дувар, циментирахме, канал за отпадни води правихме. Сега в къщата живее сина му В.. Това е ответника. Никой не е идвал да претендира, че правим ремонт на къщата. Ходил съм да работя и на нивите на „Кантона”. Дръвчета съм подрязвал. С. ме е пращал там. След като изтърпях наказанието лишаване от свобода съм работил на С. на частни начала. Тази година също съм работил на нивите на С. в местността „Кантона”. Никой не е идвал при мен да спори, че работя в имота. На имота има над 100 дървета, 7-8 реда по 20 дръвчета в ред. Дръвчетата са сливи, има една-две джанки, има и един орех......“.
 За изясняване на обективната истина по делото, по искане на ищцовата страна са допуснати две СТЕ, по които са изготвени две основни заключения и едно допълнително.
 Предвид установената фактическа обстановка, съдът е мотивиран до приеме от правна страна следното:
 Предявен е ревандикационен иск по чл. 108 от ЗС и същият е допустим. Разгледан по същество искът по чл. 108 от ЗС, по отношение на ревандикационната претенция за собственост на 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) от поземлен имот с идентификатор 73198.512.116 по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на изп. директор на АГКК, представляващ имот със стар пл. No 1181, от кв. 57 по плана на гр. Троян, с площ от 529 кв. м., находящ се в гр.Троян, област Ловеч, ул. „С.В." No 56, при граници: имоти с идентификатор 73198.512.58, 73198.512.57, 73198.512.59, 73198.512.116 и 73198.512.178, в едно с построената в имота еднофамилна полумасивна едноетажна жилищна сграда, с идентификатор 73198.512.116.1, със застоена площ от 80 кв. м. и паянтова едноетажна селскостопанска сграда, с идентификатор 73198.512.116.2, със застроена площ от 14 кв. м. се явява неоснователен и съдът следва да го отхвърли като такъв по следните правни съображения:
 Законът в чл. 108 от ЗС предвижда, че собственикът може да


text:
иска своята вещ от всяко лице, което я владее или държи без правно основание. При този иск е необходимо да се докаже: първо, че ищецът е собственик на вещта, предмет на иска; второ, че вещта се намира във владението или държанието на ответника и трето, че ответникът владее вещта без правно основание. Необходимо е също така да бъде установен, респективно индивидуализиран обекта на правото на собственост, респективно обекта върху който ответникът упражнява владение или държание. Не е ли налице една от тези три предпоставки, искът се явява неоснователен и следва да бъде отхвърлен /виж Решение No 2419/13.Х.1960 на ВС/.В настоящото дело ищците не доказаха твърдяното от тях, че притежават право на собственост върху 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) от поземлен имот с идентификатор 73198.512.116 по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на изп. директор на АГКК, представляващ имот със стар пл. No 1181, от кв. 57 по плана на гр. Троян, в едно с построените в имота сграда при посочените по-горе права, дори напротив : ответникът доказа по несъмнен и категоричен начин, че той е собственик на имота на основание правна сделка /покупко-продажба/ и давностно владение /въведено като алтернативно основание/.
 Ищците претендират правото си на собственост върху имота по наследство от Г.С.Ш. и Ц.С.Ш. на основание протокол за съдебна делба-спогодба от 15.06.1950 г. по ч.гр.д. No 177/1950 г. на ТРС с твърдението, че Ц.Ш. и Г.Ш. са собственици на по 1/3 ид.ч., по силата на цитирания протокол за делба от 1950 г. От основното заключение на вещото лице инж. В.П., което съдът приема като доказателство по делото като обективно и компетентно се установява, че Поземлен имот с идентификатор No 73198.512.116 по КККР на гр.Троян е с административен адрес: ул."С.В." No 56, който имот не е идентичен с имота в гр.Троян, предмет на представеното по делото Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No 177/1950г. на Троянски околийски съд за одобрена съдебна делба-спогодба. Експерта е отразил статута на имот с идентификатор No 73198.512.116 по КККР на гр.Троян, одобрени със Заповед No РД-18-11 от 20.04.2007г. на Изпълнителен директор на АГКК-София: „Трайно предназначение на територията: Урбанизирана; Начин на трайно ползване: Ниско застрояване и Номер по предходен план: пл.No1181, за който е отреден парцел XI-1181 в кв.57 по сега действащия Регулационен план на I и II микрорайон, одобрен със заповед No РД-12-553/1981 г. и одобрен ПРЗ за ЧИЗРП със зап. No 756/17.12.2001 г. на Кмета на Община Троян, откъдето произтича и регулационния статут на процесния имот като урегулиран такъв, тъй като същият е идентичен на предшественика си - имот с пл.No 1181.“. Експерта е констатирал, че процесният поземлен имот с идентификатор No73198.512.116 по КККР на гр.Троян е идентичен с имота в гр.Троян, предмет на представените по делото Нотариален акт No 198 от 07.08.2007г., вписан в Служба по вписванията-гр.Троян под Акт No 126, том IX, дело 2066 с вх.рег.No 2654 от 2007г. и Нотариален акт No 183 от 26.06.2008г., вписан в Служба по вписванията-гр.Троян под Акт No 132, том VII, дело 1590 с вх.рег.No 1964 от 2008г.


text:
Вещото лице подробно е изследвало представеното по делото Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No 177/1950г. на Троянски околийски съд за одобрена съдебна делба-спогодба , в което е описан имот -дворно място около 800кв.м., разделено в три дяла, както /дял II, А/, 5/ 1/3 ид.ч. от дворното място и цялата къща в същото дворно място при съседи: шосе, В.И.П., П.Б., Д.Р.и Г.С.Ш. дял III, А/, 4/ 1/3 ид.ч. от дворното място при съседи: шосе /Ц.Сп. Ш./, В.И.П., П.В.Б., Д.Р.и Ц.Т. дял V, А/, 4/ 1/3 ид.ч. от дворното място при съседи: ул.В.Л., Ц.Т. и Д.Р./, като отново експерта е категоричен, че: „Нито един от съседите, включително шосето и ул."В.Л." не са идентични на съседите на процесния поземлен имот с идентификатор No 73198.512.116 по КККР на гр.Троян, находящ се на ул."С.В." No 56, което изключва неговата идентичност с имота в гр.Троян, предмет на представеното по делото Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No 177/1950г. на Троянски околийски съд за одобрена съдебна делба-спогодба.“. Инж. П. е категоричен, че „По сега действащия Регулационен план на I и II микрорайон, одобрен със зап.No РД-12-553/1981 г. и одобрен ПРЗ за ЧИЗРП със зап. No 756/17.12.2001 г. на Кмета на Община Троян, за парцел XII в кв.57, образуван за част от имот с пл.No 2679(незатворен контур) по плана на гр.Троян, одобрен със зап.No 1534/24.12.1954г., вече е нанесен идентичния му имот с пл.No 1181, за който по действащата регулация е отреден УПИ XI-1181 в кв.57. Налице е пълна идентичност по площ и граници между имот с пл.No 1181 по предходния кадастрален план и поземлен имот с идентификатор No 73198.512.116 по КККР на гр.Троян.“
 По повод посочената в дял V, А/4/ граница „ ул.В.Л.“, съдът съобрази и представено по делото ксерокопие от книга, находяща се в Музея в гр.Троян, представляващо схема на разположение на имотите от Музея в гр. Троян и бившия конак до Оряшковия мост /не оспорено от ищцовата страна/ от което се установява, че фамилия Ш., заедно с други известни по онова време фамилии в гр.Троян са притежавали къща на ул.”В.Л.”, в централната част на града. В този смисъл са и показанията на разпитаните по делото свидетели: св.С.Ш. „....Старата къща на Ш.я знам, аз съм раждан там, това е точно между сегашната Виенска сладкарница и Театъра. Сега улицата се казва „В.Л.”, но навремето как се е казвала аз не зная. Преди ул. „С.В.” се казваше ул.”С. Б.”, но номерацията е една и съща. Тази улица „С.В.”, никога не се е казвала „В.Л.”. Къщата на ул. „В.Л.” сега не съществува, тя е отчуждена и във връзка с устройствения план за центъра и площада на града...”. Св. М.Б.: „....Къщата им беше до Сладкарница „Еделвайс”. С.Ш. е роден тук в къщата на центъра. След това къщата им я събориха. Улицата е „В.Л.”, където им беше къщата. Нашата улица „С.В.” преди се казваше „С. *** не се е казвала „В.Л.”. В този смисъл е и заключението на вещото лице инж.В.П. „....В представеното по делото Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No 177/1950г. на Троянски


text:
околийски съд за одобрена съдебна делба-спогодба е описан имот -дворно място около 800кв.м., разделено в три дяла, както следва: дял II, А/, 5/ 1/3 ид.ч. от дворното място и цялата къща в същото дворно място при съседи: шосе, В.И.П., П.Б., Д.Р.и Г.С.Ш. дял III, А/, 4/ 1/3 ид.ч. от дворното място при съседи: шосе/Ц.Сп. Ш./, В.И.П., П.В.Б., Д.Р.и Ц.Т. дял V, А/, 4/ 1/3 ид.ч. от дворното място при съседи: ул.В.Л., Ц.Т. и Д.Р.. Нито един от съседите, включително шосето и ул."В.Л." не са идентични на съседите на процесния поземлен имот с идентификатор No73198.512.116 по КККР на гр.Троян, находящ се на ул."С.В." No 56, което изключва неговата идентичност с имота в гр.Троян, предмет на представеното по делото Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No 177/1950г. на Троянски околийски съд за одобрена съдебна делба-спогодба.....”. Във връзка с разминаването в административния адрес на процесния имот експерта е установил, че при регистрирането в кадастралната карта на новия собственик на процесния имот С.В.Ш. ***, живущ ***, която регистрация е извършена въз основа на Нотариален акт No 198 от 07.08.2007г., вписан в Служба по вписванията-гр.Троян под Акт No 126, том IX, дело 2066 с вх.рег.No 2654 от 2007г., за адрес на процесния поземлен имот с идентификатор No 73198.512.116 е бил записан административния номер на адреса на собственика - No 54, отнасящ се за съседния от югоизток поземлен имот с идентификатор No 73198.512.117, въпреки че в нотариалния акт недвусмислено е записан адреса на процесния поземлен имот.
 Вещото лице е категорично, че по данни от кадастралната карта, поземленият имот с идентификатор No 73198.512.59, находящ се на северозапад от процесния поземлен имот с идентификатор No 73198.512.116, е с административен номер No58, което също подкрепя твърдението, че процесният поземлен имот с идентификатор No 73198.512.116, находящ се между административни номера 54 и 58, има административен адрес: ул."С.В." No 56. Нотариален акт No 183 от 26.06.2008г., вписан в Служба по вписванията-гр.Троян под Акт No 132, том VII, дело 1590 с вх.рег.No 1964 от 2008г., също се отнася за поземлен имот с идентификатор No 73198.512.116, находящ се на ул."С.В." No 56.
 Липсата на идентичност на процесния поземлен имот с идентификатор No 3198.512.116 по КККР на гр.Троян, с административен адрес: ул."С.В." No 56, с имота в гр.Троян, предмет на представеното по делото Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No 177/1950г. на Троянски околийски съд за одобрена съдебна делба-спогодба само по себе си е достатъчно основание за отхвърляне на ревандикационната претенция.
 Предмет на доказване по предявения положителен иск е и въведеното от ответника, при условията на алтернативност, оригинерно основание на претендираното от него право на собственост. За разлика от кумулативното и евентуалното съединяване, при алтернативното съединяване съдът винаги дължи произнасяне, поради което настоящия състав / независимо от изложените по-горе съображения за неоснователност на ревандикационната претенция за имот с идентификатор No 73198.512.116, находящ се в гр.Троян, ул."С.В." ***в едно с построените в него сгради/ следва да разгледа и заявената при условията на алтернативност претенция.
 От представените по делото писмени доказателства се установи по безспорен и категоричен начин, че ответникът е придобил


text:
имот с идентификатор No 73198.512.116, находящ се на ул."С.В." ***в гр.Троян от С.Ш., чрез валидна правна сделка - продажба, обективирана в нот. акт No 132, т. VII, дело 1590/2008 г., вх. per. No 1964/26.06.2008 г. на Служба по вписванията при ТРС, към който момент праводателят на ответника е бил едноличен собственик на имота по силата на наследяване от своя баща В.С.Ш. и доброволна делба от 20.04.2007 г. между наследниците му.
 От представените по делото доказателства се установи, че дядото на ответника е придобил собствеността върху имота от своя брат Ц.Ш., чрез предварителен договор за покупко-продажба и чрез давностно владение, осъществено от 13.09.1994 г. до неговата смърт на 19.06.2001 г., което давностно владение е преминало в патримониума на наследниците му, които от своя страна са извършили цялостен ремонт на жилищната сграда, подобрения в дворното място и са заплащали дължимите данъците за имота.
 В тази връзка съдът анализира и съответно кредитира показанията на свидетелите Б., Б.и Б., които бяха категорични, че: „Никой не е идвал да претендира, че правим ремонт на къщата“ „,...Не съм чувала някой да спори на С. за къщата на Ц.Ш., кавги и неприятности не са имали въобще....“, „.....Не съм виждал странични хора да идват да правят ремонти в къщата, дори не ги познавам другите им роднини....“.
 От данните по делото се установява, че от сключване на предварителния договор за продажба на недв.имот от 13.09.1994г. /л.93/, с който Ц.С.Ш., ЕГН ********** продава на В.С.Ш., ЕГН********** дворното място, находящо с е в гр.Троян, ул.С.В. No56 застроено, с площ от около 600кв.м., заедно с построените в него къща и други подобрения, срещу задължение за гледане и издръжка, наследодателя на ответника е започнал да упражнява пълна фактическа власт върху имота. Подписването на предварителния договор по своята същност представлява манифистирано волеизявление за владение, което съчетано с фактическата власт прави наследника истински владелец. Добросъвестното владение започнато от наследодателя, се преценява с оглед на него, а не на неговите наследници. Законът не се интересува от знанието на пороците на правното основание от наследника. Тъй като презумпцията за добросъвестността действува в полза на този, който е започнал добросъвестно да владее, а това е наследодателят В.С.Ш., ЕГН**********, заинтересуваните трябва да доказват неговата недобросъвестност, а не тази на наследниците му.
 Изложените по-горе аргументи мотивират състава на съда да приеме, че дори и да беше доказана ревандикационната претенция досежно имот с идентификатор No 73198.512.116, находящ се на ул."С.В." No56, което обстоятелство не е налице в настоящия казус, /тъй като по-горе съдът установи по безспорен и категоричен начин липсата на идентичност на имот с идентификатор No 73198.512.116 находящ се на ул.”С.В.” ***с имота, предмет на представеното по делото Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No177/1950г. на Троянски околийски съд за одобрена съдебна делба-спогодба, който се е намирал в централната част на гр.Троян, на ул.В.Л. и същият се установи, че е отчужден/, то въведеното от ответника възражение за придобиване собственост на имота на оригинерно основание е основателно, тъй като имотът като земя и сгради ответникът е придобил от баща си – св.С.Ш., чрез валидна правна сделка - продажба, обективирана


text:
в нот. акт No 132, т. VII, дело 1590/2008 г., вх. per. No 1964/26.06.2008 г. на Служба по вписванията при ТРС. Установи се, че праводателя на ответника към момента на продажбата на имота - 26.06.2008 г. е бил едноличен собственик, чрез наследяване от своя баща В.С.Ш. и доброволна делба от 20.04.2007 г. между наследниците му, и като такъв е прехвърлил правата си на ответника, а от своя страна, дядото на ответника В.С.Ш. е придобил собствеността върху имота от своя брат Ц.Ш., чрез предварителен договор за продажба и чрез давностно владение / от 13.09.1994 г. до неговата смърт на 19.06.2001 г./, което давностно владение е преминало в патримониума на наследниците му.
 За да се признае на едно физическо лице правото на изключителна собственост по отношение на един отчасти или изцяло чужд недвижим имот, разпоредбата на закона /чл.79, ал.1 от ЗС/ установява, че претендиращият несобственик следва да е упражнявал в период по-дълъг от 10 години фактическата власт по отношение на конкретната вещ (corpus), без противопоставяне от страна на титуляра на правото на собственост, както и да е демонстрирал по отношение на невладеещия собственик на вещта поведение на пълноправен собственик (animus), т.е. поведение, което безсъмнено сочи, че упражнява собственическите правомощия в пълен обем единствено за себе си.
 По отношение на ревандикационната претенция по чл.108 от ЗС досежно недвижимите имоти, представляващи НИВА от 3,699 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 012088 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000144, 012086, 012089, и НИВА от 1,514 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 013031 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000006, 013030, 000144, 013032.
 От заключението на вещото лице П. по поставената допълнителна задача се установява, че:„.........От всичките 5 имота, находящи се в землището на гр. Троян, които Ц.С.Ш. *** взема за свой дял, съгласно II-ри дял на съдебната делба-спогодба, само имотът по точка 4/, представляващ овощна градина "С.ото", 1.1 дка, при съседи: път, А.Д. Б., В. Сп. Ш. и Г. Хр. С., има сходство с имота, предмет на Нотариален акт No 106, том I, н.д.No 236 от 28.06.1956г., с изключение на техните площи, за които е установено несъответствие("1.1 дка" не съответства на "около 5 ара') и по отношение на един от съседите(Г.С.Ш. от нотариалния акт липсва като съсед на имота от съдебната делба-спогодба.).
 Експерта е констатирал, че „във всеки един дял на съдебната делба-спогодба, одобрена с Протоколно определение от 15 юни 1950год. по ч.гр.д. No 77/1950г. на Троянски околийски съд, е включен имот, представляващ овощна градина в м. "С.ото", но само във втори дял на съдебната делба-спогодба тази овощна градина е взета в дял от Ц.С.Ш., което име съвпада със собственика на овощната градина на м. С.ото в гр. Троян, предмет на Нотариален акт No 106, том I, н.д.No 236 от 28.06.1956г., от което обстоятелство следва идентичността на тези два имота, представляващи предмет на втори дял на съдебната делба - спогодба от 1950г. и предмет на Нотариален акт No106/1956г....“.
 В проведеното на


text:
19.05.2017г. открито с.з., вещото лице установява „сходство“, като обяснява смисъла, в който е използвал термина, а именно: ”....Първото сходството се изразява в собствеността на Ц.С.Ш.. Второто сходство е местонахождението – местността, която е С.ото. Третото сходство е характера – овощна градина. И повечето от съседите също съвпадат, това е сходството. Изключението е, че площта на имота по нотариалния акт е 5 ара, по протокола за съдебната делба е 1.1дка, значи двойно повече.......има частична идентичност между двата имота, това е термина, който се изразява в с.з., поради това, че не съвпадат площите и не съвпада един от съседите на двата имота.....”. Експерта е категоричен, че: ”...В заключението съм посочил, че следва идентичност, без да съм конкретизирал дали е пълна или частична. Има идентичност между двата имота, повече от елементите, характеристиките са идентични, но някои не са, аз вече казах от което следва, че има вече някаква идентичност, но не е пълна....”.
 С оглед наведеното от ответника възражение за придобиване на земеделските имоти по давност, по което съдът по-горе в мотивите си установи, че дължи произнасяне независимо от изхода на ищцовата претенция счита, че възражението е неоснователно, поради следните съображения: Недвижимите имоти, представляващи нива от 3,699 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 012088 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000144, 012086, 012089, и нива от 1,514 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 013031 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000006, 013030, 000144, 013032 представляват част от наследството между наследниците по закон на Ц.Ш., тъй като се установи, че дядото на ответника – В.Ш. не е получил дял от процесиите имоти съгласно делбата-спогодба от 1950 г. и правата на ответника и неговия праводател произтичат по наследство от Ц.Ш..
 Настоящия състав счита, че не следва да кредитира показанията на св.С.Ш. в тази част, тъй като счита същите за заинтересовани, а и не бяха подкрепени от показанията на нито един от останалите свидетели. Свидетеля твърди, че „Имотите са били на чичо ми Ц.С.Ш.. Не зная тези имоти част от тях да са притежавани и от Г.. Земеделските имоти са придобити при връщане на имотите от Поземлена комисия. Може да съм ги виждал тези решения на Поземлена комисия..... Чичо ми беше запален овощар и ми каза: „Отиваш на земеделските земи и правиш овощна градина.” Каза ми вземаш си трима свидетели и си вадиш нотариален акт. Аз изпълних неговата воля. Каза ми: „Отиваш, правиш и почваш да владееш”.....”. В доктрината и константната практика на съдилищата е установено, че доказването на владението обичайно става със свидетелски показания и в настоящото производство изслушаните свидетели В.и Б. бяха категорични, че не знаят нищо за земеделските земи, собственост на Ц.Ш.. Единствено свидетеля С.Ш. твърди, че „Двете ниви на „Кантона” ги владея от отдавна, от както са ги върнали. .......Процесните ниви са били лично на Ц.Ш.. Чичо ми беше запален овощар и ми каза: „Отиваш на земеделските земи и правиш овощна градина.”. Свидетеля Б. твърди, че е ходил


text: да работи на „.... нивите на „Кантона”. Дръвчета съм подрязвал. С. ме е пращал там....“. Безспорно е, че земеделската реституция е възстановила собствеността върху двата земеделски имота в м. Кантона- Гарата, посочени в решение No14383 от 07.07.1999 г. на ОСЗ-Троян, в полза на всички наследници на Ц.С.Ш.. Правото на възстановяването на собствеността принадлежи на всички наследници на лицето, притежавало собствеността преди обобществяването. Правото на собственост върху спорните имоти е било възстановено в лицето на всички наследници на Ц.Ш.. За да се трансформира простото държане във владение следва да бъде установено изменение на намерението за своене, което намерение следва да бъде манифестирано пред останалите съсобственици, за да сложи началото на една придобивна давност. Владението трябва да отговаря на признаците, установени в разпоредбата на чл.68 от ЗС. То представлява упражняване на фактическа власт върху недвижимите имоти, която трябва да е пълна и владелецът трябва да държи вещта лично.За да може владението да произведе действието на придобивната давност, то трябва да бъде непрекъснато. Когато владелецът на недвижимия имот е добросъвестен , неговото владение трябва да отговаря на изискванията на чл.70 от ЗС, то трябва да се осъществява на правно основание годно да направи владелеца собственик. Придобивната давност върху имоти, които се възстановяват по ЗСПЗЗ може да започне да тече най - рано от 22.11.1997 г., а ако възстановяването на собствеността настъпи след тази дата, /какъвто е настоящия случай/, началният срок на давността е от момента на възстановяването. Правото на собственост може да бъде възстановено само след провеждане на съответното административно производство, като до приключване на това производство не съществува възможност правата на лицата, заявили искане за възстановяване на собствеността, да бъдат отречени с възражение за придобивна давност. Действията, по които се съди за промяна на намерението, с което вещта се държи, следва да бъдат явно демонстрирани, при това не спрямо трети за съсобствеността лица, а спрямо останалите съсобственици /в този смисъл - Тълкувателно решение No 1 от 6.08.2012 г. на ВКС по тълк. д. No 1/2012 г., ОСГК/. Тук е момента да се отбележи, че настоящия състав изцяло споделя изложените от ищцовата страна аргументи в смисъл, че по отношение на действията, с които следва да бъде демонстрирано намерение за своене спрямо съсобственик е прието, че тези действия следва да бъдат конкретни действия по отричане правата на останалите съсобственици /сънаследници/ върху имота, които действия да са станали достояние на този съсобственик /сънаследник/. Следователно действията, с които се демонстрира намерение за своене спрямо съсобственик следва по категоричен начин да отричат правата на останалите съсобственици, да сочат на намерение са своене на целия имот /вкл. на идеалните части на другия съсобственик/ и да са достигнали до неговото знание, т.е. чрез тях следва да се демонстрира поведение на пълноправен индивидуален собственик на целия имот. От показанията на разпитания по делото свидетел С.Ш. се установява несъмнено, че той и ответника - като негов син са били напълно наясно, че земеделските имоти са възстановени с решение на ПК на наследниците на Ц.Шипковенск, т.е. наследствения характер на имотите е запазен, поради което и презумпцията за добросъвестно владение по отношение на


text:
ответника В.Ш., следва да се счита за оборена. По тези съображения, ответника може да се позове само и единствено на общата придобивна давност – 10 години, а съобразявайки, че договорът за покупко-продажба, от който ответникът черпи права е сключен през 2008г., мотивира съда да приеме, че в случая същия не е породил придобивно действие за процесиите ид.ч., тъй като прехвърлителят по договора не е бил техен собственик по силата на чл. 79, ал.1 ЗС.
 Изложените аргументи мотивират съда да приеме, че възражението за придобивна давност на земеделските земи е неоснователно. Изложените мотиви досежно наследствения характер на двата земеделски имота, обстоятелството, че техен собственик е бил единствено Ц.Ш. съгласно протоколно определение от 15.06.1950 г. по ч.гр.д. No 177/1950 г. Троянски околийски съд, с който е одобрена съдебна делба-спогодба между И.Ш., Ц.С.Ш., В.С.Ш., Г.С.Ш. и А.С.Ш./Б./, обстоятелството, че Ц.С.Ш. е починал 1994год., като е оставил за свои законни наследници своите братя - Г.С.Ш., В.С.Ш. и сестра си А.С.Б. и делът от имота на Ц.е преминал в патримониума на наследниците му, мотивира настоящия състав да приеме, че ревандикационнта претенция на ищците досежно земеделските имоти е основателна и доказана.
 При този изход на делото, на основание чл.78, ал.1 от ГПК и с оглед депозираните молби с искане по реда на чл.80 вр. чл.78 от ГПК за присъждане на направените разноски, ответника следва да бъде осъден да заплати на ищците сумата от 564.66 лева, съобразно уважената част от исковете, а на основание чл.78, ал.3 от ГПК ищците следва да бъдат осъдени да заплатят на ответника направените по делото разноски в размер на 466.66 лева, съобразно отхвърлената част от исковете, а ответника.
 ОТХВЪРЛЯ иска по чл.108 от Закона за собствеността предявен от Д.Т.Ш., ЕГН **********, Г.С.Ш., ЕГН **********, С.С.Ш., ЕГН ********** и Е.С.Ш., ЕГН **********, всички с адрес: *** против В.С.Ш., ЕГН **********, с адрес: ***, чрез който се иска да се приеме за установено, че са собственици на 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) идеална част за всеки един от тях от поземлен имот в гр. Троян, област Ловеч, находящ се на ул. „С.В." No 56, с идентификатор 73198.512.116 по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на изп. директор на АГКК, представляващ имот със стар пл. No 1181, от кв. 57 по плана на гр. Троян, с площ от 529 кв. м., при граници: имоти с идентификатор 73198.512.58, 73198.512.57, 73198.512.59, 73198.512.116 и 73198.512.178. Собственици са и на 8/48 идеални части или по 2/48 (1/24) идеална част за всеки един от тях от построената в гореописания поземлен имот еднофамилна полумасивна едноетажна жилищна сграда, с идентификатор 73198.512.116.1, със застроена площ от 80 кв. м., и на 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) идеална част за всеки един от тях от построената в същия поземлен имот паянтова едноетажна селскостопанска сграда, с идентификатор 73198.512.116.2, със застроена площ от 14 кв. м. И ДА БЪДЕ ОСЪДЕН В.С.Ш., ЕГН ********** с адрес: *** ДА ИМ ПРЕДАДЕ ВЛАДЕНИЕТО на 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) идеална част за всеки един от тях от поземлен


text:
имот в гр. Троян, област Ловеч, находящ се на ул. „С.В." No 56, с идентификатор 73198.512.116 по кадастралната карта и кадастралните регистри, одобрени със заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на изп. директор на АГКК, представляващ имот със стар пл. No 1181, от кв. 57 по плана на гр. Троян, с площ от 529 кв. м., при граници: имоти с идентификатор 73198.512.58, 73198.512.57, 73198.512.59, 73198.512.116 и 73198.512.178. Собственици са и на 8/48 идеални части или по 2/48 (1/24) идеална част за всеки един от тях от построената в гореописания поземлен имот еднофамилна полумасивна едноетажна жилищна сграда, с идентификатор 73198.512.116.1, със застроена площ от 80 кв. м., и на 8/36 идеални части или по 2/36 (1/18) идеална част за всеки един от тях от построената в същия поземлен имот паянтова едноетажна селскостопанска сграда, с идентификатор 73198.512.116.2, със застроена площ от 14 кв. м., КАТО НЕОСНОВАТЕЛЕН.
 ПРИЗНАВА ЗА УСТАНОВЕНО на основание чл.108 от ЗС по отношение на В.С.Ш., ЕГН ********** с адрес: ***, че Д.Т.Ш., ЕГН **********, Г.С.Ш., ЕГН **********, С.С.Ш., ЕГН ********** и Е.С.Ш., ЕГН **********, всички с адрес: *** са собственици на 8/48 идеални части или по 2/48 (1/24) идеална част за всеки един от тях от следните недвижими имоти: НИВА от 3,699 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 012088 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000144, 012086, 012089 и НИВА от 1,514 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 013031 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000006, 013030, 000144, 013032, като ОСЪЖДА В.С.Ш., ЕГН ********** с адрес: *** ДА ИМ ПРЕДАДЕ ВЛАДЕНИЕТО на 8/48 идеални части или по 2/48 (1/24) идеална част за всеки един от тях от следните недвижими имоти: НИВА от 3,699 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 012088 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000144, 012086, 012089, и НИВА от 1,514 дка, в местността „Кантона – Гарата”, съставляващ имот No 013031 по картата на землището на с. Добродан, общ. Троян, обл. Ловешка, при граници: имоти NoNo 000006, 013030, 000144, 013032.
 ОСЪЖДА В.С.Ш., ЕГН ********** с адрес: *** да заплати на Д.Т.Ш., ЕГН **********, Г.С.Ш., ЕГН **********, С.С.Ш., ЕГН ********** и Е.С.Ш., ЕГН **********, всички с адрес: ***, на основание чл.78, ал.1 от ГПК сумата от 564.66 /петстотин шестдесет и четири лева и шестдесет и шест стотинки/ лева, съобразно уважената част от исковете.
 ОСЪЖДА Д.Т.Ш., ЕГН **********, Г.С.Ш., ЕГН **********, С.С.Ш., ЕГН ********** и Е.С.Ш., ЕГН **********, всички с адрес: *** да заплатят на В.С.Ш., ЕГН ********** с адрес: *** на основание чл.78, ал.3 от ГПК направените по делото разноски в размер на 466.66 /четиристотин шестдесет и шест лева и шестдесет и шест стотинки/ лева, съобразно отхвърлената част от исковете.
 Решението подлежи на обжалване в двуседмичен срок от съобщаването му на страните пред Ловешки окръжен съд.


text:
Сдружение за оптимизиране на правосъдието и администрацията, СОПА: Варненският административен съд заработи предизборно с кмета
 Варненският административен съд заработи предизборно с кмета
 Кирил Йорданов се инати с петъчно необслужване на гражданите и куха титла "ГЛАВЕН секретар на община"
 Казано е - кой каквото прави, на себе си го прави.
 На 18.10.2010 г. СОПА подаде до Варненския административен съд жалба срещу уникалното сред другите общини в страната петъчно неработене след обяд на звеното за административни услуги на граждани в община Варна. По тази жалба съдът козирува позорно на кмета с констатацията, че съкращаването на работното време с граждани не засягало гражданите и, че гражданските организации нямали право да го оспорват в съда. Съдия Мария Ганева прекрати адм. дело 3499 /2010 г. с аргумент, че СОПА не съществува в правния мир, а работното време на общината с граждани било регламентирано с вътрешнослужебен акт, който не засягал правата на гражданите. После обаче, за голям срам на услужливия варненски съд и за жалост на кмета, с определение от 21.02.2011 г. по адм. дело 2125 /2011 г. ВАС призна СОПА и върна делото с указание за продължаване на производството.
 На 07.01.2011 г. СОПА подаде жалба и срещу петъчното неработене след обяд с граждани на служителите в район "Одесос" при община Варна. По тази жалба се заинати съдия Десислава Стоева с разпореждане, което трябва да бъде изпълнено под угрозата адм. дело 154 /2011 г. да бъде прекратено, но което реално няма как да бъде изпълнено, тъй като с него не е постановен текст, от който да е ясно какво е указанието, което трябва да се изпълни, тъй като всички дадени дотогава указания са вече изпълнени... От този и подобни процедурни прийоми от най-висшия пилотаж в българското правосъдие изглежда няма отърване, освен с широка медийна подкрепа или ... с една единствена мирна демонстрация, но с по една истинска сопа в ръцете на всеки българин, който не получава заплата по ред, определен от ВСС.
 Ако общинската петъчна издънка е довела до "неустоим" външен натиск тези две рейтингови дела да бъдат бавени във връзка с предстоящите местни избори, в такъв случай е редно двамата докладчици и всички съдии от местния административен съд да си направят самоотвод, вместо да се правят на "дръж ми шапката", баламосвайки жалбоподателите и публиката с процедурни измишльотини.
 Запазването на безобидната, но вече несъществуваща титла "ГЛАВЕН секретар на община" също не е нищо повече от илюстрация на симбиозната схема, по която съдът осигурява свободата, комфорта и удоволствието на сегашния кмет да погазва закона.
 Интересно е, че още има съдии, които да му уйдисват на акъла на варненския кмет, щом вече не може да съобрази дори елементарната логика, че новата игра за кметското място минава през жертва на кухата титла "ГЛАВЕН секретар на община" и оправяне на гафа с петъчното необслужване на граждани след обяд. Защото никой не обича да бъде краден, унизяван и подиграван. И ако Кирил Йорданов изобщо се престраши да се кандидатира на тези избори, дали ще получи доверие ведно с подигравката да отказва на избирателите си дори елементарното им право да бъдат обслужвани


text:
в петък след обяд?
 ПП след изборите: Е, получи си кметът титлата, да му е честита. Получи си я, въпреки двете подигравки с варненци - да не бъдат обслужвани в общината в петък след обед и да нямат право на реален избор на кмет. Ръководството на Административния съд пък получи възможност да работи със същия кмет и по същия начин.
 Дела срещу петъчното работно време на ОБЩИНА ВАРНА:
 Адм. дело No 1520 /2011 г., Адм.съд-Варна, XXIV с-в, съдия Борислав Милачков
 Второ клонирано дело от адм.д. 3499 /2010 г., образувано (вероятно) въз основа на протоколно определение в с.з. на 20.04.2011 г.
 Определение No 2487 /02.05.2011 г. (съобщено на 11.05.2011 г.)
 Молба No с.д. 10406 /09.05.2011 г. съдът са посочи по оспорването на кой адм. акт е образувано адм. дело No 1520 /2011 г. и разпореждане No 7859 /10.05.2011 г.
 Молба No с.д. 10823 /13.05.2011 г. с второ искане съдът да посочи по оспорването на кой адм. акт е образувано адм. дело No 1520 /2011 г.
 Частна жалба от 20.05.2011 г., допълнена на 25.05.2011 г.
 Определение No 10460 /13.07.2011 г. по адм. дело No 7450 /2011 г. на ВАС
 Определение No 4014 /25.07.2011 г. на АдСВ, съобщено на 25.07.2011 г.
 Частна жалба от 01.08.2011 г.
 Определение No 12077 /28.09.2011 г. по адм. дело No 10997 /2011 г. на ВАС
 Молба вх.No с.д.20756 /05.10.2011 г. за уточняване на страните и предмета на оспорване
 Молба от 12.10.2011 г. за определяне на срок при бавност относно искането, предявено с молба вх.No с.д.20756 /05.10.2011 г.
 Уточняваща молба от 25.10.2011 г. и искане за уточнение
 Уточняваща молба от 11.11.2011 г.
 Молба за определяне на срок при бавност от 06.02.2012 г.
 Определение от 05.03.2012 г. на ВАС
 Молба от 16.03.2012 г. - искане съдът да определи вида на оспорвания акт
 Молба от 24.03.2012 г. - второ искане съдът да определи вида на оспорвания акт
 Молба от 04.04.2012 г. - трето искане съдът да определи вида на оспорвания акт
 Молба за определяне на срок при бавност от 02.05.2012 г. във връзка с неопределянето вида на оспорвания акт и искане за отвод
 Протокол от с.з. на 28.05.2012 г.
 Решение от 22.06.2012 г., с което съдът ОТМЕНЯ чл.61 ал.2 изр.2 от Устройствения правилниик на Община Варна, в частта с която е определено работното време с граждани в петък да е от 8,30 до 12,00 часа.
 Касационна жалба от 11.07.2012г. от кмета
 Искане от 25.07.2012г. за присъждане на разноски
 Определение от 08.09.2012 г.
 Частна жалба от 19.09.2012 г.
 Списък на призованите лица за с.з. на 23.09.2013 г. от 9,00 часа в зала 1 по адм.дело No 12789 /2012 г. на ВАС
 Протокол от с.з. на 23.09.2013 г.
 Молба за определяне на срок при бавност от 08.12.2013 г.
 Решение No 17160 от 18.12.2013г. по адм. дело No 12789 /2012г. на ВАС
 Адм. дело 3499 /2010 г. на Адм. съд - Варна, ХХХІІІ състав, съдия Мария Ганева
 Срещу незаконното съкращаване на работното време с граждани на Община Варна
 Жалба от 18.10.2010 г.
 Молба вх.No 21144 /22.10.2010 г. за служебно изискване на делото
 Писмо от