text:
1311; религия 1528; сред.-спец. образование 1320; трансп. 957; энерг. 825, 828
 Печора, р. : почвовед. 901; фауна 506, 551, 555, 556, 563; флора 507, 563; худ. лит. 2358; экология 596
 Печоро-Илычский гос. природ. заповедник: флора 507, 519, 537, 543, 547; охр. природы 562, 563, 571, 574, 582-585
 Печорский угольный бассейн: геол. 463; угол. пром-сть 707-709, 711-713
 Печорский р-н: 77; библиогр. 1457; торговля 992; туризм 1117; худож. самодеят. 1782
 «Пижемский», заказник: охр. природы 578
 Пижма, пос., Усть-Цилем. р-н: музейн. дело 1471; образование 1260
 Пиня-из, пос. Вуктыл. р-н: 73
 Плесецк, г., Арханг. обл.: экология 410
 Поволжье: литературовед. 1864
 Подчерем, р.: фауна 511
 Подъельск, с., Корткерос. р-н: здравоохр. 1077
 Пожег, с., Усть-Кулом. р-н: 64
 Помоздино, с., Усть-Кулом. р-н: здравоохр. 1079; литературовед. 1955, 1957, 1958; персоналия 2610, 2611
 Пöдты, оз.: природа 405
 Прага, г., Чехословакия : персоналия 2598
 Прилузский р-н: библ. дело 1427, 1433, 1442; декор.-прикл. иск-во 1600; здравоохр. 1102; история 2485; ист. Великой Отеч. войны 2541; история репрес. 2497; культ.-просвет. работа 1365, 1366; лесн. пром-сть 775; лесн. хоз-во 812, 816, 818, 820; образование 1233, 1259; природа 413; религия 1508; сел. хоз-во 881; соц. работа 688, 691, 697; фольклор 2451; худож. самодеят. 1790, 1804; экономика 628, 639
 Приуралье: литературовед. 1864
 Приуральский, пос., Троицко-Печор. р-н: библ. дело 1435
 Пыелдино, с., Сысол. р-н: образование 1241
 Российская Федерация: геол. 426; нормат. акты 1-22; политика 109; правопорядок 336, 342
 Санкт-Петербург, г. : персоналия 2597
 Север Евразии: демогр. 97
 Савинобор, д., Вуктыл. р-н: 73; религия 1518
 Север: здравоохр. 1062; флора 496, 509, 902, 910; экономика 605
 Северная Мылва, р.: худ. лит. 2105
 Семуково, с., Усть-Вым. р-н: религия 1517
 Серегово, с., Княжпогост. р-н: здравоохр. 1059-1061, 1064, 1085; мест. пром-сть 869
 Сизябск, с., Ижем. р-н: 62; образование 1268; туризм 1110
 Скородум, д., Усть-Кулом. р-н: образование 1250
 Слобода, с. (Эжвинский р-н г. Сыктывкара): 56
 Слудка, с., Прилуз. р-н: культ.-просвет. работа 1365
 Слудка, с., Сыктывд. р-н: образование 1290
 Собысь, р., Ижем. р-н: археол. 2582
 «Сойвинский», заказник: охр. природы 580
 Сойю, пос, Вуктыл. р-н: 73
 Сосногорск, г.: 33, 43; библ. дело 1372, 1392, 1411; бытовое обслуж. 1018, 1030; жил.-коммун. хоз-во 1037, 1040; здравоохр. 1068; мест. самоупр. 322; нормат. акты 141; пищ. пром-сть 1002; проф. образование 1308, 1312, 1314; связь 969; трансп. 943, 944, 946, 948; хим. пром-сть 799, 800; экология 589; энерг. 824, 826, 832
 Сосногорский р-н: охр. природы 502; рец. 2622; связь 969
 Спаспоруб, с., Прилуз. р-н: религия 1508
 Сторожевск, с., Корткерос. р-н: образование 1261
 Сыктывдинский р-н: 60, 67, 75; архив. дело 2470; библ. дело 1431, 1437; воен.-патр. работа 395; генеалогия 2472, 2474, 2475; декор.-прикл. иск-во 1595, 1607; демогр. 102; иск-во 1631; ист. Великой Отеч. войны 2550; история репрес. 2507; лесн. пром-сть 786; литературовед. 1916; мест. пром-сть 863, 867, 868; мест. самоупр. 320, 321, 333; музейн. дело 1490; музыка 1709; образование 1263, 1264, 1278, 1282, 1287, 1290; персоналия 1461, 1569, 2603, 2604, 2609, 2613; религия 1503, 1509; рец. 2618; рыбоводство 938; сел. хоз-во 891, 892, 921, 930; скульпт. 1613, 1625; спорт 1140; худож. самодеят. 1786, 1787, 1792, 1803; экономика 632, 640
 Сыктывкар, г.: 32, 34-36, 41, 42, 44, 45, 47, 50, 53-56; архит.


text:
1614, 1618-1620, 1649; балет 1662, 1670 1674; библиогр. 1446; библ. дело 1368, 1370, 1375-1378, 1381, 1383, 1389, 1390, 1397, 1399-1401, 1403, 1405, 1408, 1410, 1413, 1414, 1416, 1418, 1429, 1430, 1432, 1438; бытовое хоз-во 1022, 1032, 1034; воен.-патр. работа 392; высш. образование 1327-1334, 1336-1340, 1342-1345, 1347-1352, 1354-1357; генеалогия 2479, 2480; геол. 427, 428; декор.-прикл. иск-во 1585, 1586, 1590, 1591, 1593, 1594, 1596; жил.-коммун. хоз-во 1023-1025, 1028, 1031, 1035, 1039, 1042, 1044, 1045, 1047, 1048, 1050-1052; здравоохр. 1053, 1055, 1056, 1067, 1069, 1070, 1073, 1080, 1086, 1092, 1093, 1098, 1101, 1103, 1104; иск-во 1608, 1630, 1632-1634, 1637, 1644, 1648, 1650, 1651; история 2481; ист. Великой Отеч. войны 2546, 2547, 2556, 2558; кино 1805, 1807, 1810; коллекционир. 1482-1483, 1486-1489, 1491, 1498; культ.-просвет. работа 1358, 1361; культура 1184, 1188; лесн. пром-сть 788; лесохим. пром-сть 796, 798, 801-811; литературовед. 1867, 1870; мест. самоупр. 313, 326, 327 ; музейн. дело 1461, 1463-1465, 1472-1474, 1476, 1478, 1479; музыка 1663, 1667, 1669, 1711, 1712; наука 1189, 1191-1195; образование 1230, 1232, 1239, 1240, 1242, 1243, 1246, 1252, 1265, 1266, 1275, 1279, 1280, 1291, 1461; общ. питание 993, 1005; персоналия 2601, 2605, 2612, 2615; печать 1534, 1537, 1540, 1542, 1554, 1555, 1558, 1562, 1563-1566; пищ. пром-сть 985, 988, 991, 997, 1003, 1008, 1009; природа 403; проф. образование 1302, 1303 1310, 1313; религия 1515, 1520, 1521; связь 970, 971; сел. хоз-во 880; соц. работа 693; спорт 1111, 1112, 1115, 1119, 1121-1126, 1131, 1132, 1139, 1145, 1149-1152, 1157, 1159, 1161, 1164, 1166, 1169, 1170, 1172-1177, 1179; сред.-спец. образование 1321, 1322, 1324-1326; стр-во 851, 853, 854; танец 1672, 1677, 1679, 1681; театр 1732-1773; телевидение 1814, 1821, 1822; торговля 994, 999, 1000, 1004, 1006, 1013; трансп. 949, 950, 963; труд 677; флора 505; фотогр. 1818; худ. лит. 2116, 2118, 2179, 2182, 2256, 2258, 2260, 2273, 2329, 2330, 2369, 2467; худож. самодеят. 1778, 1779, 1781, 1785, 1795; экология 592, 598-600; энерг. 829
 «Сыктывкарский», заказник: флора 524, 581
 «Сынинский», заказник: охр. природы 502, 566; флора 548
 Сысола, р.: природа 398; фауна 508; флора 522; худ. лит. 2208, 2227
 Сысольский р-н: 70, 76, 78; геол. 474; культ.-просвет. работа 1362, 1363; лесн. пром-сть 777; лесн. хоз-во 817; мест. самоупр. 323; музейн. дело 1467; образование 1228, 1241; связь 966; сел. хоз-во 883; стр-во 843; труд 674; худ. лит. 2227; худож. самодеят. 1799, 1801; экономика 633, 641
 «Сэбысь», заказник: охр. природы 568
 Тентюково, местечко (г. Сыктывкар): 41
 Тиман: геол. 416, 455, 479
 Средний: геол. 451, 453, 460
 Тимано-Печорская провинция: геол.: 466, 473, 480, 483, 494
 Тимано-Североуральский регион: геол. 424, 476, 487
 Тимано-Североуральский сегмент: геол.: 419
 Троицко-Печорск, рп., Троицко-Печор. р-н: 87; библ. дело 1385, 1388, 1426; ист. Великой Отеч. войны 2571; музейн. дело 1493; музыка 1668, 1673; образование 1254 1286; персоналия 2617; природа 407; связь 972; сел. хоз-во 890; спорт 1114; худож. самодеят. 1791
 Троицко-Печорский р-н: библ. дело 1406, 1409, 1426, 1434, 1435, 1436; воен.-патр. работа 393; декор.-прикл. иск-во 1602; здравоохр. 1074, 1090, 1097; ист. Великой Отеч. войны 2552; краевед. 1575; лесн. пром-сть 778, 780; нормат. акты 141; образование 1286; обществ. жизнь 388; охр. природы 562, 563, 571, 574, 582,

type: other


text:
Права на човека | Дело "ДИМИТРОВ И МОМИН СРЕЩУ БЪЛГАРИЯ"
 По делото Димитров и Момин срещу България,
 След закрито заседание, проведено на 20 март 2018 г. и на 15 май 2018 г.,
 Постанови следното решение, прието на същата тази последна дата:
 1. Делото е образувано по жалба (No 35132/08) срещу Република България, подадена в Съда на 4 юли 2008 г. на основание чл. 34 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи („Конвенцията“) от двама български граждани, г-н Димитър Ангелов Димитров и г-н Венцеслав Тобиев Момин („жалбоподателите“).
 2. Жалбоподателите са представлявани от адв. Й. Вандова, адвокат, пеактикуващ в София. Българското правителство („Правителството“) се представлява от правителствения агент, г-н В. Обретенов, от Министерството на правосъдието.
 3. Като се позовават на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията, жалбоподателите твърдят, че са осъдени въз основа на показанията на жертвата, която никога не са имали възможност да разпитат.
 4. На 12 декември 2016 г. оплакването е съобще но на Правителството, а остналата част от жалбата е обявена за недопустима съгласно правило 54, ал. 3 от Правилника на Съда.
 5. Жалбоподателите са родени съответно през 1965 г. и 1964 г. и живеят в гр.Пловдив.
 6. На 14 март 1998 г. 26-годишна жена с инициали С.Д. подава жалба в полицията в гр.Пловдив, че предходната вечер е била отвлечена, задържана против волята ѝ и изнасилена от двамата жалбоподатели.
 7. На същия ден е образувано наказателно производство за изнасилване срещу неизвестен извършител. С.Д. е прегледана от съдебен лекар, който установява множество натъртвания и синини по главата, врата, ръцете и коленете. Лекарят уточнява, че не са налице никакви други физически следи или биологични белези, въз основа на които може да се твърди със сигурност, че С.Д. е имала сексуален контакт. По време на разпита, на въпроса на следователя С.Д. отговаря, че жалбоподателите я принуждават да отиде с тях в помещение в центъра на гр.Пловдив, където я бият и изнасилват.
 8. На 18 март 1998 г. С.Д. отново е разпитана. Тя оттегля първоначалните си показания като обяснява, че иска да запази спокойствието си, че не се чувства добре и има лични проблеми.
 9. На същия ден следователят разпитва г-н Момин като свидетел. Той обяснява, че заедно с другия жалбоподател и С.Д. са били в кафене в центъра на града до ранните часове на 13 март 1998 г., но отрича да е имал сексуален контакт със С.Д. Освен това посочва, че доколкото му е известно, г-н Димитров също не е имал сексуален контакт със С.Д. през този ден. След това и двамата са придружили С.Д. до дома й.
 10. На 24 март 1998 г. г-н Димитров също е разпитан като свидетел. Разказва, че сутринта на 13 март 1998 г. двамата заедно с другия жалбоподател решават да пият кафе в центъра на гр.Пловдив и канят и С.Д., с която той е имал интимна връзка в миналото и същата приема поканата им. Посочва, че тъй като заведението е в ремонт, г-н Момин отива да купи кафе от друго място недалеч от там, а той има доброволен сексуален


text:
контакт със С.Д. Добавя и че малко след това тримата се качват в такси, което първо оставя г-н Момин на работното му място, а след това откарва и С.Д. до дома й.
 11. На 29 януари 1999 г. С.Д. отново е разпитана. Тя потвърждава, че в миналото е имала интимна връзка с г-н Димитров. Потвърждава и че на 13 март 1998 г. наистина придружава двамата жалбоподатели до заведение в центъра на града, за да пият кафе, и че щом пристигат, установяват, че кафе-машината не работи. Тогава г-н Момин излиза, за да купи три кафета. Потвърждава и че по време на отсъствието му, има доброволен сексуален контакт с г-н Димитров. По-късно, след като изпиват донесеното от г-н Момин кафе, тримата взимат такси и тя се прибира в дома си. Обяснява, че на следващия ден, под натиска на близките си и за да си отмъсти на г-н Димитров, който й признава, че е женен, тя подава жалбата в полицията срещу него и срещу г-н Момин.
 12. На 1 февруари 1999 г. следователят изпраща документите по случая в районната прокуратура, както и становището си, според което наказателната процедура може да бъде прекратена поради липса на престъпление.
 13. На 10 март 1999 г. отговорният за разследването прокурор препраща документите по случая на следователя за допълнително разследване. Това разпореждане е отменено на 26 април 1999 г. от Районна прокуратура Пловдив, която разпорежда отговорният за разследването прокурор, И.П., лично да предприеме серия от допълнителни действия по събиране на доказателства.
 14. На 12 април 2000 г. С.Д. изпраща писмо до прокурор И.П., за да потвърди още веднъж желанието си да оттегли първоначалните си показания и да поиска прекратяване на съдебното производство. Освен това тя го уведомява, че е тежко болна и че й предстои лечение с химиотерапия.
 15. На 12 май 2000 г. прокурор И.П. официално обвинява г-н Димитров за изнасилването на С.Д.
 16. На 18 декември 2000 г. прокурор И.П. иска от Районен съд Пловдив С.Д. отново да бъде разпитана въз основа на чл. 210а (1) от Наказателнопроцесуалния кодекс с мотива, че показанията й са от ключово значение за разследването.
 17. На 19 декември 2000 г., в 09:40 ч., в присъствието на прокурор И.П., С.Д. е разпитана от съдия от Районен съд Пловдив. Съдията установява, че г-н Димитров е предупреден за тази процедура с писмо от 4то РПУ, гр.Пловдив.
 18. По време на този разпит С.Д. преразглежда твърденията си и се връща към първоначалната си версия за случилото се, според която е отвлечена, задържана против волята й и изнасилена от двамата жалбоподатели. Заявява, че г-н Димитров идва в дома й сутринта на 13 март 1998 г., след което я принуждава да се качи в такси заедно с г-н Момин. Твърди, че й се е сторило, че двамата жалбоподатели са консумирали алкохол. Обяснява, че таксито ги оставя пред кафене в ремонт в центъра на гр.Пловдив, че опитва да избяга, но г-н Димитров я удря по врата и я избутва вътре, където я принуждава да се съблече и й нанася множество удари по главата. Заявява, че вследствие на


text:
това й прилошава и получава хипогликемична криза, но успява да се съвземе благодарение на няколкото пакетчета захар, които двамата жалбоподатели намират в заведението. След това има два насилствени сексуални контакта с г-н Димитров и един с г-н Момин. Накрая, успява да се прибере в дома си с такси, платено от жалбоподателите. Подава жалба на следващия ден, след като споделя всичко с близките си.
 19. С.Д. обяснява, че впоследствие оттегля първоначалните си показания заради отправените към нея заплахи от страна на г-н Димитров и други лица, близки до двамата жалбоподатели. Заявява, че точно след като приключва лечението й с химиотерапия, я посещава адвокат – адв. Н., изпратена от същите тези лица. Адвокатката се опитва да я убеди да подпише писмо, с което се отказва от първоначалните си показания и оттегля жалбата си, като това писмо е изпратено на прокурора, водещ разследването (вж. параграф 14 по-горе). С.Д. добавя, че има рак, но се чувства добре.
 20. На 20 април 2001 г. двамата жалбоподатели са обвинени в отвличане, насилствено задържане и изнасилване на С.Д.
 21. На 3 май 2001 г. адвокатът на двамата жалбоподатели, адв. С., иска клиентите му поотделно да се изправят на очна ставка със С.Д. Това искане е отхвърлено на 2 юли 2001 г. от прокурор И.П. с мотива, че подобна мярка за събиране на доказателства не е задължителна и според него не е необходима за установяването на фактите в случая.
 22. С.Д. умира на 25 юни 2001 г. в резултат на заболяването си.
 23. На 11 февруари 2002 г. районната прокуратура изготвя обвинителния акт и изправя двамата жалбоподатели пред съда. Те са обвинени в отвличане, насилствено задържане, заплахи с убийство и изнасилване на С.Д.
 24. Районен съд разглежда наказателното производство в периода от 14 януари 2004 г. до 21 февруари 2007 г. Същият приема като доказателство показанията на С.Д., дадени на 19 декември 2000 г. Протоколът от разпита е прочетен по време на съдебно заседание. Съдът изслушва и показанията на двамата жалбоподатели, на тримата полицаи, които приемат С.Д., когато подава жалбата си в полицейското управление, близки на жертвата, както и трима други свидетели. Също така, съдът изслушва и заключенията на медицински експерт относно вида и произхода на нараняванията, установени по тялото на С.Д. при медицинския преглед, извършен на 14 март 1998 г. Жалбоподателите, които се представляват от адвокати, които сами наемат, оспорват уличаващите доказателства, предоставят оневиняващи доказателства и искат да бъдат освободени.
 25. С решение от 21 февруари 2007 г. Районен съд Пловдив признава г-н Димитров за виновен за изнасилването на С.Д. и го оправдава по останалите обвинения. Осъден е на три години условно лишаване от свобода. Съдът оправдава г-н Момин по всички повдигнати обвинения.
 26. В мотивите на решението си районният съд счита, че въз основа на събраните доказателства може да се установи единствено, че С.Д. е имала насилствен сексуален контакт с г-н Димитров. Съдът прави това заключение именно въз основа на показанията на двамата обвиняеми, на част от показанията на С.Д., на резултатите от медицинския преглед и на показанията на останалите разпитани свидетели. Останалата част от показанията


text:
на С.Д. не са приети от съда. В това отношение съдът отбелязва, че жертвата на няколко пъти променя версията си за фактите по време на разследването, че съдията няма възможност лично да я разпита, че останалите свидетели описват С.Д. в негативна светлина, че тя дава показания две години след събитията и че твърденията й противоречат на показанията на останалите лица, както и на резултатите от медицинския преглед на С.Д., направен в деня след въпросните събития.
 27. Г-н Димитров и прокуратурата обжалват.
 28. Окръжен съд Пловдив разглежда делото между 27 юни и 4 юли 2007 г. Разпорежда по делото да се изготвят нови две медицински експертизи, за да се установи механизмът и причините за хипогликемичната криза, както и да се проверят версиите на С.Д. и на г-н Димитров относно причината за нараняванията по тялото на С.Д., установени по време на първия медицински преглед. Жалбоподателите, представлявани от наети от самите тях адвокати, оспорват инкриминиращите доказателства, включително допустимостта и достоверността на показанията на жертвата от 19 декември 2000 г. и искат да бъдат оправдани.
 29. С решение от 4 юли 2007 г. Окръжен съд Пловдив потвърждава решението на първоинстанционния съд и признава двамата жалбоподатели за виновни в отвличането, насилственото задържане, отправянето на смъртни заплахи и изнасилването на С.Д. Г-н Димитров е осъден на шест години лишаване от свобода, а г-н Момин – на пет години и половина лишаване от свобода.
 30. В мотивите на решението, дълго цели четиридесет и четири страници, окръжният съд установява следните факти по случая. Към момента на събитията С.Д. има диабет. Тя се е разделила със съпруга си и живее, заедно със своя син, при майка си. Познава г-н Димитров, с когото в миналото има интимна връзка. Познава и г-н Момин, който работи в магазин недалеч от дома й. Сутринта на 13 март 1998 г., след като са консумирали алкохол предната вечер, двамата жалбоподатели отиват с такси до дома на жалбоподателката. Г-н Димитров й се обажда и тя излиза от къщата си. След това той я сграбчва за ръката, заплашва я и я принуждава да се качи в таксито, където ги чака и другият жалбоподател, г-н Момин. Таксито оставя и тримата пред бар в ремонт в центъра на гр. Пловдив. Г-н Димитров, който има ключове от помещенията, отключва входната врата, прави път на г-н Момин да влезе и избутва вътре и С.Д. След това двамата принуждават С.Д. да се съблече, като г-н Димитров я заплашва и й нанася множество удари. С.Д. припада вследствие на хипогликемичната криза, която получава. Двамата жалбоподатели успяват да й дадат да погълне съдържанието на няколко пакетчета захар. Продължават да я заплашват, да я държат и да я удрят, след което я принуждават да има сексуален контакт с всеки един от тях поотделно. Накрая, и тримата си тръгват от мястото с такси, което оставя жалбоподателите пред ресторант, а С.Д. – пред дома й. Последната споделя за случилото се с близките си, които я убеждават да подаде сигнал в полицията. По време на разследването С.Д. е заплашвана както от г-н Димитров, така и от близки на двамата


text:
жалбоподатели, за да оттегли показанията си. Под оказания натиск, в хода на разследването, С.Д. променя версията си за случилото се. Впоследствие се разболява тежко. Оказваният натиск върху С.Д. обачр се увеличава – адвокатка, изпратена от работодателя на г-н Димитров, я убеждава да подпише декларация, с която се отказва от показанията си и оттегля подадената жалба, която след това е изпратена на разследващите органи. След това С.Д. е разпитана от съдия като отново потвърждава първоначалните си показания и разказва за оказания й натиск по време на разследването. На 25 юни 2001 г. С.Д. почива.
 31. Фактическите констатации на окръжния съд се основават на показанията на С.Д. от 19 декември 2000 г., на показанията на тримата полицаи, които я приемат в полицейското управление в деня след събитията и които извършват първите процесуални действия, на показанията на съпруга на С.Д. и на лицето В.М., на част от показанията на жалбоподателите и на работодателя на г-н Димитров, на заключенията в протокола от огледа на място и на направените снимки по време на това процесуално действие, на известен брой документални доказателства, на резултатите от първоначалния медицински преглед на жертвата и на двете допълнителни медицински експертизи, както и на двете психиатрични експертизи на жалбоподателите.
 32. Окръжният съд отделя шест страници от мотивите си на анализа на показанията на С.Д. от 19 декември 2000 г. Признава ги в тяхната цялост като счита, че тогава разказът на жертвата е последователен, логичен, точен и ясен, и че съответства на подробностите от другите събрани доказателства.
 33. На първо място окръжният съд приема, че С.Д. няма причина да дава показания с невярно съдържание срещу жалбоподателите. Същият отхвърля като неоснователни и нелогични твърденията на жалбоподателите, според които показанията на С.Д. са повлияни от близките й, като тя дори е водена от желание за отмъщение и от чувство на ревност.
 34. Окръжният съд намира още, че въпросните показания са достоверни с мотива, че съответстват на тези на полицаите, които приемат жалбата на жертвата и са запознати с психологическото и физическо състояние на жертвата в деня след събитията. Допълва, че тези показания съответстват и на резултатите от направените медицински прегледи и експертизи, както и на заключенията в протокола от огледа на място.
 35. Окръжният съд отбелязва още и че, въпреки изминалите две години между събитията и разпита на С.Д., нейните показания са достатъчно подробни. Съдът счита, че промяната във версията по време на разследването се обяснява с оказания върху С.Д. натиск от страна на жалбоподателите и техните близки.
 36. Ннакрая окръжният съд отбелязва, че двамата жалбоподатели и двама от свидетелите на защитата, които са и техни близки, правят опит да дискредитират С.Д., описвайки поведението й като неморално. Съдът отхвърля техните твърдения и приема мнението на съпруга на С.Д. Той счита, че като описва С.Д. като внимателна майка и човек, чието поведение и начин на живот не представляват проблем от морална гледна точка, съпругът, въпреки законната му раздяла със С.Д., предоставя свидетелски показания, въз основа на които се изгражда положителен психологически портрет на С.Д.
 37. Двамата жалбоподатели подават касационни жалби. Те оспорват допустимостта и достоверността


text:
на показанията на С.Д. от 19 декември 2000 г.
 38. В решение от 7 януари 2008 г. Върховният касационен съд отхвърля жалбите на жалбоподателите относно установяването на фактите и вината на обвинените, и потвърждава решението на окръжния съд в тази му част. Въпреки това ВКС решава да намали присъдите на жалбоподателите, като осъжда г-н Димитров на пет години лишаване от свобода, а г-н Момин – на четири.
 39. Висшата съдебна инстанция счита, че правото на жалбоподателите да участват в разпита на С.Д. на 19 декември 2000 г. не е нарушено. По-конкретно съдът посочва, че дори и по онова време г-н Димитров все още да няма адвокат, той е информиран за разпита на С.Д. и има възможност да участва в него. Що се отнася до г-н Момин, съдът счита, че на онзи етап от разследването той все още не е обвиняем и все още няма право да участва в разпита на С.Д.
 40. Върховният касационен съд отхвърля аргументите на жалбоподателите, които поставят под съмнение достоверността на показанията на С.Д. Съдът счита, че окръжният съд с право приема тези показания в тяхната цялост, след като проверява достоверността им като ги съпоставя с останалите събрани доказателства. Посочва още, че окръжният съд е разгледал, а след това и отхвърлил всички аргументи, които поставят под съмнение тези показания. Приема още, че окръжният съд е установил фактите по случая въз основа на всички събрани доказателства и че в тяхната цялост, показанията на С.Д. са „важен елемент, но не и единственият“ за установяването на вината на г-н Димитров и че са „основното доказателство“ за установяването на вината на г-н Момин.
 41. Приложимите по случая разпоредби от Наказателния кодекс от 1974 г., който е в сила към момента на събитията, гласят:
 Чл. 210а
 „(1) Когато съществува риск свидетелят да не може да се яви пред съда поради тежка болест, продължително отсъствие от страната или по други причини, които правят невъзможно явяването му в съдебно заседание, и когато е необходимо да се съберат показания на свидетел, които са от изключително значение за разкриване на обективната истина, разпитът се провежда пред съдия от компетентния първоинстанционен съд. (...)
 (2) Следователят или прокурорът осигуряват явяването на свидетеля, както и възможността обвиняемият и при нужда, неговият защитник да участват при провеждането на разпита. ”
 „(1) Показанията на свидетел, дадени по същото дело на предварителното разследване или пред съдия (...) се прочитат [по време на съдебно заседание], когато:
 4. свидетелят не може да бъде намерен, за да бъде призован, или е починал.”
 ТВЪРДЯНО НАРУШЕНИЕ НА ЧЛ. 6, АЛ. 1 И 3 д) ОТ КОНВЕНЦИЯТА
 42. Жалбоподателите твърдят, че са осъдени въз основа на показанията на един-единствен свидетел, а именно С.Д., срещу когото никога не са се изправяли на очна ставка и когото никога не са имали възможност да разпитат. Позовават се на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията, които гласят:
 “1. Βсяко лице, при решаването на правен спор относно (...) основателността на каквото и да е наказателно обвинение срещу него, има право на справедливо (...) гледане на неговото дело (...) от


text:
съд (...).
 д) да участва в разпита или да изисква разпит на свидетелите, свидетелстващи против него, и да изисква призоваването и разпита на свидетелите на защитата да се извършват при същите условия. (...)“
 43. Като отбелязва, че оплакването не е явно необосновано по смисъла на член 35, ал. 3 а) от Конвенцията или недопустимо на друго основание, Съдът я обявява за допустима.
 а) Жалбоподателите
 44. Първо, жалбоподателите се позовават на принципа, уставен в съдебната практика на Съда относно приложението на чл. 6 от Конвенцията, съгласно който обвиняемият трябва да има възможност да се изправи срещу свидетелите на защитата и да ги разпита. Те считат, че този принцип е от съществено значение, когато въпросните показания се явяват основното доказателство на обвинението. Допълват, че възможността да бъдат изправени срещу даден свидетел и да го разпитат може да им бъде предоставена, когато той дава показания или на друг етап от съдебното производство.
 45. Освен това жалбоподателите посочват, че в рамките на тяхното дело не са имали възможността да разпитат С.Д. в нито един момент от наказателното производство, нито по време на разследването, нито по време на процеса. Според тях С.Д. е основният свидетел на обвинението и са осъдени именно въз основа на нейните показания.
 46. Те считат, че не са налице достатъчно доказателства, които да компенсират трудностите, които изпитва защитата заради приемането на това доказателство и осигуряването на справедлив в неговата цялост съдебен процес. Те са на мнение, че това доказателство е трябвало да бъде отхвърлено от съдилищата, както е трябвало да отхвърлят и показанията на бабата на жертвата, която жалбоподателите също не успяват да разпитат, и че този пропуск не може да бъде компенсиран чрез намаляване на произнесените на последна инстанция присъди. Те считат, че разпитът на С.Д. е проведен в нарушение на българското процесуално право с мотива, че не са били информирани за него и че по този начин са лишени от възможността да присъстват на него. Освен това посочват, че съдилищата не анализират достатъчно подробно надеждността на свидетелката, която многократно променя версията си за събитията по време на разследването. В това отношение те уточняват, че твърдението, че върху С.Д. е оказан натиск, за да оттегли показанията си, не е доказано. Според жалбоподателите липсата на каквато и да е възможност да разпитат тази свидетелка по някакъв начин не може да бъде компенсирана с предоставената им възможност да оспорят истинността на нейните показания по време на съдебния процес или да разпитат останалите свидетели, тъй като, според тях, в случая става въпрос за основното доказателство на обвинението, а и останалите доказателства са противоречиви и не потвърждават версията за събитията, изложена в тези показания.
 47. Правителството оспорва позицията на жалбоподателите като счита, че в случая чл. 6 от Конвенцията не е нарушен. То посочва, че съгласно чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията, обвиняемият трябва да получи възможността да се запознае с доказателствата, които според Правителството, трябва да му бъдат представени по време на съдебните заседания. То посочва още, че е възможно да има изключения от това правило, но те не трябва


text:
да нарушават правото на защита, според което, по принцип, обвиняемият има право да разпита или да накара да бъде разпитан свидетелят на обвинението при даването на показания или по-късно (вж. Solakov c. l’ex-République yougoslave de Macédoine, no 47023/99, § 57, ЕСПЧ 2001‐X). Допълва, че в решенията си Schatschaschwili c. Allemagne ([ГК], no 9154/10, § 107, ЕСПЧ 2015), Al-Khawaja et Tahery c. Royaume-Uni ([ГК], nos 26766/05 и 22228/06, § 119, ЕСПЧ 2011) и Seton c. Royaume-Uni (no 55287/10, §§ 58 и 59, 31 март 2016), Съдът определя три критерия, на които трябва да отговаря едно съдебно производство, за да съответства на чл. 6, ал. 1 и 3 д), когато дадени свидетелски показания са допуснати като доказателство без свидетелят да е разпитан от обвиняемия.
 48. Относно първия от тези три критерия, а именно наличието на основателна причина за отсъствието на С.Д. по време на съдебния процес, Правителството припомня, че младата жена е починала осем месеца преди съставянето на обвинителния акт и явяването на жалбоподателите пред съдилищата. То счита, че С.Д. не може да носи отговорност за факта, че същите не са я разпитали преди процеса. В това отношение то твърди, че г-н Димитров, към онзи момент вече обект на разследването, но все още без да е наел адвокат, е информиран от полицията за разпита на С.Д. на 19 декември 2000 г., а относно г-н Момин, който все още не е бил обект на разследването, властите не са били задължени да осигурят присъствието му по време на разпита й.
 49. Относно втория критерий, установен в практиката на Съда, а именно значимостта на въпросните свидетелски показания, Правителството се позовава на съдебното решение, постановено от Върховния касационен съд по настоящото дело, което признава, че показанията на С.Д. безспорно са основното доказателство в случая. Добавя още, че все пак те не са единствените, доказващи вината на жалбоподателите и че са подкрепени от цял набор други доказателства.
 50. На последно място Правителството посочва, че са налице достатъчно доказателства, които да компенсират трудностите, които изпитва защитата заради приемането на показанията на С.Д. Посочва че жалбоподателите са имали възможност да оспорят допустимостта и надеждността на въпросните показания по време на съдебния процес; че когато разглеждат делото, съдилищата задълбочено анализират тези показания, обръщайки особено голямо внимание на всички обстоятелства, които биха могли да поставят под въпрос тяхната надеждност, вече оспорена от жалбоподателите, и че изрично вземат под внимание обстоятелствата, при които са взети тези показания; че съдилищата изключват и други доказателства на обвинението, тъй като не отговарят на процесуалните правила. Правителството добавя, че жалбоподателите активно участват в съдебния процес – имали са възможност да разпитат останалите свидетели и излагат аргументи в подкрепа на освобождаването им, както и че наложените им съответни наказания са намалени от Върховния касационен съд.
 51. Съдът припомня, че различните изисквания на параграф 3 на чл. 6 са специфични аспекти на правото на справедлив процес, гарантирано в параграф 1 на тази разпоредба, което трябва да се вземе предвид при оценяването на справедливостта на съдебния процес в неговата цялост (вж. Al-Khawaja et Tahery, цитирано по-горе, § 118, Gäfgen


text:
c. Allemagne [ГК], no 22978/05, § 169, ЕСПЧ 2010, и Симеонови срещу България [ГК], no 21980/04, § 113, ЕСПЧ 2017).
 52. Чл. 6, ал. 3 д) утвърждава принципа, според който преди даден обвиняем да бъде обявен за виновен, всички доказателства на обвинението принципно трябва да бъдат представени пред него по време на съдебно заседание, с цел устно обсъждане. Този принцип подлежи на изключения, които са приемливи единствено, ако се спазват правата на защитата (вж. Al-Khawaja et Tahery, цитирано по-горе, § 118). По-конкретно в своята практика Съдът установява следните критерии за оценка на съвместимостта с чл. 6 на съдебен процес, по време на който дадени показания са приети като доказателство въпреки факта, че обвиняемият не е имал възможността да разпита или да изиска да бъде разпитан въпросният свидетел. Първо, той трябва да се увери, че за отсъствието на свидетеля по време на съдебния процес има основателна причина. След това трябва да установи дали присъдата на жалбоподателя се основава изключително или в решаваща степен на показанията на отсъстващия свидетел. На последно място трябва да определи дали са налице компенсиращи доказателства, включително солидни процесуални гаранции, които да са достатъчни, за да компенсират трудностите, които изпитва защитата заради приемането на подобно доказателство и за да се гарантира осигуряването на справедлив съдебен процес (вж. пак там, §§ 119 и 147).
 53. Впоследствие, в своето решение Schatschaschwili c. Allemagne ([ГК], no 9154/10, § 118, ЕСПЧ 2015), Съдът уточнява, че по принцип трите горепосочени атъпки трябва да се разглеждат в определения по-горе ред, дори и ако за дадено дело е по-подходящо тези критерии да се разглеждат в различен ред, особено ако един от тях е от решаващо значение при определянето дали производството е справедливо. Освен това той уточнява кои доказателства следва да се вземат предвид при анализа на третия, споменат по-горе етап, а именно: начинът, по който първоинстанционният съд разглежда въпросните показания, събирането на другите доказателства на обвинението и тяхната доказателствена стойност, както и взетите процесуални мерки за компенсиране на невъзможността директно да се разпита отсъстващият от процеса свидетел (вж. пак там, §§ 125-131).
 b) Приложение на тези принципи към настоящия случай
 i. Наличието на „сериозни причини“ да не се стига до очна ставка между жалбоподателите и въпросната свидетелка
 54. Съдът припомня, че в случая жалбоподателите се оплакват, че са осъдени въз основа на показанията на С.Д., получени по време на предварителното разследване, и че не са имали възможност да разпитат този свидетел.
 55. Съдът отбелязва, че С.Д. не е изслушана по време на съдебния процес на жалбоподателите, защото умира преди неговото начало (вж. параграфи 22 и 24 по-горе). Показанията й, дадени по време на предварителното разследване, са прочетени пред съда, което се разрешава от националното законодателство, и са приети като доказателство от наказателните съдилища (вж. параграфи 24, 26, 31 и 40 по-горе). Съдът счита, че смъртта на С.Д. може да се приеме като „сериозна причина“, от гледна точка на практиката му, поради която тази свидетелка не е изслушана пред съда и поради която дадените от нея приживе показания са приети като доказателство (вж. Al-Khawaja et Tahery,


text:
цитирано по-горе, § 153).
 56. Двамата жалбоподатели се оплкват, че разследващите органи не им предоставят възможността да се изправят срещу тази свидетелка по време на наказателното разследване (вж. параграф 45 по-горе). От своя страна Съдът отбелязва, че г-н Димитров е информиран на коя дата ще бъде разпитана С.Д. от съдия, но не присъства (вж. параграф 17 по-горе). Съдът е длъжен да вземе предвид този факт. Той обаче отбелязва, че към съответния момент този жалбоподател все още няма адвокат, който да му обясни важността на този разпит за развитието на съдебното производство (вж. параграф 39 по-горе). Поради това, в светлината на съдебната си практика в областта (вж. Dvorski c. Croatie [ГК], no 25703/11, § 100, ЕСПЧ 2015, и Pishchalnikov c. Russie, no 7025/04, § 77, 24 септември 2009 г.) Съдът не може да счита това отсъствие като отказ от страна на г-н Димитров от правото му да разпита тази свидетелка на следващ етап от съдебното производство. Колкото до г-н Момин, на датата на въпросния разпит, той все още официално не е обект на разследването и съгласно приложимото национално законодателство, властите не са длъжни да го информират за тази мярка за събиране на доказателства (вж. параграфи 17, 20, 39 и 41 по-горе). Съдът счита, че този факт също е приложим в случая. Той не изключва това, че от гледна точка на наказателната жалба на С.Д. (вж. параграф 6 по-горе) и разпита на г-н Момин от 18 март 1998 г. (вж. параграф 9 по-горе) и съгласно критериите, изброени в решението Симеонови (цитирано по-горе, §§ 110 и 111), този жалбоподател е можело да бъде считан за „обвиняем в престъпление“ по смисъла на чл. 6 от Конвенцията и така да се възползва от гаранциите, предоставени от тази разпоредба. От това не следва обаче, че същият, който все още официално не е обект на разследването към съответната дата, е трябвало да бъде призован за разпита на С.Д. на 19 декември 2000 г. В светлината на тези обстоятелства Съдът счита, че отсъствието на двамата жалбоподатели по време на този разпита на С.Д. само по себе си не може да се приеме за нарушение на чл. 6, ал. 1 и 3 д) на Конвенцията.
 57. Вярно е, че адвокатът на двамата жалбоподатели впоследствие иска от властите да организират очна ставка между клиентите му и С.Д. Това искане се отхвърля от прокурора с мотива, че става въпрос за мярка за събиране на доказателства, която не е задължителна и не е необходима за установяването на фактите (вж. параграф 21 по-горе).
 58. Все пак Съдът набляга на факта, че С.Д. се оплаква, че е жертва на особено тежко сексуално насилие, а именно изнасилване, придружено с физическо насилие. При наказателните производства в случаите на изнасилване, жертвите често се намират в нестабилно психологическо състояние. Ето защо разследващите органи са длъжни да им обърнат специално внимание, особено когато трябва да вземат показания от жертвата и да я изправят срещу предполагаемите й насилници (вж. Przydział c. Pologne, no 15487/08, § 48, 24 май 2016 г.). Това се оказва още по-вярно в случая, тъй като, освен


text:
всичко останало, жертвата е страдала от тежко заболяване и по време на разследването й е оказван натиск да оттегли жалбата си и да промени показанията си (вж. параграфи 19 и 30 по-горе). Като отчита всички тези специфични обстоятелства, Съдът не може да упрекне разследващите органи, че не изправят С.Д. на очна ставка срещу двамата жалбоподатели по време на предварителното разследване.
 59. Вярно е, че смъртта на С.Д. преди края на разследването (вж. параграфи 22 и 23 по-горе) лишава жалбоподателите от възможността да се изправят на очна ставка срещу тази свидетелка по време на съдебния процес. Разбира се, разследващите органи са в течение, от април 2000 г., че С.Д. е болна и се лекува с химиотерапия (вж. параграф 14 по-горе). И все пак, нищо в случая не показва, че следователят или прокурорът са знаели, че здравословното състояние на С.Д. е такова, че съществува риск тя да не може да участва в процеса. Видно е, че по време на разпита й на 19 декември 2000 г., в присъствието на прокурора С.Д. обяснява, че има рак, но че се чувства добре (вж. параграф 19 in fine по-горе). Съдът отбелязва, че в това отношение настоящият случай се различава от този в Schatschaschwili (цитиран по-горе, §§ 159 и 160), където властите са информирани, че ключовите свидетели може да не бъдат изслушани по време на съдебния процес.
 ii. Относно дали присъдите на жалбоподателите се основават изключително или в решаваща степен на показанията на въпросния свидетел
 60. Относно значимостта на показанията на С.Д. при определянето на присъдите на жалбоподателите Съдът отбелязва, че в решението си от 7 януари 2008 г. Върховният касационен съд подчертава, че са „важен елемент, но не и единственият“ за установяването на вината на г-н Димитров и че са „основното доказателство“ за установяването на вината на г-н Момин (вж. параграф 40 in fine по-горе). Страните са единодушни по този въпрос: жалбоподателите твърдят и Правителството признава, че показанията на С.Д. са ключово доказателство, на което се основава обвинението (вж. параграфи 45 in fine и 49 по-горе). При конкретните обстоятелства по случая, Съдът не вижда причина да се произнесе различно по този въпрос. Ето защо той счита, че показанията на С.Д. са доказателството с най-голяма тежест за осъждането на жалбоподателите.
 61. Съдът отбелязва обаче, че показанията на С.Д. не са единственото доказателство на обвинението по това наказателно дело. В действителност окръжният съд, който осъжда двамата жалбоподатели и чието решение е потвърдено и от Върховния касационен съд, разполага и с показанията на други свидетели и с други косвени доказателства в подкрепа на показанията на С.Д.: показанията на полицаите, които приемат жалбата на С.Д., резултатите от медицинските прегледи и експертизи и заключенията в протокола от огледа на място (вж. параграф 34 по-горе). Осъждането на жалбоподателите следователно се основава на съвкупност от доказателства, в която въпросните показания не се явяват като изолирано доказателство.
 iii. Относно наличието на достатъчно доказателства за гарантиране на справедливостта на съдебния процес в неговата цялост
 62. Съдът трябва да отговори след това на въпроса дали в случая са налице достатъчно компенсаторни елементи, включително солидни процесуални


text:
гаранции, които да компенсират негативите за защитата, произтичащи от приемането на показанията на С.Д. и да гарантират справедливостта на съдебния процес в неговата цялост (вж. параграф 52 по-горе). В това отношение Съдът ще разгледа начина, по който първоинстанционните съдилища разглеждат въпросните показания, събирането и на други доказателства и тяхната доказателствена стойност, както и процесуалните мерки, които са взети с цел да се компенсира невъзможността на защитата пряко да разпита С.Д. (вж. параграф 53 по-горе).
 63. Двете съдилища, които разглеждат наказателното дело, и Върховният касационен съд засягат въпросите относно допустимостта и надеждността на показанията на С.Д. Първоинстанционният съд отхвърля по-голямата част от тези показания (вж. параграф 26 по-горе), докато апелативният съд ги приема в тяхната цялост и осъжда двамата жалбоподатели (вж. параграф 32 по-горе). Това последно решение е потвърдено и от ВКС (вж. параграфи 38-40 по-горе). Съдът счита за уместно да се фокусира в анализа си върху начина, по който това доказателство се разглежда от Окръжен съд Пловдив и от Върховния касационен съд.
 64. Окръжен съд Пловдив посвещава голяма част от мотивите в решението си на показанията на С.Д. (вж. параграф 32 по-горе). Той се стреми да провери достоверността им като първо отговаря на въпроса дали младата жена би могла да има мотив да обвини неоснователно двамата жалбоподатели. Няколкото версии, изложени от жалбоподателите по този въпрос, са отхвърлени от съда като неоснователни (вж. параграф 33 по-горе).
 65. След това съдът съпоставя тези показания с показанията на другите свидетели, с резултатите от медицинските прегледи и експертизи и със заключенията в протокола от огледа на място. По този начин съдът успява да установи, че показанията на жертвата се потвърждават от тези доказателства и че са достоверни (вж. параграф 34 по-горе).
 66. Като оценява достоверността на тези показания, съдът не пропуска да отбележи, че същите са дадени две години след събитията, но отбелязва, че изминалият период от време по никакъв начин не се явява пречка показанията в случая да се считат за достатъчно обосновани (вж. параграф 35 по-горе).
 67. Въпросът за промяната на версията на С.Д. по време на разследването също е засегнат от съда. Той счита, че промяната в показанията в случая се дължи на оказания върху свидетелката натиск от страна на жалбоподателите и на техните близки (вж. параграф 35 in fine по-горе).
 68. На последно място съдът разглежда и отхвърля аргументите на жалбоподателите и на техните близки, разпитани по време на съдебното производство, които целят дискредитирането на жертвата, като й се приписва неморално поведение. За целта съдът приема показанията на съпруга на С.Д., който я представя в положителна светлина (вж. параграф 36 по-горе).
 69. В светлината на тези обстоятелства Съдът счита, че разглеждането на показанията на С.Д. от страна на Окръжен съд Пловдив е достатъчно задълбочено, обективно и изчерпателно. Съдът разглежда всички въпроси, отнасящи се до оценяването на надеждността на тази свидетелка и достоверността на твърденията й от 19 декември 2000 г. Заключението, че нейните показания следва да се допуснат в тяхната цялост и последвалото му решение да ги приеме като основно доказателство срещу жалбоподателите са напълно основателни.
 70. Съдът напомня също


text:
и че окръжният съд разполага и с други показания и с други доказателства, които потвърждават дадените от С.Д. показания: показанията на полицаите, които приемат жалбата на С.Д. на следващия ден, резултатите от медицинските прегледи и експертизи и заключенията в протокола от огледа на място (вж. параграфи 34 и 61 по-горе). Следователно осъждането на жалбоподателите се основава на съвкупност от доказателства, в която въпросните показания не са изолирано доказателство.
 71. В своето становище Правителството набляга на наличието на множество процесуални гаранции, които да играят ролята на компенсиращи фактори в случая (вж. параграф 50 по-горе). Жалбоподателите оспорват позицията на Правителството (вж. параграф 46 по-горе).
 72. Съдът отбелязва, че жалбоподателите активно участват в съдебния процес срещу тях. С помощта на адвокатите си те оспорват допустимостта и надеждността на показанията на жертвата и се позовават на оневиняващи ги доказателства (вж. параграфи 24 in fine и 28 in fine по-горе). Окръжният съд и Върховният касационен съд разглеждат и отхвърлят аргументите им, излагайки изчерпателни и непроизволни мотиви в решенията си (вж. параграфи 29-36 и 38-40 по-горе). В това отношение Съдът отдава специално значение на задълбочения и изчерпателен анализ на достоверността на показанията на жертвата, изготвен от окръжния съд, в името на справедливостта и зачитането на правото на защита (вж. параграфи 64-69 по-горе).
 iv. Заключение на Съда
 73. В заключение Съдът счита, че смъртта на С.Д. може да се разглежда като „сериозна причина“ съгласно практиката си, да не бъде изслушана свидетелката по време на съдебния процес и да бъдат приети показанията, която същата дава приживе, докато тече наказателното разследване. Също така той счита, че има основателни причини, за да не се пристъпи към очна ставка между двамата жалбоподатели и С.Д. по време на предварителното разследване. Макар и последвалите присъди на жалбоподателите да се основават преди всичко на показанията на тази свидетелка, съдилищата допускат и други доказателства, потвърждаващи твърденията й. Освен това, в рамките на заведеното наказателно производство срещу жалбоподателите, последните разполагат с достатъчни процесуални гаранции, за да се компенсират негативите за защитата, произтичащи от приемането на показанията на С.Д., и да се гарантира справедливостта на съдебния процес в неговата цялост: жалбоподателите активно участват в съдебния процес и предоставят аргументи в подкрепа на своето освобождаване; съдилищата изключително подробно проучват достоверността на основното доказателство на обвинението, като вземат предвид и мотивирано отхвърлят възраженията на жалбоподателите в това отношение; и накрая, решенията на националните съдилища са напълно изчерпателни и непроизволни.
 74. Съдът счита, че в случая не е налице нарушение на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията.
 2. Приема, че не е налице нарушение на чл. 6, ал. 1 и 3 д) от Конвенцията.
 Изготвено на френски език и оповестено писмено на 7 юни 2018 г. в съответствие с правило 77 §§ 2 и 3 от Правилника на Съда.


text:
ДО: ПАВЛИНА ДИМИТРОВА ДРАГАНОВА ГР. БУРГАС | Агенция по геодезия, картография и кадастър
 Начало » ДО: ПАВЛИНА ДИМИТРОВА ДРАГАНОВА ГР. БУРГАС
 ДО: ПАВЛИНА ДИМИТРОВА ДРАГАНОВА ГР. БУРГАС
 ПАВЛИНА ДИМИТРОВА ДРАГАНОВА
 С настоящото писмо Ви уведомяваме, че във връзка с изпълнително дело No20168030402424 срещу длъжника Павлина Димитрова Драганова в Службата по геодезия, картография и кадастър /СГКК/ гр. Бургас постъпи заявление вх. No 01-47842-21.02.2017 г., подадено от ЧСИ Таня Маджарова, с което се иска изменение на кадастралната карта и кадастралния регистър на гр.Царево по отношение на имоти с идентификатори 48619.36.126 и 48619.47.694.
 От извършена справка по кадастралната карта и кадастралния регистър /КККР/ на гр. Царево, община Царево, област Бургас, се установи, че върху ПИ 48619.36.126 е вписана собственост във лицето на – Никола Драганов Саватев и Драган Николов Драганов, а върху имот 48619.47.694 е вписана собственост във лицето на Никола Драганов Саватев. За гореописаните имоти има изработени проекти за делба по искане на Драган Николов Драганов и Димитър Николов Драганов, с вх.No01-119171-27.04.2015 г. в СГКК-Бургас. Делбата е финализирана с нотариален акт за доброволна делба No83, том 4, дело 378, рег.1225 от 26.06.2015 г. на Служба по вписванията Бургас, който акт до този момент не е бил предоставен в СГКК-Бургас за отразяване в кадастралната карта и кадастралния регистър /КККР/ на г.Царево, необходимо условие за поддържане на КККР в актуално състояние.
 Във връзка с чл. 61 от Административно процесуалния кодекс, чрез настоящото писмо, Ви съобщаваме, че нотариален акт за доброволна делба No83, том 4, дело 378, рег.1225 от 26.06.2015 г. на Служба по вписванията Бургас е предоставен в СГКК-Бургас от ЧСИ Таня Маджарова с вх. No 01-47842-21.02.2017 г./наш/ и във връзка с това са извършени изменения в КККР на гр.Царево по отношение на ПИ 48619.36.126 и ПИ 48619.47.694, а именно: Разделяне на имот 48619.36.126 на два нови имота с идентификатори 48619.36.139 и 48619.36.140. Вписване на нов собственик за ПИ 48619.36.139 в лицето на Драган Николов Драганов, съгласно нотариален акт за доброволна делба No83, том 4, дело 378, рег.1225 от 26.06.2015 г. на Служба по вписванията Бургас. Вписване на нов собственик за ПИ 48619.36.140 в лицето на Димитър Николов Драганов, съгласно нотариален акт за доброволна делба No83, том 4, дело 378, рег.1225 от 26.06.2015 г. на Служба по вписванията Бургас и разделяне на имот 48619.47.694 на два нови имота с идентификатори 48619.47.729 и 48619.47.730. Вписване на нов собственик за ПИ 48619.47.729 в лицето на Драган Николов Драганов, съгласно нотариален акт за доброволна делба No83, том 4, дело 378, рег.1225 от 26.06.2015 г. на Служба по вписванията Бургас. Вписване на нов собственик за ПИ 48619.47.730 в лицето на Димитър Николов Драганов, съгласно нотариален акт за доброволна делба No83, том 4, дело 378, рег.1225 от 26.06.2015 г. на Служба по вписванията Бургас.
 Дата на сваляне от таблото: 18.05.2017


text:
Блогът на petdoshkov :: Продължение от Трето Откровение
 28.02.2008 02:36 - Продължение от Трето Откровение
 Прочетен: 43188 Коментари: 86 Гласове:
 Последна промяна: 01.03.2008 06:33
 Съдебно заседание на 21. 02. 2006г. - продължение, Бенина 2
 Поисках ответниците да отговорят на допълнителен въпрос: Показах ли официални документи в предаването. Бенина не уважи искането, понеже ”самите ответници оспорват това, което жалбоподателят твърди”. Това е абсолютна глупост. Официалните документи се ползват с формална и материална доказателствена сила.
 Поисках, „тъй като вещото лице не предаде видеоматериала, съдът да призове Камелия Илиева – секретарка на ректора, която да отговори потвърждава ли, или отрича верността на стенограмата, която е направила”. Отказа ми се, понеже „по делото има изслушана експертиза”. Такава няма, както и предаден запис.
 Поисках Бенина 2 да допълни доказателствения материал по текущото дело 867 с приетите по идентичното дело No: 990/2005г. ( Бенина 1):
 - Решение 439 от 17 юни на Министерски съвет на РБ за прием на докторанти през 2003/2004г (ЮЗУ под No5 в Приложение 3 с 25 докторантури);
 - в-к “Сега” бр.175/29. 07. 2003г (ЮЗУ обявява със заповед на ректора 36 докторантури, с 11 повече над разрешените от Министерски съвет (МС) 25 бройки);
 - Заповед 1177/18 Х. 1999г. на ректор К. Чимев, декан на ПИФ – Воденичаров, за прием направо във втори курс Право на разни лица, между които: Поля Николова Станчева, Илия Стоянов Ризов, Евгения Кирилова Калканджиева,Кармелита Спасова Кацарска, Богомил Георгиев Янев, Аделина Симеонова Попова, Росица Георгиева Тоткова ...;
 - Протокол 41 от 25 август 2003г. на Ректорския съвет за прием от 28.08. до 05.09.2003г на студенти в ЮЗУ с договор за специализанти срещу 1099лв. плюс държавната такса;
 - ДВ, бр. 51/2003г за акредитираните специалности в ЮЗУ, вкл. и задоволителната” оценка от институционалната акредитация;
 - Бюлетин в: ДВ, бр.51/ 2002г;
 - Констативен акт No7807/23 08.2000 на зам.-министър на МОН Борислав Тошев за ПИФ.
 Представих допълнително Удостоверение на Националната агенция за оценяване и акредитация (НАОА) изх. No 99/27.04.2005г за отказ от програмна акредитация на специалност “Славянска филология”.
 Адвокат Стоева: „По отношение на искането за разпит на свидетелката Камелия Илиева, така направеното искане е неоснователно, предметът на спора е друг и в този смисъл неясното обстоятелство прави искането неоснователно. По отношение да бъдем задължени да представим заповед No1177, жалбоподателят прави злоупотреба с право, той лично разполага с тази заповед, би могъл да я представи.”
 Моят коментар е кратък. Доказателствените искания са към Бенина 2 (тоест към съдебната тричленка Бенина-Ерменкова-Топалова).
 Необходима ретроспекция или към Бенина 1
 Внимателният читател ще се попита защо искам документи от Бенина 2, а не ги представя, щом е ясно, че ги имам. Обяснението е свързано с корелативното дело 990. То се гледа от Бенина 1( тоест от Бенина-Ерменкова-Мадолева). До него се стигна с въззивната жалба на адвокат Стоева срещу решението на районния съдия Вера Янева. Делото 990/2005г. (за разлика от 867, което е при Бенина 2) протече на две заседания в един и същи ден. Преминах към насрещно пълно доказване на казаното от мен в интервюто. Този процесуален ход е принудителен, понеже никой участник в процеса не е гледал и


text:
запис на предаването по местната кабелна телевизия. Както знаем от дознателя ст. л-т Кацаров (РДВР-Благоевград) , запазен запис на интервюто не съществува. Единственият съществуващ запис е моят ( Второ Откровение).
 Отчетох интереса към документите, които показах в интервюто на 07. 01. 2005г. Имам ли ги , или само съм говорил за тях, без да ги държа. После – в полицията- въпросът, на кого съм ги дал, е дежурен.
 Първа доказателствени искания по делото 990/2005г. направи адвокат Стоева. Такъв е точният ред. Бенина 1 прие повторен разпит на свидетелите. Поисках да не се допускат, понеже вече са разпитвани и не се сочат нови обстоятелства, които могат да бъдат събрани по този способ. Бенина1 не уважи възражението. Никакви мотиви.
 Създаде се напрежение. Залата беше пълна. Отидох до прозореца, направих жест на полицая да ме остави намира. Не слушах Мила Горова (преподавател в ПИФ по конституционно право), Йоанна Чорова (студентка) и Станислава Арабаджиева (преподавател в ПИФ по наказателно право). Бях чел показанията им пред съдията Янева по делото пред районния съд. Махнах с ръка на Стоева да прави каквото си иска. Това я обърка. Обърнах й гръб и загледах през прозореца тичащите през градинката пред съдебната сграда. Ръмеше. Часът - 11.30.
 Дойде моят ред за доказателствени искания. Никой не очакваше, че ще направя такива. Мнозина прибягват до подобна тактика. Едва на втората инстанция представят доказателства. Предимството е, че вече се знае с какво разполага другата страна. Тази тактика не е канонична, а относителна. Изненадата е в това, че прибягнах към насрещно пълно доказване на съдържанието на интервюто във връзка с корупционните практики в ЮЗУ и ПИФ.
 Съдът прие да представя писмените доказателства. Това са именно документите, които цитирам повторно: - Решение 439 от 17 юни на Министерски съвет на РБ за прием на докторанти през 2003/2004г (ЮЗУ под No5 в Приложение 3 с 25 докторантури);
 - в-к “Сега” бр.175/29. 07. 2003г (ЮЗУ обявява със заповед на ректора 36 докторантури, с 11 повече над разрешените от МС 25 бройки);
 - Бюлетин в: ДВ, бр. 51 / 2002г;
 Но нямах копия за съда и Стоева. Бенина 1 ми даде два часа да ги направя. Справих се. Съдът ги прие. Едва тогава попита Стоева. Тя се нацупи пред свършения факт, но не възрази. Това са изворите на данни, които посочих в интервюто на 07. 01. 2005г. Бенина 1 вече имаше документите за служебен прочит. С тези документи поисках да допълни доказателствения материал по делото, което вече гледаше като Бенина 2 (дело 867).
 Нататък почти изключих процеса. Но помня, че съдията Мадолева се кикотеше на констатацията на бившия зам.-министър на образование Борислав Тошeв, че дори курсът по сексология в ЮЗУ е даден на 70- годишен преподавател. Опита се да ме заговори по темата, но не ми беше до това. Заседанието по същество на делото 990/2005г. мина в 5-6 изречения. Обичайните клишета.
 Отново към заседанието на 21. 02. 2006г., Бенина 2
 Моята тактика с писмените доказателства е легална. Законът казва: Не подлежат на доказване само общоизвестни обстоятелства и служебно известни на съда, за които той е длъжен да


text:
съобщи на страните – чл. 127,ал.1, второ изречение ГПК. Документите, които исках от съда за допълване, са едновременно общоизвестни (от публичните ми изяви) и служебно известни, понеже съдиите Бенина и Ерменкова са и в Бенина 1, и в Бенина 2. Представих само новосъздаденото Удостоверение от Националната агенция за оценяване и акредитация (НАОА) за отказ от акредитация на специалността „Славянска филология”.
 Бенина 2 отказа всякакви писмени доказателства с аргумента, че ги претендирам „ от трето, неучастващо по делото лице”. Демек Окръжен съд –Благоевград (БлОС) е вън от процеса. Това е глупост. Релевантният БлОС не е трето лице, чуждо на процеса. Напротив без този съд няма процес. Отказа да разпитам Воденичаров и Гюдженов, понеже мога да представя писмени доказателства (но нали ги отказа). Намирах се в Параграф 22. Финалът: „... СЪДЪТ ОПРЕДЕЛИ: Оставя без уважение искането на жалбоподателя за писмени и гласни доказателства”.
 Непосредствено след въпросното определение, Бенина даде ход на делото по същество. Възразих. Възражението не се прие. Отказах се от пледоария. Напуснах съдебната катедра. Започнах да си събирам багажа от първата пейка в залата. Докато си намествах нещата по джобовете, Бенина ми извика, че мога да представя писмена защита. Ще ми даде време, ще си ги разменим с адвокат Стоева. Отказах. Махнах с ръка на полицая и си тръгнах.
 Решениeто на Бенина 1 по дело 990/ 20. 12. 2005г.
 Обстоятелствената част не се движи точно по предмета на спора. Съставът лъже, че: „от констатациите на вещото лице се установява, че действително това, което се сочи като фактология в исковата молба и по-конкретно твърденията относно качеството на обучение в ЮЗУ – Благоевград отговаря на изложеното в исковата молба”.
 Есенцията на свидетелските показания. „Весела Мирчева обяснява поведението на въззивницата Весела Динева след предаването на 7 01. 2005г. като „смутена и объркана, обидена от епитета „маймуни” и „заблудени”, който въззиваемият е употребил по отношение на студентите в ЮЗУ”; свидетелката Горова (която не е гледала предаването) „твърди, че ...студентите са били обидени от отправените към тях квалификации. Същата свидетелка обяснява, че студентите са били най-много обидени от това, че се засяга авторитета на учебното заведение. В същия дух са показанията на свидетелките Чорова и Арабаджиева (която не е гледала предаването)”.
 Прескачам излишни изречения от съдебното решение. Стигам до: „В случая няма данни ответникът с поведението си конкретно да е отправял обидни квалификации по отношение на който и да е било от жалбоподателите. Епитета „маймуни” не е отправян директно до тях, а е даден от въззиваемия пример в развитието на малко дете и маймуна, но не че студентите в ЮЗУ са маймуни.”
 В заключение: липсва противоправно поведение, липсват персонални квалификации към студентите, липсва причинна връзка между деянието и претендираните вреди.
 Извод: жалбата е неоснователна. Решението на районния съд като правилно и законосъобразно следва да бъде оставено в сила. Разходи не се присъждат, понеже не са търсени.
 Ще разочаровам всички, които очакват да прочетат в решението имената на Воденичаров и на Гюдженов, както и за престъпни обстоятелства. Просто няма такива. Става обаче ясно от текста на решението, че съм представил писмени доказателства, защото за декана на


text:
ПИФ (необозначен Воденичаров) четем, че съм казал, че „записвал студенти без приемен изпит направо във втори курс”.
 Важно е да запомним следното от решението: „Според твърдението на свидетелите, а и според обстоятелствената част на исковата молба, въззивниците са обидени главно от отправяните квалификации по отношение на висшето учебно заведение, където те учат. В този смисъл съдът счита, че не е налице следващият елемент от фактическия състав на непозволеното увреждане, а именно- противоправност на деянието по отношение на физичиските лица – студентите”.
 Решение 123/15. 03. 2006г. на Бенина 2 по дело 867
 То е с ОБРАТНО съдържание на постановеното по дело 990 /2005г. (по-горе Бенина 1).
 Първо четем, че „въззивната жалба е подадена от ответника Петър Дошков с искане решение No3207 от 13.07. 2005г. по гр. д. No208/2005г. (съдия Ковачев) да бъде обезсилено като недопустимо и делото прекратено или отменено решението като неоснователно. Твърдението за недопустимост на решението се изразява в това, че срещу никой от ищците не са отправени лични нападки и обиди. Не е налице в този смисъл правен интерес от предявяване на иска. Поддържа се още, че решението е незаконосъобразно, тъй като не са налице предпоставките на чл. 45 от ЗЗД, за да бъде ангажирана отговорността на жалбоподателя/ответник в първоинстанционното производство/. Сочат се и нарушения на съдопроизводствените правила при постановяване на атакувания съдебен акт – чл. 116, чл. 188, ал.1 от ГПК, незаконосъобразна подмяна на вещото лице, необсъждане на всички факти и доказателства по делото. Твърди се, че решението е необосновано.” (Умишлено са пропуснати тълкувателните решения на Върховния съд, които са задължителни за българските съдилища съд.)
 Внимание. Бенина 2 лъже, че казаното от мен е точно отразено в исковата молба, както и за експертизата на вещото лице. Нито дума за обидни квалификации. Гласни показания са събрани от Попадиин и Теофилова, студенти от ПИФ, и познатите Мирчева и Горова (преподаватели в ПИФ). Хорово се твърди, че „ищците , чувствайки се като част от този факултет, трудно преживели нападките срещу него и срещу декана на същия – проф. Воденичаров”. Обратно на Бенина 1, Бенина 2 кредитира свидетелствата.
 Съдържанието на разпита на въззивници е, че „действително не са чули името си в това предаване, но лично се чувстват засегнати от твърдения на ответника, че специалността, по която се обучават, е нелегитимна, което ще попречи на реализирането им в бъдеще по тази специалност.” Приема се за основателно.
 Нататък - обратно на Бенина 1 по дело 990, което е за същите факти – Бенина 2 : „ При тези данни от фактическа страна, въззивният съд намира, че предявените субективно съединени искове по чл. 45 от ЗЗД СА ОСНОВАТЕЛНИ. Налице са предпоставките за реализиране отговорността за непозволено увреждане- противоправност, виновност, причинна връзка и настъпване на вреди. Съдът приема, че има разгласяване по медията на неверни данни относно обстоятелства, които ответникът е коментирал в изказването си и които са предмет на настоящата искова претенция. Изнасянето на тези данни пред неограничен кръг слушатели представлява деяние под формата на действие. Независимо, че в цитираното предаване не са посочени конкретни имена, то с опита да се опозори учебното


text:
заведение, в което се обучават ищците и да се компрометират ръководителите на същото, са им нанесени неимуществени вреди, свързани със субективната преценка и усещане за несигурност за бъдещето им развитие.
 Преценявайки размера, в който са уважени исковете, съдът съобрази следното: Законът за задълженията и договорите свързва обезщетяването за неимуществени вреди с критерия за справедливост, определен в разпоредбата на чл. 52. Спрямо тези критерии в конкретния случай, настъпилата вреда се съизмерява с отрицателните изживявания на ищците от разпространяването на неверни твърдения по отношение на ЮЗУ и неговите ръководители, въздействащо негативно емоционално върху съзнанието им, продължило за дълъг период от време.
 Благоевградския окръжен съд РЕШИ: отменя решение No3207 от 13.07. 2005г. , с което е осъден Петър Дошков да заплати на ищците обезщетение за неимуществени вреди за сумата над 300лв. на всеки от тях и отхвърля предявените субективно съединени искове над този размер като неоснователни. Оставя в сила решението в останалата му част. Решението е окончателно.”
 Накратко – сега обратно решение. Не се занимавам с обучението в ПИФ, защото този факултет е от психолози, историци, юристи, социолози, публични администратори, международници. Фокусът в интервютата е и ще бъде върху корупционни практики на декана Воденичаров (от две години незаконен). Това е първото осъждане в България за опосредствен резултат по чл. 45 от ЗЗД (непозволено увреждане), който изисква лично и пряко засягане. Тотално се отхвърлят данните от официалните документи, които задължават всички да приемаме фактите такива, каквито са отразени. По същество бях осъден за прочит на официални данни. Воденичаров, Гюдженов и съдиите (без един) дегенерират студенти. Убеден съм, че родители не знаят какво се случва с децата им в ПИФ и ЮЗУ, в които Воденичаров „коли и беси”.
 Това решение е взето с 2:1 гласа. Съдията Елка Ерменкова е с особено мнение. Едва ли ще сгреша с много, като кажа, че е първото в Окръжен съд – Благоевград от 10 години назад. Текстът, който Ерменкова анализира, е от исковата молба на ищците (пред районния съд): „Същите считат, че с поведението си ответникът е засегнал дълбоко личното им достойнство, сериозно е увредил бъдещето им, поставил е под съмнение образованието, което ще получат”.
 Съчиненото изречение означава три съждения. Третото е безсмислица. Ерменкова не я разглежда. Правилно. Защото, първо, не познавам лично ищците, за да се съмнявам в тях, и второ, всяко съмнение е психологически факт. Негов пациенс е съмняващият се. По принцип изпитването на съмнение в някого не е неправомерно ментално действие. И следователно не вреди на непознати. Семантично съждението е с неутрализирано съмнение, понеже фразата „образованието, което ще получат” означава сигурно събитие (неизбежен факт). Съмнението е свързано с условни събития.
 Съдията Ерменкова разглежда второто съждение („сериозно е увредил бъдещето им” ) първо. Известно й е мнението ми от въззивната жалба срещу скудоумиците на Ковачев, че не е възможно да съм увредил бъдещето на ищците, понеже то не е дошло за никого от тях. Ерменкова развива универсалния довод като неоснователност на претенцията, понеже се обезщетяват реални вреди, а не предполагаеми. Следователно „е безпредметно да се коментира разумността на твърдението, че ответникът е увредил бъдещето на ищците”.
 Съдията


text:
Ерменкова изказва и съображенията си за твърдението на ищците, че с поведението си съм „засегнал дълбоко личното им достойнство”. Прави го на два абзаца. В първия абзац пише, че те наистина са преживели отрицателни емоции, „породени от факта, че в процесното интервю, ответникът недвусмислено е заявил негативното си отношение към ръководството на учебното заведение и е споделил, че според него част от студентите ще получат нелегитимни дипломи”. Действително това мисля за Гюдженов/Воденичаров и дипломите на онези (като Поля Станчева и Камен Пенков), които прескачат кандидатстудентската кампания и са извън бройката по Право, определена на ЮЗУ от Министерски съвет на Р България. Ерменкова не казва дали ищците са между тези студенти.
 Вторият абзац от особеното мнение е със също толкова неубедителни аргументи. Като цяло текстът е не само вътрешно противоречив , но не издържа и юридическо тълкуване. Ерменкова намира, че „Изпитаните от студентите притеснения са житейски оправдани. Нормално е един студент да ги изживее, когато в публичното пространство се разпространяват твърдения, поставящи под съмнение качеството на обучение и легитимността на университета, където следва. Това притеснение обаче не е с такъв интензитет, че да разтрои душевното спокойствие на всеки един от ищците, за да може да се квалифицира като вреда”.
 Като оставим настрани клеветите за нелегитимност на университета и качество на обучението, което не ме занимава, Ерменкова се е подвела от авторитета на покойния академик Големинов. Не всяко мнение е авторитетно. Емоциите са строго лични. Никой не може да преживее чувства, които не са му дадени. Никой не може да ти каже колко силно (интензивно) си преживял събития. Камо ли да ти каже, че си преживял нещата, ама недостатъчно, за да ти се признаят за вреди. Европейският филм е обратен. Европейският съд по правата на човека е ясен. Щом си пострадал от деликт, си преживял отрицателни емоции, защото това е нормалното развитие на нещата. Това, което Ерменкова пише, се нарича на български „обръгване” или „непукизъм”. Това не е нормално. Нормалният човек страда при деликт. Винаги се присъжда обезщетение за неимуществени вреди, ако бъдат поискани при доказан деликт. Обичайните вреди не се доказват, в Европа се доказват само вредите, претърпените над обичайното.
 Иначе съдията Ерменкова е като съдията Бенина. Не отчита официални документи. Смята делата на третите лица за допустими. Не отчита за обжалване неоценяемия характер на исковете. Помня предишната й правна съвест, когато в определение No1104/25.11. 2004г. по дело No213, опис на БлОС за 2004г., написа, че наличието на нарушено материално право е основание за процесуално право на защита, ако увреденият я потърси в съда.
 Задължителен коментар на двата съдебни диспозитива
 Бенина 1 и Бенина 2 не се произнесоха за държавните такси, дължими от противната страна. Първо, след като Бенина 1 потвърди с решение по дело 990 акта на районния съд, тези въззивници държат 4% върху претендираната, но неуважена сума. Общо дължат 2000лв. на фиска. Второ, въззивниците по дело 867 дължат на фиска 4% върху неуважената претенция, която е 4700лв., тоест по 188лв. на въззивник. Нито Бенина 1, нито Бенина 2 се произнесоха за държавните такси в диспозитива на решение. Трето, накърнените


text:
неимуществени права се предявяват с неоценяеми искове. Обезщетението се присъжда от съда по справедливост. Неоценяемите искове подлежат на касация. Следователно негаторът „не” е недопустим и неоснователен в съдебни решения, които по закон са обжалваеми.
 Последващи съдебни действия
 Поисках с молба на ответник по 990/05 г. Бенина 1 да измени решението в частта му за разноските, като го допълни с осъдителна част за плащане на държавата на държавните такси, невнесени от 5–мата ищци. Те са освободени от внасянето на такси под условието в чл. 63, ал.3 ГПК – в зависимост от изхода по спора. Съдиите Бенина, Топалова и Христина Гарванска не уважиха молбата, понеже въззивниците били изцяло освободени от държавна такса. Истината е, че не са. Безплатни дела няма. Законите са за всички. Пък и Воденичаров има пари. Защо тогава обикновените хора плащат съдебни такси, а Воденичаровите - не. Това положение го има само в Благоевградския съдебен район. Престъпникът Воденичаров го откъсна от българското право, което трябва да си го върне.
 Служебно с определение на 31. 03. 2006г. съставът измени дължимата от мен държавна такса от 3550лв. на 192 лв. До този момент важеше размерът, присъден от съдията Ковачев по делото пред районния съд. Не съм искал изменението. Решенията на съдията Бенина не ме притесняват. Не съм измамил никого. Блоговете и реакциите срещу престъпленията на Воденичаров го показват.
 Нататък за Бенина от подготвения сигнал до Висшия съдебен съвет
 Съдията Бенина наруши чл. 189, б. “е” ГПК със с. р. No123 от 15.03.2006г. по дело No 867/ 05, БлОС: отрече правото на касация - чл. 218а, ал.1,б ”а” ГПК. Гр. д. No 867/05, БлОС не е за предхождащи спора неудовлетворени парични вземания, а за НЕИМУЩЕСТВЕНИ вреди, “претърпени” от трети лица, защото се почувствали обидени от изнесените факти (от официални документи) за престъпленията по служба на бившия член на Висшия съдебен съвет Ал. Воденичаров, в момента нелегитимен декан на Правно-историческия факултет. Въззивните решения по такива спорове подлежат на касация.
 От същата злонамерена умишлена явна фактическа грешка (ЯФГ: “не” в с. р.) страда и решението по гр. д. 990/05, БлОС (Окръжен съд -Благоевград). Няма дата за съдебно общо заседание за изправяне на ЯФГ (явни фактически грешки) по двете цитирани дела, понеже са напълно идентични по съдържание.
 Постанови недопустимо разпореждане (с химикал) за връщане на касационна жалба срещу решение No 123/ 15. 03. 2006г. по делото 867, БлОС 2005г. Последва Частна жалба, с която обяснявам, че :
 първо, обжалвам пред Върховния касационен съд решението по гр. д. No 867, БлОС 2005г., с първо касационно основание: нищожност. Нищожността на с. решение може да бъде предявена и чрез възражение или по исков ред, тоест и с касационна жалба (КЖ);
 второ, когато е предявен иск за прогласяване на нищожност на с. решение, ВКС е длъжен да приеме иска за разглеждане по същество и да отговори нищожно ли е решението или не. Съдебна практика, 1195-86-ІІ, Сб. 1986, с. 211;
 трето, решение No 123/ 15. 03. 2006г. по гр. дело No 867, БлОС 2005г, подлежи на касиране и на процесуално основание. Чл. 218а, ал.1,б ”а” ( на който съдията Бенина


text:
се базира в разпореждането си) изключва от касиране парични вземания до 5 000 лв. Предметът на спора обаче не е парично притезание: чл. 218а, ал.1,б ”а” е правно нерелевантен.
 Минават месеци. Писмо на съдията Бенина с изх. No 867/05 от 16.06. 2006г., връчено на 02. 10. 2006г, ме уведомява, че касационната жалба (КЖ) е нередовна: не е внесена държавна такса за касиране на неоценяем иск. Пропуска да види особеното искане в КЖ да бъда освободен от внасяне на държавна такса. Съдията Бенина е иззела компетентността на Председател на окръжен съд, респ. на негов (избран от Висшия съдебен съвет) заместник. Определението на съдията Бенина за внасяне на държавна такса е нищожно.
 Видов ден предстои
 Информацията, с която разполагам, е по-голяма от тази, която изказвам за Воденичаров и благоевградските съдии. Дадох дума да не я огласявам и ще я удържа. Самуил Джундрин е издържал при по-трудни обстоятелства. Но по време на такива текстове страдам. Не мога да забравя случилото се. Този постинг е най-трудният ми текст. Мислех, че всичко ще е наред след втория постинг, който също писах дни наред и толкова време го преживявах след това. Стефан Дечев е деликатен, разбра през какво минавам и не ме притиска. Ще се справя.
 Тагове: откровение,
 В откровение към Мениджъра...
 Йордан Иванов. Историята на Паисий Хилен...
 Защо е нужно нотариусът да заверява под...
 Защо ние от фирма „Софтис” не желаем да ...
 Четвърто Откровение: Първа част
 ТРЕТО ОТКРОВЕНИЕ: Битката пред Окръжен съд – Благоевград
 1. анонимен - Komentar 1-vi!
 28.02.2008 16:12
 Pozdravlenia za postinga Gospodin Doshkov!Mnogo iasno i logicheski posledovatelno e izlogena istoriata na dvere identichni dela sreshtu Vas, prikliuchili pri edin i sashti dokladchik s absoliutno protivopologen rezultat!Za sagalenie, tova e nagleden primer za pravosadieto v BG i v chastnost v sadebnite raioni s ustanoveni ot Vodenicharov vlast i protectorat! Tova e naistina galko i tagno za horata,koito ochakvat i razchitat na obektivno pravorazdavane v sadilishtata ni...Pozdravlenia za smelostta i doblestnata Vi gragdanska pozitsia!
 2. анонимен - По време на парламентарния контрол ...
 28.02.2008 20:21
 По време на парламентарния контрол министър Вълчев заяви, че трябва по съдебен ред да се решава легитимността на Воденираво като декан на ПИФ. Но като чета всичко написано тук почвам да се чудя какъв ще е ефекта и дали наробно министър Вълчев не прехвърли топката в градината на Воденичаров
 3. анонимен - Аз не разбирам, обаче...
 28.02.2008 23:42
 Не разбирам от правосъдие, но всичко, което прочетох в последния постинг е толкова човешки обяснено - така логично, аргументирано, точно и със завидна мяра...
 Добре би било написаното да се издаде като учебно помагало за студентите в специалност "Право" - наистина би допринесло за практическата им подготовка. И достойнствата на евентуалния практикум не биха се изчерпвали само с обучаващ ефект!
 ...А факултетът може да се преименува: КИФ (Криво-исторически факултет)?
 4. анонимен - Светла
 29.02.2008 17:16
 КИФ :-)!
 5. анонимен - ХА-ХА-ХАААА...
 29.02.2008 17:41
 Това се казва попадение!!!
 КИФ!
 ха-ха-ха-хахаххааааа :)))
 6. анонимен - Porednoto pokazno-"Koi sam az i koi sa s men"...
 29.02.2008 19:49
 Vchera Vodenicharov e napravil porednoto pokazno


text:
na tema"Koi sam az i koi sa s men i zad garba mi" kato e prisastval v kachestvoto si na pocheren gost na Godishnoto otchetno sabranie na Okragna prokuratura-Blagoevgradq situiran na tribunata vedno s drugite ofitsialni gosti....Pitam se dali Okragna prokuratura i sediashtite do nego na tribunata shef na RDVR-Blagoevgrad i zam oblasten upravitel sa naiasno kolko i kak se upotrebiavat v momenta ot tozi subekt dori samo v edno foto blizo i oklo nego ?!?!Pitam se zashto,prokuroite ot Okragna sa svestni i tova foto s Vodenicharov naistina e iznenadvashto i ozadachavashto...
 7. анонимен - Може ли да дадете новини
 01.03.2008 02:40
 Вярно ли, че е оказван натиск върху "Капитал" да не продължат материалите. Вече трета седмица обещаното продължение не се появява?
 8. анонимен - Светла
 01.03.2008 17:30
 Хм... като се има предвид психическия тормоз, който се упражнява върху Боряна Димитрова и мен, не бих се учудила, но ние не сме млъкнали и нямаме такова намерение, дано и "Капитал" не млъкнат!
 9. анонимен - Не, Капитал очевидно млъкна.
 02.03.2008 16:57
 Друг е въпросът, че дори и това няма да спаси Воденичаров. Той един ден дори ще влезе в затвора. Прекалено много доказателства има оставени за неговите престъпления.
 10. анонимен - Загубен оптимист
 02.03.2008 21:31
 11. анонимен - А какво ще каже Благоевградския
 04.03.2008 20:04
 окръжен съд. Или още не се е съвзел от кадруването Воденичарово.
 12. анонимен - Това, което шокира, е, че
 05.03.2008 21:31
 Съдиите, написали тези "незабравими" не само за Дошков актове, са жени. Налице е една трудно разбираема трансформация на "македонско девойче юбаво" в жесток съдия. За да се постъпи така, очевидно се е разчитало на единичен фатален за Дошков удар. Слава ,Богу, че е издържал. Стигнете до края на пътя, господин Дошков.Моите уважения.
 13. анонимен - Победата е абсолютно неизбежна!
 05.03.2008 21:41
 Воденичаров ще е скоро капут!!! Да му помогнем!!! После и добрия наш Господ ще ни помогне! Той не може да обича Воденичаров, нали?!
 14. анонимен - един
 07.03.2008 08:40
 Днес излезе великолепна статия във вестник "ПРО и АНТИ" на Ст. Дечев. Перфектен анализ на ситуацията около статуквото на Александър Воденичаров. И се питам защо до момента прокуратурата не се е самосезирала и поеме инициятивата в свои ръце.
 15. анонимен - Молба към господин Дечев,
 07.03.2008 08:58
 Уважаеми господин Дечев, следим със семейството ми битката с престъпника Александър Воденичаров, който е окупирал част от българското правно пространство. За съжаление в Малко Търново не се получава вестник Про и Анти. Ще излезе ли интернет страница ? Продължавайте напред. Успех
 16. анонимен - един
 07.03.2008 09:27
 Дани това ти ли си
 17. анонимен - един
 07.03.2008 09:31
 Всъщност имам грешка. Вместо малко Търново прочетох Велико Търново.
 18. анонимен - Молба към господин Дечев
 07.03.2008 12:41
 Следим и от Сопот одисеята Ви (заедно с другарите Ви) срещу наглия престъпник незаконния декан на ПИФ, който превърна в КИФ, Александър Воденичаров. Не се намери вестник Про и Анти, моля Ви поискайте от Горноджумайската агенция да го публикува. С Вас сме.
 19. анонимен - Електронният вариант на вестника не се е


text:
07.03.2008 15:23
 появил още. Ако се забави много, ще публикувам текста, който аз имам чрез GTA.
 Благодаря Ви за подкрепата!!!
 20. анонимен - Вече и в "Анамнеза" на 22 стр. в ГТА
 07.03.2008 20:32
 има линк за прочитане електронния варинт на статията на Стефан Дечев във в. "ПроиАнти"
 http://www.pro-anti.net/show.php?issue=844&article=5
 21. анонимен - Краят е предизвестен
 08.03.2008 19:44
 Развитието на делата е пример за лошо правораздаване. То е обикновено налице, когато съдии преследват неправомерна облага. Справката в протоколите на ВСС сочи, че всички съдии без Ерменкова са с ползи. Но Ерменкова очевидно се е възползвала пред министър Тачева за функция в Европа. Но не бива да остава там. Позорно е. Вие, господин Дошков, сте в благоприятна позиция:
 - исковете са неоценяеми и следователно те са извън приложното поле на забраната за касационно обжалване по чл. 218а;
 - съдията Топалова е атакуема за мястото си в съда, понеже не е с конкурс, необходим за съдия, и второ - не може да замества по никакво основание съдията Мими Фурнаджиева. Последната е много напориста: вече е в ВКС. Пазете се от нея;
 - задължението на загубилата страна да обогати фиска със задължителната по закон държавна такса. Вярно е, че Воденичаров баща има пари, но пък родителите на ищците не са изигран коз. Мисля, че не е невероятно част от родителския корпус да е с кръвната група на Воденичарови;
 - интернет огласяването, което е в началото си. Мои колеги вече четат.
 В заключение: такова правораздаване дава основание за въвеждане на предпазната клауза за съдебната система.
 22. анонимен - Случаят Дошков е наистина напълно
 08.03.2008 21:37
 достатъчен за предпазна клауза за съдебната система. И все пак има двама души, които ако мислят за себе си и за България, трябва да действат изпреварващо. Единият със сигурност е Борис Велчев. Г-н Велчев, голяма работа, че бил втори сред номиниралите Ви. Ако не е бил той щеше да бъде друг. Действайте смело!!!! Много хора ще са Ви благодарни! Знаете го. А и Петър Дошков напълно заслужава Вашите усилия.
 23. анонимен - Съвет към господин Дошков
 10.03.2008 02:28
 Опитайте се да живеете ден за ден. Не правете планове, защото те могат да Ви доведат отвъд чертата. Не бих искала да съм на Ваше място. Но трябва да се издържи. Успех.
 24. анонимен - Към 23 ОПТИМИСТИЧНО
 10.03.2008 22:54
 "Dear God, give us strength to accept with serenity the things that cannot be changed. Give us courage to change the things that can and should be changed. And give us wisdom to distinguish one from the other. "
 Курт Вонегът
 Нещата с Воденичаров са от втория вид. Той няма шанс във времето.Успех!!!
 25. анонимен - Всички да дадем каквото можем от
 10.03.2008 23:54
 себе си. Един ден - и той ще е скоро - престъпникът Воденичаров ще бъде закопчан.
 26. анонимен - Нещо повече,
 11.03.2008 12:02
 За участието на Александър Везенков по БНТ.
 27. анонимен - То беше снощи в предаването "Библиотеката"
 11.03.2008 13:07
 Това както знаете е културно предаване. Не се говори за простотии като Воденичаров. Не се говори и


text:
за комисията "Шопов-Попова"-
 28. анонимен - Tези гадове, за които пише
 11.03.2008 17:10
 Дошков още ли са в съдебната сиитема?
 29. svetlaen - "Библиотеката"
 11.03.2008 17:37
 Представянето на книгата на Везенков в "Библиотеката" беше на много високо равнище; спомена се и за влиянието на структурите на БКП в областта на висшето образование ;-).
 30. анонимен - Плачът на
 11.03.2008 19:05
 Приам и Хекуба трябва да трогне душата му дива и груба (по Омир). Уважаеми господин Дошков, научих за блога Ви от блогрола на Мирчев в категорията Други. Прочетох с нарастващ интерес изнесените истории. Страшно е като си помисли човек прогресивното дегенериране, на което всички са подложени в ПИФ от страна на Воденичаров със съгласието на ректора на ЮЗУ(Гюдженов или Мирчев - все едно). Положителното е, че трима души са устояли. Прави добре впечатление поведението на Боряна Димитрова. Не мога да си обясня непочтеното отношение към нея от страна на колегите й (без Светла Енчева). Непочтено щеше да е, ако Димитрова не беше написала оставката си. Те с Енчева очевидно изповядват един рядък принцип, че почтеността е константа за човека, а не променлива величина. Не съм почитател на социологически изследвания. Но от сега нататък с внимание и доверие ще приемам данните на Алфа Ресърч. Убеден съм, че макар и мъчително трудно ще успеете. Просто упорствайте.
 31. анонимен - И аз от едно известно време
 11.03.2008 21:45
 вярвам повече на "Алфа рисърч"!
 32. svetlaen - оставка?
 12.03.2008 10:19
 Смятам, че Боряна Димитрова напълно заслужава добрите думи за нея и много повече. Тя е истински професионалист и рядко принципна по нашите ширини. Това, че се излива толкова много помия по неин адрес (без нито един контретен факт, забележете), според мен само кара разсъдливите хора да я уважават още повече.
 Ама това за оставката не го разбрах, може ли да обясните? Досега никой от нас не си е подал оставката от ЮЗУ.
 33. анонимен - След Юхновски идва редът на Вожденичаров
 12.03.2008 14:48
 Днес акад. Юхновски си е подал оставката като председател на БАН. Натискът се оказа резултатен. Натискът отвътре, и натискът откъм МОН. Ще задуха ли вятърът и на югозапад? След днешната новина Вожденичаров и неговият ректор трябва да проявят малко разум. За чест не става дума, а за малко разум.
 34. анонимен - още
 12.03.2008 16:33
 Не забравяйте и "новия ректор" Иванчо Мирчевия с цялата му придворна свита. Те са тотално нелегитимни и също са в кюпа!
 35. анонимен - Мирчев не притежава "разум" иначе
 13.03.2008 01:09
 досега щеше:
 1. Чрез местните медии да призове Воденичаров да подаде оставка.
 2. При заинатяване на Воденичаров - дисциплинарно уволнение на Воденичаров.
 3. Незабавно връщане на Петър Дошков на работа за неправомерно уволнение - не може ректор или някакъв негов заместник да забранят свободата на словото, която е гарантирана от Конституцията на Република България и от Хартата на ООН за правата на човека.
 4. Тотална ревизия и закриване на ПИФ. (катедрите и специалностите се реорганизират след преговори по тяхна воля, взаимно съгласие, взаимни компромиси и т.н.)
 36. анонимен - един
 13.03.2008 05:17
 Какъв е този


text:
наивитет - разум у Мирчев. Там има само прагматизъм, само интереси и то лични. Да не си мислете, че го интересува университета. Дотолкова го интересува, колкото да му дава самочувствие като човек и да избива невероятните му и многобройни комплекси.
 Мирчев е един абсолютен комплексар. И да не си мислите, че чак толкова от благодарност се обгради от разни идиоти. Вярно той мисли за втория си мандат и няма избор. Но точно те подхранват самочувстивето у.
 Какво си мислите ,че Кирил Костов ще му даде някой ценен съвет ли. Нищо подобно. Но Костов много добре знае как да му лиже някои части и това на Мирчев му харесва много.
 Ама не е само той. Те го величаят. те го боготворят. Е за това софиянци в сряда ще рътуват правостоящи в автобуса, като не знаят как да си поискат.
 А то е елементарно.
 Отиват при него, покланят му се, изслушват идиотските му съвети, благодарят му най-мило и сърдечно и ето ти решението на проблема.
 Е затова няма да има софиянци в екипа му и изобщо в прилиженото му обкръжение.
 Затова колеги опитайте по-енергични действия с езика и ще успеете
 37. svetlaen - "като не знаят как да си поискат"
 Това ми напомня, че след като сума ти време Соня Стоянова ме разиграваше (и не само мен), като отказваше достъп до един документ, накрая на катедра ми се заяви "ами явно не си поискала КАКТО ТРЯБВА". Като се замисли човек, голяма част от служебната работа, като се изключи преподаването, разбира се, може да се свършва по интернет. Това обаче, което не може да се замени, са именно неформалните уговорки и подмазвания, които по традиция се вършат "на място".
 38. анонимен - един
 13.03.2008 22:43
 Великолепно прозрение Светле
 39. анонимен - Писмо до Петър Дошков
 15.03.2008 21:11
 Драги Петре, не си направил добре, като си пуснал в мрежата личното ми писмо до тебе. Проблемът ми е, че там се оплаквам от наш колега. Не трябва да ти напомням, че съдържанието на едно писмо се определя и от неговия адресат. Не е едно и също да споделиш впечатления за колега пред друг колега и да "споделиш" тези впечатления в мрежата. Това вече е организирана кампания против някого. Затова не се учудвай, че ще ти отговоря със същата публичност.
 Твоя все пак приятелка: Лилия Илиева
 40. анонимен - Не по такъв начин
 16.03.2008 00:56
 Кореспонденцията ми с Лилия Илиева не е от едно писмо. Не съм огласил нищо строго лично. Научните факти са публични. Няма никакво оплакване от колега. Не мога да залича случили се неща на катедрено заседание, на което не съм присъствал.
 Писмото в 39 е манипулативно. Не е от Лили Илиева. То имитира нейния стил. Освен че е контрадикторно. Как така хем се противопоставяш публично, изказвайки научни съображения, хем не си го направил, споделяйки го само с мен.
 Лили Илиева не пише по този начин. Това "Твоя все пак приятелка..." не е нейно (освен че са излишни са двете точки). За да имаме точно знание, първата ми среща с нея бе на


text:
конкурса ми за асистент. Лили беше член на изпитната комисия заедно с Цанко Младенов и Слави Петков (вече покойници). Беше с отдавна защитена кандидатска дисертация.
 Няма никаква организирана кампания. Неуместното "Писмо до Петър Дошков" е от трето лице. Текстът е с редундантни лексеми, които не са в стила на Лили Илиева. После - даже кавичките са събрани, защото изпускат "тези впечатления". Това не е оригинален рефлексивен дискурс. Той изисква рематично писане. То минава без сложно съчинено изречение. Умишлено е избран постинг за манипулативна нарация, различен от този, в който огласих с добри намерения оригинално писмо на Лили до мен. По същество огласяването неутрализира негативните импликатури на блоковия коментар, под номер 1 в Трето Откровение. Ако огласеният текст (в предишния постинг) се прочете, ще се разбере, че не дава основание за нападателното "Писмо до Петър Дошков".
 "Писмо до Петър Дошков" е от по-млад (от Лили) човек с интригантска същност. С нищо не съм изненадан от Сашо Рангелов, когото заварих в катедрата преподавател (а не асистент) по български език на чужденци, когато дойдат, или от Антони Стоилов, който по онова време беше лаборант на Цанко Младенов.
 Писмото горе е на дребнав човек. Лилия не е такава.
 41. анонимен - GTA
 16.03.2008 13:23
 Четете нашите пресни новини по случая
 http://anamnesis.info/forum/index.php?topic=409.375
 42. petdoshkov - Както обещах
 20.03.2008 18:53
 Моята кореспонденция с Лилия Илиева е от преди нейния коментар под 1 в Трето Откровение от блога. Вече си бяхме изяснили чрез имейли позициите си. Никакви сътресения. Нито лошо чувство към Лилия. Тя смята, че не трябва да се занимавам с Воденичаров и той естествено някога ще се оттегли. Писах й, че съжалявам единствено за семейни обстоятелства. Че съм си тръгнал от Благоевград разочарован. Че нито за миг не се съмнявам в правотата на пътя и че има време за наука и сега понякога сънувам синтактични дървета.
 Отклонението във времето между това, което предавам, и нейния коментар в блога, който следва, е може би повече от месец.
 Измъкни се някак (Лилия Илиева)
 „Петре, четох тези неща и съм ужасена. Как си се оплел в такива недостойни неща? Достойно ли е български интелектуалец да се рови в такива помии? Защо не се върнеш по някакъв начин към науката?”
 Часът е 00:58 на 02.03 (март). 20 минути (точно 16 мин. и нещо) пристигна имейл. Огласен е в блога. Лилия повтаря почти със същите думи коментара по-горе. Пише ми още в имейла си, че Цанко Младенов е погребан февруари (иначе сме 2 март). Излага ми научна концепция на Сашо Рангелов, на която трябва да се доверя. Нищо лично за нея или за мен.
 Накрая на имейла ” Обади се и не са концентрирай върху Воденичаров. Ами че Чимев беше много по-голям престъпник, абсолютно криминален тип. И какво - някой да му го е казал поне в очите?”.
 Пресупозиция: Чимев е по-големият престъпник от двамата, но щом като никой не му го е казал в поне в очите, то няма защо да се занимавам с Воденичаров. При това равнище на мислене нищо не ми гарантира, че Лилия правилно е предала


text:
научната теза на Сашо Рангелов.
 Принципно. Не обръщам внимание на коментари като Измъкни се някак . Но този от Лилия Илиева не можех да прескоча. Коментирах го в блога вързан за нейния имейл, чието съдържание предадох по-горе. Не се отказвам от написаното. Не е налице никаква организирана кампания срещу теб, Лили. Ти умишлено не четеш. Мнозина разбраха, че съм бил в Районен съд- Благоевград с осъдителен диспозитив от почти 100 000 лв., че преди това в различни медии съм изнесъл информация от официални документи за корупция в ЮЗУ. За какво съм уволнен. Както и да е.
 Лилия Илиева ми отговори в блога с До Петър Дошков. Следва обещаният мой отговор. Водя се по фабулата на събитията в До Петър Дошков ...
 Лилия Илиева: „ -Трето, аз съм рприятел с П. Дошков, но и аз преди години съм била оклеветявана от него документално. П. Дошков написа писмо до тогавашния ректор, че аз самоволно съм обявила конкурс за асистент в катедрата, и накара много от членовете на катедрата да го подпишат. Тогавашният ректор спря конкурса на основание мнението на "повечето от членовете на катедрата" ( това е резолюцията върху писмото). Пазя това писмо, заедно с извадка от протоколите, че конкурсът е предварително гласуван на катедрен съвет, след това - на факултетен съвет и чак след това е обявен, както се вижда, по законния ред. Това е законният ред. Нека П. Дошков, ако иска, да разкаже защо го е направил.
 Отговор: Историята е може би от 1987 или от 1988г. Някъде там, ако не и по-рано. Лилия стана след Цанко Младенов ръководител на катедрата. Наскоро след избора, ме намериха Евдокия Христова и Петър (Пиер) Воденичаров. Бяха притеснени, че е гласуван конкурс на заседание на ФС, който катедрата не е обсъдила. Катедрата се състоеше по старшинство от Евдокия, Петър Вълков, Петър Воденичаров, Сашо Рангелов, после ние с Маринела Вълчанова и Христо Вълчев. На хонорар – Росица Миленкова. Доведе я, Лили, за упражненията по твоя Увод в езикознанието. Та – гласуван е конкурс за Росица Миленкова. Никакво съмнение, че ще го спечели. Щеше да я изпитваш ти, Лили. Един от нас трябваше да си тръгне от ВПИ, понеже щеше да остане без часове. Не бяхме съгласни. Евдокия и Пиер ме попитаха дали ще подпиша Докладна записка (мисля, че не греша) до Чимев конкурсът да се спре. Подписах. Както и останалите. Отидохме да я внесем. По онова време секретарката на Чимев решаваше с кого да го срещне. Задачата реши Евдокия. Чимев щеше да ни приеме. Уговорихме се отвън, че вътре аз ще говоря на Чимев първи, останалите след мен. Чимев ни изслуша и прие докладната записка. По-късно спря конкурса за Миленкова. Два месеца от внасянето на въпросната докладна против нагласения конкурс и в съответствие със закона с тайно гласуване свалихме Лилия Илиева от трона на ръководител на катедрата по български език. И сега съм на старото си мнение, че и в двата случая постъпихме правилно. Защото Миленкова с нищо не ни превъзхождаше теоретично. Напротив. Миленкова остана на работа в катедрата за асистентка на Лилия, но на


text:
половин щат. Допълваше в катедрата за чужди езици. С годините се сближих с Миленкова. Подписа за стачката срещу Чимев... Замина във Франция след 10 ноември 1989г. Установи се там. Имах от нея два-три имейла. Предложи ми превод на работа по синтаксис на френски. Не се обадих.
 Мястото на документа с резолюцията на Чимев за спиране на конкурса е в Интернет. Длъжна си да го качиш, Лили. Той ще покаже, че не е имало оклеветяване, защото мотивите ни са в него. Ще се види, че сме подписали докладната за спиране без теб и Миленкова. Ако не можеш или се срамуваш от написаното До Петър Дошков, предаваш ми копие от документа. Ще се уговорим за среща. Ще завериш копието пред мен. Не приемам абсурда да съм те оклеветил чрез документ, подписан от „повечето членове на катедрата”. Защитавахме правото си на труд.
 Ще ми предадеш, Лили, и копия от протоколите, за които пишеш, освен ако не качиш и тях в Интернет. Не сме излъгали за нарушената процедура по конкурса за Миленкова. Документите ще удостоверят правотата ни. С това отговарям на лъжата за документално оклеветяване от човек в група, подписала се срещу нагласен конкурс.
 Следва контаминация от две свързани нейни писания До Петър Дошков.
 Лилия Илиева: „ - И така, пишат всякакви хора. От тези писания научих, че П. Дошков (Петре, ти си ми приятел), е бил уволнен, след като е дал интервю за в. "Струма" и е разобличил корупцията в Правно-историческия факултет. Ще си позволя да се усъмня.
 Второ, колегата Дошков е работел във Филологическия а не - в Правно-историческия факултет. Ако не е забелязал нарушения във Филологическия факултет (и там са се водили съдебни дела), как ги е забелязал в Правно-историческия?”
 Отговор: Пиша за уволнителната заповед нещичко почти във всеки постинг. Щом не вярваш на мен, довери се на Стефан Дечев. Уволнителната заповед е в Анамнезис. Щом не си чела постингите, Лили, и не вярваш на Стефан, защо пишеш за уволнението ми. Уволнителната ми заповед от ЮЗУ е в сайта на Анамнезис. Всеки може да я види. Не за Струма става дума , а за КТБ. Ще има постинг за трудовия спор.
 Уволнението е на три основания. Едното те опровергава. То е свързано с Филологическия факултет. Става дума за Славянска филология. Тя остана без акредитация поради отказ. Но се извърши прием на студенти. Така че не е вярно, че не съм говорил в интервюто си за Филологическия факултет. Говорил съм, защото мога да докажа с документ корупция в бившия си факултет, без доказателства не говоря.
 Лилия Илиева пише в скоби, че и в бившия ми факултет са се водели дела, но аз съм се занимавал с ПИФ (на незаконния повече от две години декан Воденичаров).
 Отговор: Вече е ясно, че Лили лъже. Знам какво има предвид.
 Нямам отношение към Хачик Хачикян в този случай. Делото, което Хачикян спечели, е след уволнението ми. Не намирам нищо осъдително във факта, че Хачикян е оправдан по обвиненията срещу него. Защо не. Защо да страда, щом е невинен. Трябва да се съобразим със закона. „Присъденото нещо”