text:
д. No 634/2010 г.; Решение No 458 от 12.10.2012 г. на Софийски окръжен съд по в. гр. д. No 808/2012 г.). Липсва правно основание за повтаряне на тези процесуални действия[23]. Тъй като нито един трезво разсъждаващ съдебен изпълнител няма да извърши действие без предварително да са внесени дължимите за него такси и разноски[24], изискването за извършване на нов опис и нова оценка ще доведе до ново начисляване на такси и разноски в производството, чийто размер също не е за пренебрегване (вж. чл. 47 от ТДТССГПК, т. 20 от ТТР към ЗЧСИ, чл. 472 ГПК). Това накърнява интереса както на длъжниците (с оглед увеличаване размера на паричното им задължение, тъй като съгласно чл. 79, ал. 1 ГПК поначало разноските са за тяхна сметка, като отчетем, разбира се, максималният размер на пропорционалните такси, регламентиран в т. 27а от ТТР към ЗЧСИ, съответно чл. 58а от ТДТССГПК), така и на взискателите (с оглед опасността да не бъдат погасени разноските поради липсата на достатъчно имущество на длъжника, срещу което да се насочи принудителното изпълнение)[25]. Ако се допусне резултатът от такова тълкуване, а именно, че при две нестанали публични продани следва да бъде извършен нов опис и нова оценка с помощта на вещо лице, правните последици от процесуалното действие и бездействие на взискателя почти биха се приравнили, което обезсмисля разграничението на двата фактически състава, уредени в чл. 494, ал. 2, изречение трето ГПК – и в двете хипотези взискателят ще понесе почти едни и същи процесуални тежести (в първата няма да е длъжен да заплаща единствено такси за налагане на запори и възбрани – поне към момента в практиката не е поставяно изискване за тяхното повторно налагане; във втората хипотеза, ако е налице възможност за насочване на принудителното изпълнение срещу имуществото след служебното заличаване на обезпечителните мерки, взискателят може да поиска извършването на процесуални действия, за които следва отново да заплати съответните такси и разноски – напр. за вписване на възбрана/налагане на запор, извършване на опис и оценка на имота, ако е назначено вещо лице в производството и пр.).
 Парадоксалното в случая е, че чувството за справедливост на съдебните състави води до несправедливи резултати и за двете страни в производството – заплащане на такси и разноски, които се внасят авансово от взискателя и в крайна сметка обременяват длъжника до момента на достигането на тавана на пропорционалните такси.
 3.2. Правни последици от бездействието на взискателя
 Бездействието на взискателя (неупражняването на правото в едноседмичния преклузивен срок, както и упражняването му извън срока – вж. чл. 64, ал. 1 ГПК[26]), води до изрично определена в закона процесуална тежест: преустановяване изпълнението срещу имота и служебно заличаване на обезпечителните мерки, наложени от изпълнителния орган в производството. По съществото си освобождаването от изпълнение представлява частично прекратяване на принудителното изпълнение срещу имота, обект на нестаналата продан (арг. от чл. 433, ал. 2 ГПК). Следователно в тези случаи съдебният изпълнител следва да приеме изричен акт – постановление за прекратяване, препис от което се връчва на взискателя, тъй като този акт подлежи на самостоятелно обжалване (чл. 435, ал. 1 във вр. с чл. 7,


text:
ал. 2 ГПК). Влизането в сила на постановлението поражда правни последици за два вида правоотношения:
 1. във връзка с отговорността за разноски по изпълнението, която по своята природа е едно облигационно (материално) правоотношение, установено в процесуалния закон;
 Съгласно чл. 79, ал. 1, т. 2, предложение първо ГПК направените разноски по изпълнението за извършване на процесуални действия във връзка с имота, обект на нестаналата продан, като такси за налагане на запор/възбрана, опис, възнагражденията за вещо лице и за пазач, когато той е трето лице, уведомления до страните във връзка с проведената/проведените продани и др., остават за сметка на взискателя.
 2. има правопроменящ ефект за изпълнителните правоотношения между съдебния изпълнител и взискателя, както и между съдебния изпълнител и длъжника.
 По силата на тази правна промяна, създадена с влизането в сила на постановлението за частично прекратяване, взискателят за в бъдеще няма да може да взисква принудителното удовлетворяване на изброените по-горе разноски. За изпълнителния орган възниква процесуално задължение служебно да вдигне наложените в производството обезпечителни мерки върху длъжниковото имущество[27].
 В практиката се приема, че освобождаването на имота от изпълнение не означава, че вещта става несеквестируема – взискателят може отново да обърне изпълнението срещу нея, като спази реда за това, а именно имотът да бъде отново възбранен, описан и оценен по реда на чл. 483 и следв. ГПК[28]. Това безспорно е така, но следва съждението да се продължи, като се допълни с думите „доколкото вещта все още е в патримониума на длъжника”. Със заличаването на възбраната се преустановява нейното правно действие, регламентирано в разпоредбата на чл. 452, ал. 2 ГПК, т.е. взискателят загубва правото си да иска насочване на изпълнението срещу вещта, позовавайки се на непротивопоставимостта на извършените от длъжника разпореждания след вписването на възбраната в случаите, когато последният е прехвърлил правото на собственост[29]. Изключение прави ипотеката, учредена за обезпечаване вземането на взискателя, тъй като тя следва имота.
 Постигането на целите, залегнали в приемането на новия ГПК, а именно бързината и ефективността, трябва да бъде не само прокламирано, но и преследвано с ясна, непротиворечива уредба и по-голяма процесуална дисциплина. Ето защо в заключение могат да бъдат направени следните конкретни предложения към бъдещия законодател:
 да бъде въведен срок за изготвяне на съобщението за нестанала продан;
 да се предвиди срок с императивно установен максимум, в който може да бъде насрочвана нова продан след приключването на нестаналата (например новата продан започва не по-рано от един и не по-късно от 2 месеца от приключването на нестаналата продан);
 да се закрепи изрично правило, че тези срокове важат за всяка нова продан, независимо поредността ú;
 да се установи, че след две нестанали продани не се извършва нов опис и нова оценка на вещта;
 чл. 431, ал. 4 ГПК да бъде допълнен със следното изречение: „При служебно заличаване на обезпечителни мерки не се дължи заплащането на такса.”
 [1] Интерес представлява въпросът, кой е легитимиран да упражни това право в случаите на другарство в изпълнителния процес. Съществуват различни мнения в теорията и практиката за реда, по който се правят искания за извършване на процесуални действия в производството в случаите на другарство, както и

type: other


text: за правните последици в изпълнителните правоотношения между съдебния изпълнител и първоначалния взискател и всеки от присъединените взискатели. Съгласно възприетото от ВС виждане без съгласието на присъединения кредитор взискателят не може по свое искане да спре или прекрати изпълнителния процес, нито да отложи изпълнението – така р. 1544–67–I Г.О., ВС, цитирано по Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско процесуално право. С.: Сиела, 2012, с. 1122. В теорията битува и мнението, че искане за спиране на изпълнението при другарство може да направи първоначалният взискател, без да е нужно съгласието на останалите присъединили се взискатели – вж. Мутафчиев, Г. Граждански процес. Изпълнително производство. С.: Нова звезда, 2005, с. 69. На с. 68 от това съчинение авторът цитира и становището на проф. Силяновски, според когото няма пречка да се постанови спиране само по отношение на оня от другарите, направил искане за спиране. Известна несигурност в настоящия случай внася разпоредбата на чл. 457, ал. 1 ГПК, по силата на която присъединилият се взискател има същите права в изпълнителното производство, каквито има първоначалният взискател. Това поначало включва и правото да се иска извършване на нова продан. От друга страна, систематичното тълкуване на чл. 494, ал. 1 in fine във вр. с чл. 457, ал. 3 ГПК води до извода, че легитимиран да упражни това право е единствено първоначалният взискател. Вярно е, че неупражняването му в преклузивния срок ще доведе до освобождаване на имота от изпълнение, което ще засегне всички взискатели в производството. Също толкова вярно е обаче, че ако съдебният изпълнител е длъжен да изпраща съобщения до всички взискатели в производството, ще наруши изричното процесуално правило на чл. 457, ал. 3 ГПК; и второ, ако някой от присъединените взискатели (най-вече това важи за Националната агенция за приходите) не упражни това право в преклузивния срок, ще следва да понесе процесуалната тежест на чл. 494, ал. 2 in fine, т.е. по отношение на него имотът ще се счита освободен от принудително изпълнение, възбраната – заличена, съответно запорът – вдигнат. При такава последица, която по съществото си е частично прекратяване на изпълнението (арг. от чл. 433, ал. 2 ГПК) по отношение на един от другарите, би се стигнало до това, че последният няма да има право да се ползва от извършените действия, което ще компрометира и участието му в разпределението на постъпилата по изпълнителното дело сума от продажбата на длъжниковото имущество. На пръв поглед колебание може да предизвика и чл. 501, ал. 2 ГПК, тъй като в него е визирана възможност в случаите по чл. 494 ипотекарният кредитор да участва наравно с другите кредитори. Този текст е нагледен пример за това, как се „пренася” автоматично отменената уредба в новия ГПК. Въпреки сериозното нарастване на настоящата бележка под линия ще си позволя да цитирам буквално отменената уредба, за да се види, че в хипотезата на чл. 494 ипотекарният кредитор всъщност няма в какво да участва наравно с другите кредитори. Съгласно чл. 389, ал. 2 ГПК (отм.) „В случаите на чл. 382 и 383 ипотекарният кредитор, ако пожелае, взема участие наравно с другите кредитори.” Ал.


text:
3 на чл. 382 е гласяла следното: „Ако взискателите, които искат да им бъде възложен имотът, са няколко, държавният или частният съдебен изпълнител обявява за купувач този от тях, който в тридневен срок от съобщението предложи най-висока цена. Възлагането се извършва, след като взискателят внесе следващите се, съгласно разпределението, суми за другите взискатели, ако такива се дължат.” Както ще бъде отбелязано и по-долу, по новата уредба е отпаднала възможността взискателят да поиска да бъде обявен за купувач в изплащане на вземането му при цена, равна на оценката на вещта. Респективно е отпаднала и необходимостта от изрично процесуално правило, уреждащо хипотезата на няколко взискатели, които искат да им се възложи имотът.
 [2] Недвижими вещи, както и вещи с оценка над 5000 лв., моторни превозни средства, кораби и въздухоплавателни средства, които съгласно чл. 474, ал. 5 ГПК се продават от съдебния изпълнител по реда на публичната продан на недвижим имот.
 [3] В теорията и практиката в тези случаи под въздействие на чл. 743 от отменения Закон за гражданското съдопроизводство (обн., ДВ, бр. 246 от 1.02.1930 г.) се употребява терминът „нестанала” продан – вж. Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Цит. съч., с. 1071; Мутафчиев, Г. Цит. съч., с. 124.
 [4] Когато имотът бъде възложен на лице, което според чл. 490, ал. 1 ГПК няма право да наддава, публичната продан е нищожна и не може да се санира. Нищожността се обявява по исков ред, а не от съдебния изпълнител – в този смисъл Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско..., с. 1073 и цитираната там съдебна практика. В хипотезата на чл. 490, ал. 3 ГПК имаме приключила с постановление за възлагане продан, която обаче е обявена от съда за недействителна. При сравнението на новелите на чл. 494, ал. 1 и 2 и чл. 490, ал. 3 се откриват съществени различия: в хипотезата на чл. 490, ал. 3 искането за извършване на нова продан не е обвързано с процесуален срок и може да бъде направено от всеки един от взискателите в производството, началната цена не е по-ниска в сравнение с първата продан.
 [5] Проф. В. Попова сочи, че при отварянето на плика преди обявяването на наддавателното предложение, което се съдържа в него, съдебният изпълнител трябва да провери дали то е валидно – дали е направено от лице, което има право да прави наддавателно предложение, и дали е приложена квитанция за платен задатък, които обстоятелства трябва да бъдат вписани в протокола – Пак там, 1063–1064.
 [6] По аргумент от чл. 435 ГПК преценката сама по себе си не подлежи на самостоятелно обжалване. С оглед задължаващата разпоредба на чл. 434 ГПК трябва да се състави протокол, в която тя да бъде обективирана.
 [7] Законодателен пропуск е липсата на предвиден срок (макар и инструктивен по своя характер) за съставянето на това съобщение. То е дължимо от изпълнителния орган процесуално действие, което гарантира упражняването на възникнало в изпълнителното правоотношение субективно право, и в този смисъл бездействието на съдебния изпълнител представлява процесуално нарушение. Тъй като началният момент, в който правото


text:
може да бъде упражнено, е строго формален (връчването на съобщението), искането за извършване на нова продан не може да бъде направено преди това. Противният извод противоречи на разпоредбата на чл. 494, ал. 1 in fine ГПК. Ако следваме тази логика на съждения, стигаме до извод, че взискателят може да поиска съставяне на съобщението, но не и директно извършване на нова продан. Какви са обаче правните възможности за защита на взискателя при неизготвяне на такова съобщение от страна на съдебния изпълнител? От правния инструментариум съдебната практика категорично е изключила молбата за определяне на срок при бавност по чл. 255, ал. 1 ГПК с аргумента, че глава деветнадесета не намира приложение в изпълнителния процес (вж. Определение No 143 от 26.02.2010 г. на ВКС по ч. гр. д. No 689/2009 г.; Определение No 1015 от 25.09.2009 г. на Пловдивски апелативен съд по ч. гр. д. No 904/2009 г.; Определение No 263 от 14.04.2010 г. на Добрички окръжен съд по в. гр. д. No 306/2010 г., Г.О.; Определение No 1375 от 15.10.2009 г. на Софийски апелативен съд по ч. гр. д. No 2413/2009 г.). Остава редът за ангажиране на имуществена отговорност, установен в чл. 441 ГПК, както и дисциплинарното производство като резултат от осъществени от инспекторите от Инспектората на Министерство на правосъдието проверки по изпълнителни дела (чл. 76, ал. 1 във вр. с чл. 70, ал. 1 ЗЧСИ, чл. 372, ал. 1, т. 1 във вр. с чл. 310, ал. 1 ЗСВ). В тази връзка вж. и чл. 45 от Етичния кодекс на Камарата на частните съдебни изпълнители. С оглед факта, че бездействието на съдебния изпълнител накърнява правото да бъде поискано изпълнително действие, считам, че то може да бъде приравнено на отказ да бъде извършена нова продан – бил той изричен или мълчалив (признаване на възможността отказът на съдебния изпълнител да бъде извършен чрез конклудентни действия може да се открие в Определение No 393 от 21.10.2008 г. на ВКС по ч. гр. д. No 1437/2008 г., II Г.О., Г.К.), който съгласно чл. 435, ал. 1 във вр. с чл. 436, ал. 1 ГПК подлежи на обжалване пред окръжния съд по мястото на изпълнението.
 [8] Търсенето на дадено благо е функционална зависимост между определени стойности на цената и съответстващите им стойности на търсеното количество. В икономическата теория обратната зависимост между търсено количество и цената се нарича закон на търсенето – при спадане на цената на дадено благо търсеното количество от него нараства при равни други условия и обратно – при нарастване на цената на дадено благо търсеното количество от него намалява при равни други условия – така Статев, Ст., В. Пиримова, С. Ралева, П. Илиев. Икономика и публичен сектор. С.: Университетско издателство „Стопанство”, 2007, 94–95.
 [9] Илиев, П., Г. Генов, К. Калинков, П. Монев, Р. Калчев. Недвижимата собственост в България в условията на евроинтеграция. В.: Наука и икономика, Икономически университет – Варна, 2007, с. 95.
 [10] Съгласно изразеното в съдебната практика разбиране взискателят може да иска отлагане на обявената публична продан, стига същата да не е приключила – вж. Решение No 1186 от 06.07.1956 г.


text:
по гр. д. No 2160/1956 г., IV Г.О. на ВС, цитирано по Николаев, Хр. Изпълнително производство. Съдебна практика. С.: Сиби, 2009, с. 104.
 [11] За принципа на диспозитивното начало вж. Стамболиев, О. Принципи на гражданския процес. – Правна мисъл, 2008, No 1, 103–105; Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско..., 92–95.
 [12] При нарушаване на този принцип съдебният изпълнител върши служебно едно процесуално действие, без да има право да го извърши, и пропуска да извърши друго действие, което е длъжен да извърши служебно (да вдигне обезпечителните мерки върху имуществото на длъжника). Проведената продан и възлагането на имота са процесуално недопустими и подлежат на отмяна. Недопустимо ще е и искането на взискателя за извършване на нова продан, когато недопустимо проведената е нестанала по смисъла на коментираната новела. Длъжникът в случая често е длъжен да преглътне горчивите плодове от предвиденото с новия ГПК лимитативно изброяване както на подлежащите на обжалване действия, така и на основанията, които могат да бъдат релевирани (чл. 435, ал. 2 и 3 ГПК), на което съдилищата често стъпват в мотивите си за прекратяване на контролно-отменителните производства – вж. напр. Определение No 324 от 8.02.2012 г. на Варненски окръжен съд по в. гр. д. No 352/2012 г. и потвърждаващото го Определение No 290 от 17.04.2012 г. на Варненски апелативен съд по ч. гр. д. No 219/2012 г., в които се сочи, че обявлението за проданта, въпреки че е процесуална предпоставка за надлежното извършване на наддаването, не подлежи на самостоятелно обжалване. Като пример за отмяна на действия по проведена втора продан, без да е изрично поискана, може да послужи Решение от 23.03.2010 г. на Сливенски окръжен съд по в. гр. д. No 22/2010 г. Спирачка пред възможните опити на съдийските състави да тълкуват стеснително иначе широко формулираното основание „ненадлежно извършено наддаване” е безспорният факт на обективно несъответствие между коментираното действие и принципа на диспозитивното начало, несъмнено намиращ приложение в изпълнителния процес. Именно нарушаването на тази основна и ръководна правна норма трябва да бъде аргумент в полза на отмяната на порочните процесуални действия. Неглижирайки я, съдът би умъртвил до такава степен обвързващата ú сила, че тя би се превърнала в едно благопожелание към ръководния орган в изпълнителния процес. Ето защо считам, че следва да се отстъпи от чисто формалистичния подход, витаещ в съдебната практика, и да се предостави възможност на длъжника да обжалва на по-ранен етап действието по обявяване на последваща продан в случаите, когато това действие не е поискано от взискателя. Така процесът ще влезе по-бързо в руслото на законосъобразността.
 [13] Овластителното волеизявление на взискателя, възможността за което е предвидена в нормата на 18, ал. 1 ЗЧСИ, има за резултат пораждане на правомощия за частния съдебен изпълнител, с каквито той не разполага ex officio – в случая да определя начина на изпълнение и имуществените права на длъжника, срещу които да се насочи принудителното изпълнение. С това частният съдебен изпълнител се превръща в „деен двигател” на изпълнителното производство, като същевременно освобождава взискателя от тежестта да издирва имуществените права на длъжника, да избира изпълнителен способ и да


text:
иска предприемане на изпълнителни действия. По-подробен анализ на чл. 18 ЗЧСИ се прави от Бъзински, М., Ал. Тонев. Правомощия на частния съдебен изпълнител по чл. 18 от Закона за частните съдебни изпълнители (ЗЧСИ). – Търговско и конкурентно право, 2007, No 10, ЕПИ Online.
 [14] Анализ на факторите, влияещи върху търсенето на блага, вж. у Статев, Ст., В. Пиримова, С. Ралева, П. Илиев. Цит. съч., 98–101; по-конкретно за търсенето на недвижимите имоти вж. Илиев, П., Г. Генов, К. Калинков, П. Монев, Р. Калчев. Цит. съч., 97–99.
 [15] Така и Ставру, Ст. Вещноправна стабилност на принудителното изпълнение – https://www.challengingthelaw.com/veshtno-pravo/stabilnost-na-prinuditelnoto-izpalnenie/, ISSN: 1314-7854 (10 Април 2011).
 [16] Този извод не може да бъде разколебан и от основанието за прекратяване на изпълнителното производство, визирано в чл. 433, ал. 1, т. 5 ГПК. За да бъде прекратено принудителното изпълнение, се изисква кумулативното наличие на два юридически факта към определен момент в изпълнителното производство. Първият проблем на това прекратително основание е, че липсва формален критерий след колко по ред нестанали продани (три, четири и т.н.) може да се направи извод, че е налице невъзможност имуществото да бъде продадено. Невъзможността е релативно понятие, което в конкретния случай зависи от пазарните условия и всички фактори, оказващи влияние върху търсенето и предлагането на имущественото благо, което е било обект на неуспешните продани. Види се, властен да прави тази преценка ще бъде съдебният изпълнител. Широката формулировка „не може да бъде продадено” дава основание да се мисли, че невъзможността може да е обусловена и от процесуална забрана за принудително изпълнение – напр. длъжникът притежава единствено вещ, която е несеквестируема (чл. 444 ГПК). Вторият юридически факт – ненамирането на друго секвестируемо имущество – е също толкова хлъзгав. За да не бъде намерено едно имущество, то първо трябва да бъде потърсено от изпълнителния орган. А това става по реда на чл. 431, ал. 3 ГПК – чрез извършването на справки в регистри, съдържащи данни за имущественото състояние на длъжника. Изразът „не може да бъде намерено” (а не „не е могло да бъде намерено”) навежда на мисълта, че справките за имущественото състояние на длъжника трябва да бъдат актуални. Те обаче, освен в хипотезата на чл. 18, ал. 1 ЗЧСИ, не се правят служебно (арг. от чл. 426, ал. 4 ГПК), а трябва да бъдат поискани от взискателя. Нещо повече – освен ако няма законово основание за освобождаване от такси, последните, дължими за информацията от тези регистри, се заплащат авансово от взискателя (чл. 431, ал. 4). Stricto sensu, както непълната, така и неактуалната справка могат да бламират едно такова постановление за прекратяване и да доведат до неговата отмяна. А това е твърде лесно, при положение че действията трябва да бъдат поискани от взискателя и той е длъжен да плати таксите и разноските за тях. Другият елегантен начин е да се поиска спиране на изпълнението (чл. 432, т. 2 ГПК).
 [17] Други разлики в уредбата се откриват в скъсяването на срока между първата нестанала и втората продан от 6 месеца на 1 месец, както и в отпадането на алтернативната възможност по чл. 382, ал. 1 ГПК (отм.)


text:
взискателят да поиска да бъде обявен за купувач в изплащане на вземането му при цена, равна на оценката на вещта. За възможността имотът, обект на публична продан, да бъде възложен на взискателя вж. Сталев, Ж., А. Мингова, О. Стамболиев, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско..., с. 1072. Анализ на отменената уредба вж. в предходното, осмо издание на учебника, с. 810.
 [18] При публична продан на имущество на регистрирано по ЗДДС лице съдебният изпълнител следва да се съобразява с разпоредбата на чл. 131 ЗДДС, отчитайки обстоятелството по ал. 2, че косвеният данък се счита включен в цената на вещта. Коментар на текста вж. у Обретенова, М., Д. Митева. Производството по новия ГПК. Изпълнителното производство. С.: Сиела, 2011, 64–67.
 [19] Понастоящем оценката е акт на съдебния изпълнител, който не подлежи на обжалване (арг. от чл. 435 ГПК; в този смисъл вж. напр. Определение No 213 от 20.04.2010 г. на Варненски апелативен съд по ч. гр. д. No 212/2010 г., Г.О.; Решение No 4955 от 14.09.2011 г. на Софийски градски съд по ч. гр. д. No 11310/2011 г., Г.О., II-Б въззивен състав). Санкцията за неправомерни юридически действия от страна на съдебния изпълнител при определянето на оценката се открива в реализирането на деликтната отговорност по реда на чл. 441 ГПК. Съдът не разполага с правомощие да проверява правилността на оценката в контролно-отменителното производство, уредено в чл. 435–438 ГПК. Окръжният съд не следва да контролира и определянето на цената косвено чрез поставяне на условие същата да достигне близка до пазарната цена при наддаването, свързвайки този факт с процесуално нарушение по чл. 435, ал. 3 in fine ГПК (както напр. това се прави в Решение No 101 от 14.03.2011 г. на Пазарджишки окръжен съд по ч. гр. д. No 180/2011 г., Г.К., втори въззивен състав). Това важи и за действието на съдебния изпълнител по определяне на новата начална цена. Действия по осъществяване на контрол върху определянето на началната цена по нова продан, следваща две нестанали, може да се открият в Решение No 531 от 18.09.2012 г. на Великотърновски окръжен съд по гр. д. No 1003/2012 г. Правилно се отбелязва в Решение No 7187 от 22.12.2011 г. на Софийски градски съд по в. гр. д. No 15572/2011 г., че „начинът, по който е определена началната цена, не обхваща проверката на съда относно самото наддаване при публичната продан и възлагането на най-високата предложена цена, в какъвто обем са ограничени контролните правомощия на съда при обжалване от длъжника на постановлението за възлагане. Противното означава да се допусне длъжникът под формата на обжалване на постановлението за възлагане да обжалва на практика оценката, на която се извършва проданта, което е недопустимо.” До подобен извод се стига и в Решение от 23.03.2010 г. на Сливенски окръжен съд по гр. д. No 21/2010 г.
 [20] Справедливата пазарна стойност е най-вероятната цена, която може да бъде получена на пазара към датата на оценката при съблюдаване на определени условия, като наличието на конкурентен пазар например. Редица фактори оказват влияние върху стойността на недвижимите имоти – физически (разположение, граници и др.); социални (характеристика на населението); икономически


text:
(икономическо развитие на района и населеното място) и др. Стойността като икономическо понятие е разчетна величина на цената на конкретен обект в конкретен времеви момент в съответствие с избрания стандарт на стойността. Цената за разлика от стойността е индикатор за относителна стойност, установена за конкретен обект и обстоятелства за даден продавач и купувач; тя е сумата, която един потенциален купувач е готов да заплати. – вж. Илиев, П., Г. Генов, К. Калинков, П. Монев, Р. Калчев. Недвижимата..., 208–210.
 [21] Цитирано по Цачев, Л., Хр. Николаев. Изпълнителното производство по ГПК. Текст, коментар, съдебна практика, образци. С.: Сиби, 1994, 189–190.
 [22] Представляваща паричната сума, която в действителност се получава на пазара за вещ от същия вид през определен период от време.
 [23] Повтарят се порочните процесуални действия на органа по защитата – например с решение на окръжния съд по чл. 437, ал. 4 ГПК се отменя обжалвано по чл. 435 ГПК процесуално незаконосъобразно действие на съдебния изпълнител и последният се задължава да го извърши повторно в съответствие със закона.
 [24] И в двете системи на съдебното изпълнение се понася юридическа отговорност за подобни неправомерни действия: в държавното се реализира дисциплинарна отговорност по чл. 307 ЗСВ, имуществена и административнонаказателна отговорност по чл. 6 ЗДТ, а в системата на частното – дисциплинарна и/или имуществена отговорност на частния съдебен изпълнител (чл. 67, чл. 74, ал. 1 ЗЧСИ). ВКС настойчиво и последователно подкрепя разбирането, че дължимите такси за извършване на изпълнителни действия следва да бъдат събрани преди започването на конкретното изпълнително действие (вж. Решение No 225 от 18.06.2010 г. на ВКС по гр. д. No 362/2009 г., III Г.О.; Решение No 280 от 7.07.2010 г. на ВКС по гр. д. No 359/2009 г., IV Г.О.; Решение No 634 от 2.07.2009 г. на ВКС по гр. д. No 327/2009 г.; Решение No 517 от 28.06.2010 г. на ВКС по гр. д. No 1249/2009 г., III Г.О., Г.К.; Решение No 196 от 3.05.2012 г. на ВКС по гр. д. No 270/2012 г., IV Г.О., Г.К).
 [25] Според Д. Митева „възможността неколкократно да се „пробва” пазара остава на риск на взискателя, който ще следва да поема нови разноски за всеки опит за начално обявяване на продажба с нова оценка, налагаща и нов опис, в който тази оценка да бъде формулирана” – вж. Пунев, Бл., В. Гачев, Г. Хорозов, Д. Митева, Д. Танев, Е. Кръшкова, Е. Балевска, К. Топалов, К. Влахов, М. Златарева, М. Обретенова, М. Бобатинов, С. Кюркчиев. Граждански процесуален кодекс. Приложен коментар. Проблеми на правоприлагането. Анализ на съдебната практика. С.: ИК Труд и право, 2012, с. 969.
 [26] Остава открит въпросът, как, дали и пред кого взискателят би могъл да поиска възстановяване на пропуснатия срок, ако това се дължи на особени непредвидени обстоятелства, които не е могъл да преодолее (например природни стихии, внезапно тежко заболяване и др.). Систематичното място на нормите на чл. 64–67 ГПК, уреждащи това производство (общата част първа на ГПК), макар и чисто формалистичен, е аргумент в полза на тезата, че те намират съответно приложение и в изпълнителния процес. Това означава, че съдебният изпълнител следва


text:
да призове страните в определен ден, в който да изслуша обясненията им. Поначало това е правомощие на съда, който призовава страните в открито съдебно заседание, в каквото именно се разглежда и молбата за възстановяване на срок съгласно чл. 66, ал. 1, изречение второ ГПК. Важен момент, който следва да бъде отбелязан, е, че по този начин издаването на постановлението за прекратяване и вдигането на обезпечителните мерки ще се отместят във времето, тъй като на страната, пропуснала срока за извършване на процесуално действие, следва да се връчи съобщение за пропускането му (чл. 64, ал. 3, изр. първо ГПК). Хипотетичен вариант е производството за възстановяване на срок да се развие в рамките на контролно-отменителното производство по обжалването на постановлението за частично прекратяване на изпълнението, в което заедно с жалбата взискателят да депозира молбата за възстановяване по чл. 65, ал. 1 ГПК. Надеждата на взискателя се подхранва от разпоредбата на чл. 437, ал. 1 ГПК, според която окръжният съд може да прецени, че е необходимо събирането на доказателства и да допусне провеждане на открито съдебно заседание. Тъжното е, че според практиката на ВКС тази преценка не подлежи на контрол, така че отказът да допусне събиране на свидетелски показания и експертни заключения (и поради това непровеждането на открито съдебно заседание) не може да бъде основание за отмяна по чл. 303, ал. 1, т. 5 ГПК (така Решение No 354 от 29.09.2011 г. на ВКС по гр. д. No 476/2011 г., IV Г.О.). Обсъжданият проблем заслужава по-сериозно внимание, което настоящата бележка под линия не би могла да му отдели.
 [27] Ставру, Ст. Отказът на съдията по вписванията в практиката на Върховния касационен съд (2008-2011). С.: Фенея, 2012, с. 110 сочи, че съдебният изпълнител не дължи заплащането на такса, когато иска заличаване на наложена от него възбрана в изпълнение на задължението си по чл. 433, ал. 2 ГПК. Според цитираното от автора Определение от 20.05.2011 г. на Варненски окръжен съд по ч. гр. д. No 911/2011 г. служебно предприетото действие по силата на закона не е обвързано от внасяне на такса. В това виждане има резон, тъй като таксите в случая не са нито за сметка на длъжника, още по-малко на съдебния изпълнител, а не може да се очаква и да бъдат внасяни с охота предварително от взискателя за извършване на действие, което не е в негов интерес. Впрочем думата „служебно” навява, че действието се извършва по инициатива на органа по изпълнението, без да е налице искане от която и да е от страните, съответно и без прилагане на документ за внесени такси – процесуалното действие е дължимо директно по силата на закона. Тук проблемът не стои толкова за таксите за вдигане на възбраната, които се дължат на основание т. 10 от ТТР към ЗЧСИ, съответно чл. 37 от ТДТССГПК, колкото за таксата по чл. 2 от Тарифата за държавните такси, събирани от Агенцията по вписванията. В съдебната практика прави впечатление Определение от 25.02.2011 г. на Варненски окръжен съд по ч. гр. д. No 271/2011 г., по което държавен съдебен изпълнител обжалва отказа на съдия по


text: вписванията да извърши заличаване на вписана възбрана поради невнасянето на такса. Отказът е отменен, но, по моему, с неиздържан аргумент – извлечен от систематично тълкуване на текстовете на чл. 541 и чл. 84, т. 1 ГПК. Съдът е счел държавния съдебен изпълнител за молител в това охранително производство, който в качеството си на държавен орган е освободен от заплащане на държавна такса. Този юридически извод съвсем спокойно може да се приложи и в производството по вписването на възбрана и да се окаже, че държавното съдебно изпълнение въобще е освободено от заплащане на такси (особено като се има предвид изключението, предвидено в чл. 431, ал. 4 ГПК). Другият вид изпълнителни органи в системата на съдебното изпълнение – частните съдебни изпълнители – обаче не са държавни органи, а лица, на които държавата е възложила публичноправната функция по осъществяване на принудително изпълнение на частни притезания (чл. 2, ал. 1 ЗЧСИ). Ако подкрепим подобна теза, крайният извод е повече от ясен: за разлика от държавните съдебни изпълнители частните ще са задължени винаги да заплащат таксите, предвидени в Тарифата за държавните такси, събирани от Агенцията по вписванията. Не е за пренебрегване и друг факт, който допълнително налива масло в огъня – със завидна последователност ВКС застъпва разбирането, че частният съдебен изпълнител не е страна в производството по вписване (а значи и по заличаване) на възбрана и не е процесуално легитимиран да обжалва отказа на съдията по вписванията – вж. Определение No 178 от 29.04.2011 г. по ч. гр. д. No 161/2011 г., I Г.О. на ВКС; Определение No 86 от 08.03.2011 г. по ч. гр. д. No 56/2011 г., II Г.О. на ВКС; Определение No 215 от 26.05.2011 г. по ч. гр. д. No 103/2011 г., I Г.О. на ВКС; Определение No 260 от 07.06.2011 г. по ч. гр. д. No 41/2011 г., I Г.О. на ВКС, всичките цитирани по Ставру, Ст. Цит. съч., 512–522. Няма никаква разумна причина това да не важи и за държавните съдебни изпълнители – противното би било провеждане на излишна, вредна и необоснована демаркационна линия между държавното и частното съдебно изпълнение: държавните съдебни изпълнители ще се считат за страни в охранителното производство по смисъла на чл. 572 ГПК, а частните – не. Последните под угрозата от дисциплинарна и имуществена отговорност поради несвоевременно искане за вдигане на възбраната ще заплатят таксата от 10 лв. за заличаването ú. Искането за заличаване на възбраната, отправено до съответната служба по вписванията, е вменено от закона в тяхно задължение, но в същото време липсва правен механизъм за авансово събиране на държавната такса от взискателя; налице е и невъзможност за обжалване на отказа на съдията по вписванията. Тежестта за понасяне на разноските по изпълнението, която ляга върху взискателя съгласно чл. 79, ал. 1, т. 1 и 2 ГПК, в случая не е достатъчна, тъй като се търси реално изпълнение на конкретно парично задължение. И за да не се компрометира своевременността на заличаването на възбраната, единственият изход, види се, е възможността частните съдебни изпълнители да заплатят тази такса (т.е. да изпълнят чуждо задължение) и впоследствие да съберат


text:
вземането си по реда, предвиден в чл. 79, ал. 3 ЗЧСИ, което означава, че настоящата нормативна уредба толерира воденето на заповедни и изпълнителни производства, безвъзвратно свързани с правенето на нови разноски.
 Въпреки че съгласно Тълкувателно решение No 47 от 1.04.1965 г. по гр. д. No 23/1965 г., ОСГК на ВС с настъпването на някое от основанията, посочени в чл. 330, ал. 1, б. „а” до „е” ГПК (отм.) – чл. 433, ал. 1, т. 1-8 ГПК (нов), принудителното изпълнение се прекратява по силата на закона и от този момент отпадат наложените възбрани и запори, при което се прекратява действието им, независимо дали са вдигнати, или не, за длъжника съществува правен интерес това обстоятелство да бъде реално отразено в книгите по вписванията, респективно в партидата на недвижимия имот. Ето защо настоящият хаос трябва да бъде отстранен посредством изрична законодателна намеса.
 [28] Например Решение от 17.05.2011 г. на Кюстендилски окръжен съд по ч. гр. д. No 302/2011 г.; Решение от 21.07.2009 г. на Разградски окръжен съд по ч. гр. д. 240/2009 г.
 [29] ВКС приема, че когато e наложена възбрана върху недвижим имот, взискателят може да се позовава на относителната недействителност на извършените след възбраната разпореждания в изпълнителното производство (и само в него), като има субективното право да се удовлетвори от недвижимия имот, независимо в чий патримониум се намира той – вж. напр. Определение No 97 от 2.02.2012 г. на ВКС по ч. гр. д. No 693/2011 г., IV Г.О., Г.К. По същия начин стоят нещата и със запора на движима вещ, но съдебният изпълнител може да извърши опис на последната само ако тя се намира във владение на длъжника – вж. в този смисъл напр. Решение от 7.11.2007 г. на Софийски окръжен съд по гр. д. No 1073/2007 г. Ако вещта обаче е предадена на третото лице, взискателят не може да се удовлетвори от нея, докато по съдебен ред не се установи отсъствието на някой от елементите на фактическия състав на придобивното основание по чл. 78, ал. 1 ЗС. Същият извод се прави и от проф. В. Попова на с. 1022 от деветото издание на учебника по гражданско процесуално право. Повече подробности за придобивното основание по чл. 78 ЗС вж. у Василев, Л. Българско вещно право. С.: Университетско издателство „Св. Климент Охридски”, 1995, 260–289; Ставру, Ст. Въпроси на българското вещно право. С.: Фенея, 2010, 526–565 и цитираната там литература.
 Предишна статияСелективен аборт и родителски дълг (част втора)
 Следваща статияБиошизофрения – човешкият живот като висша ценност и като вреда
 Виктория Недялкова Sun, 14 April, 2013 at 11:48
 Във връзка с темата интересен е и въпросът какви са необходимите действия на съдебният изпълнител когато проданта бъде отменена от съда. Следва ли да обяви проданта за нестанала и да се прави нова оценка или може да бъде направо насрочена нова продан при същите условия, както на отменената продан. Аз считам за правилен вторият вариант. Какво мислите?
 Делян Маринов Mon, 15 April, 2013 at 11:49
 Интересна статия, ще си позволява само една бележка. Началната цена при публична продан се формира винаги на база направената по


text:
делото оценка. По тази причина определянето на нова начална цена винаги налага изготвянето на нова оценка. Така например при оценка 100 000 лв. – – началната цена при първата продан ще е 75 000 лв. (75 % от оценката) при втора продан – 60 000 лв. ( 80 % от началната цена по първата продан). При “третата (първа)продан” трябва да направим нова оценка в противен случай ще получим същите стойности. Дали новата оценка ще бъде с или без съдействието на вещо лице това зависи от преценката на ДСИ (ЧСИ.
 Делян Маринов Mon, 15 April, 2013 at 12:00
 По втория въпрос: дали се налага изготвяне на нова оценка при при отмяна на действията на съдебния изпълнител зависи от това кои действия в конкретния случай е отменил съда. Така например при отмяна на действията на съдебния изпълнител по жалба от трето лице собственик или от длъжника, който се позовава на несеквстируемост нова оценка не може да се извърши тъй като със съдебното решение са отменени всички действия на съдебни изпълнител по насочване на изпълнението върху съответния обект в т.ч опис, оценка и продажба и не съществува възможност да се насочи изпълнението по отношение на съшия обект. В други случаи отмяната засяга само действията по извършване на проданта (напр. обявлението не е било поставено на посочените закона места или не обявен за купувач, наддавача предложил най висока цена) в този случай оценката не е засегната от отменителното решение и не е нужно повторното и изготвяне.
 Виктория Недялкова Mon, 15 April, 2013 at 14:57
 В моят случай бе отменено постановлението за възлагане поради процесуални нарушения, допуснати в хода на наддаването. ЧСИ обяви проданта за “нестанала” и определи нова по-ниска начална цена (по негово усмотрение – намалението беше с 10%).
 Румен Неков Mon, 15 April, 2013 at 16:17
 Здравейте, от мое име и от името на екипа на сайта Ви благодаря искрено за коментарите. Надявам се, че съм дал повод за една интересна и ползотворна дискусия, към каквато цел именно се стреми ChallengingTheLaw. Бих искал и аз да се “вмъкна” с мнение по поставените въпроси;)
 По отношение на хипотезата на отменена от съда продан и последващите действия на съдебния изпълнител: Формално погледнато, що се касае до последващия контрол на окръжния съд за законосъобразността на процесуалните действия на съдебния изпълнител, би следвало да говорим за отмяна на постановлението за възлагане, тъй като именно то, в качеството му на краен акт от фазата на проданта, може да се обжалва по реда на чл. 435 и следв., и то, както знаем, от изрично изброени лица и на правни основания, почиващи на принципа numerus clausus (чл. 435, ал. 3). Пороците, така както са формулирани, обаче наистина се намират в действията по извършването на проданта. Пороци може да съществуват и при проведена и нестанала продан, но поради начина на регламентиране на подлежащите на обжалване действия формално да липсва годен акт, подлежащ на обжалване – в тази връзка вж. бележка No 12. Чл. 497 ГПК употребява термина “нова продан”, но струва ми се, че не в смисъла, който е вложен в


text:
чл. 494. Чл. 494, ал. 1 изчерпателно изброява фактите, обуславящи неставането на една продан. Да бъде проданта нестанала, означава, че въобще не се е стигнало до крайния акт – постановлението за възлагане, докато при отмяната на постановлението и обявяването на проданта за недействителна по чл. 496, ал. 3 има приключила с постановление за възлагане публична продан. В хипотезата на обявена недействителност поради възлагане на имота на лице, което не е имало право да наддава, съгласно чл. 490, ал. 3 искането за извършване на нова продан не е обвързано с процесуален срок и може да бъде направено от всеки един от взискателите в производството, а началната цена не е по-ниска в сравнение с недействителната продан. Впрочем, в израза “ако постановлението за възлагането бъде отменено” ВКС включва и отмяната по чл. 303 ГПК – така напр. Решение No 689 от 30.12.2010 г. на ВКС по гр. д. No 1731/2009 г., III Г.О., Г.К.
 Господин Маринов, ще си позволя да допълня нещо и по отношение на възражението на длъжника за несеквестируемост. Не ми е известно какво становище ще възприеме ВКС по въпрос No 1 от тълкувателното решение, но забелязвам, че в практиката като че ли е изоставено едно разбиране на Върховния съд, закрепено в Решение No 30 от 18.04.1972 г. по гр. д. 22/1972 г., ОСГК на ВС, цитирам: “Нормата на чл. 339 ГПК – отм. (респективно чл. 444 ГПК – нов, бел. моя) е от публичен ред, поради което нарушението във всяко положение на изпълнителното дело прави изпълнителното производство унищожаемо, поради което имотът на длъжника се явява несеквестируем и в такъв случай той може да се позове на несеквестируемостта до приключване на изпълнителното производство независимо от това дали срокът за обжалване или за преглед на предшестващите изпълнителни действия е изтекъл”. Аргументи в обратната посока се сочат например в Определение No 513 от 20.09.2010 г. на ВКС по ч. гр. д. No 465/2010 г., IV Г.О., според което “Това разбиране не намира легална опора с оглед действащата правна уредба, тъй като законодателят е установил едноседмичен преклузивен срок за предявяване на жалбата (чл. 436, ал. 1 ГПК) ... Ирелевантен е фактът, че нормата е от публичен ред. От такъв ред са и нормите, с които се установяват срокове за извършване на действия за защита на граждански права пред съда, като именно законът сочи кога и в какъв срок може да защити правата си този длъжник, чието несеквестируемо имущество е засегнато от принудителното изпълнение”. В тази връзка не е изключено съдилищата да се ориентират към прекратяване на производствата, когато длъжникът е релевирал възражението за несеквестируемост на толкова късен етап от производството, след изтичането на преклузивния едноседмичен срок за обжалване.
 Що се касае до определянето на новата начална цена при “трета първа продан”, смятам, че не е задължително да се получат същите стойности. Справедливата пазарна стойност е определена в някакъв момент от производството, но имотът не е продаден след два опита дори и на възможно най-ниската цена за участие в проданта (75% от стойността, респективно 80% от тези 75). Не виждам пречка в дадения от Вас


text:
пример имотът да бъде изнесен например на начална цена от 50 000 лв. и тя да бъде определена, без да се прави ново определяне на пазарната стойност (нова оценка) на вещта. В противен случай определянето на нова начална цена ще представлява определяне по смисъла на чл. 485, т.е. категоризираме нормата на чл. 494, ал. 2, изр. 3 като препращаща. В същото време според чл. 39, ал. 1 УПЗНА препращане към разпоредби на същия или на друг нормативен акт се допуска по изключение в изрично определени случаи, като препращането трябва да бъде извършено по начина, визиран чл. 40, ал. 1. В случая преценката с колко да бъде намалена първоначалната цена за участие не е изначално нормативно фиксирана, както при двете нестанали продани, а се прави дискреционно от СИ. В тази връзка взех да се натъквам все по-често на съдебни изпълнители, които изготвят изрични протоколи в тази хипотеза, в стил например: “Днес, 15.04.2013 г., долуподписаният ..., като взех предвид публична продан на вещта..., проведена от – до, и публична продан, проведена от – до..., двете обявени за нестанали, и подадена от взискателя молба с вх. No ..., на основание чл. 494, ал. 2, изр. 3 разпоредих: определям нова начална цена в размер на ... Публичната продан да бъде насрочена за периода ...”
 Делян Маринов Tue, 16 April, 2013 at 17:18
 Справедливата пазарна стойност е доста променливо понятие – днес е една, утре друга. Съдебни изпълнител е длъжен да следи служебно и да назначи нова оценка, кога от данните по делото е видно, че стойността на обекта върху който се насочва изпълнението е променена (напр. установява между описа и планираната продажба е изминал дълъг период от време – поради спиране на изпълнителното производство или пък се установи че длъжника е нанесъл щети върху описния недвижим имот, които се отразяват върху стойността на обекта) Безуспешното провеждане на първа и втора продан представлява именно такова обстоятелство, тъй като очевидно липсва интерес към изложената на продан вещ. Налага се да се изготви нова оценка в която да се вземат предвид променената пазарна обстановка. И още =-съгласно чл. 468 ГПК началната цена, от която да започне наддаването при явения търг с устно наддаване или ПП, е 75 % от стойността на веща. Ако няма опредена стойност в такъв случай начална цена не би могла да се формира. Така поне мисля аз.
 За несеквстируемостта като цяло споделям изложеното по-горе, но следва да се има предвид, че все още практиката е доста противоречива. И при старата уредба имаше установени срокове но въпреки това съдилищата приемаха, че възражението за несеквестируемост може да се прави по всяко време, като че ли това становище с някои изключения се утвърди и в по новата практика.
 Румен Неков Sat, 20 April, 2013 at 00:09
 Здравейте, господин Маринов. Съгласен съм с Вас, че справедливата пазарна стойност не е константна величина. Проследявайки развитието на уредбата, обаче, ми се струва, че макар и да е крайно несправедливо, новият процесуален закон не държи толкова много на актуалността на пазарната цена на вещта, т.е. не съществува изискване тя да


text: е винаги определена към момента на продажбата. Сравнението на чл. 468, ал. 1 ГПК от 2007 г. (първоначалната му редакция дори е предвиждала началната цена да е 50 на сто от пазарната) и разпоредбата на чл. 374, изр. трето ГПК (отм.), както и процедурата по наддаването по чл. 492 ГПК (нов) и чл. 380, ал. 1 (отм.) са аргумент в тази насока. Докато по стария ГПК определената със задължително участие на вещо лице оценка е била възможно най-ниската цена, по която имотът може да бъде продаден, съответно възложен на взискателя при нестанала продан, то по новия пазарната цена може така и да не бъде достигната. Старият ГПК е поставял лимит на нестаналите продани – не повече от две; новият не поставя такова ограничение. Същевременно отмененият през 2002 г. чл. 371б в своята втора алинея е закрепвал следното процесуално правило: “Новата продажба се провежда в двуседмичен срок от искането по цена, намалена с 10 на сто в сравнение с първата. По искане на взискателя или на длъжника тя може да се извърши по нова оценка, като разноските за нея са за сметка на този, който я е поискал. Втората продажба се извършва по правилата на първата. Трета продажба не се прави.” След 2002 г. възможността страните да искат нова оценка при втората продан е отпаднала, а забележете – срокът между първата нестанала и началото на втората е увеличен на 6 месеца, отдалечавайки я достатъчно дълго от описа и оценката. Такъв текст, който да закрепва процесуално право на страните да искат нова оценка и да регламентира разпределянето на разноските за нея, de lege lata липсва. Ако трябва да се определя нова пазарна цена при третата продан с помощта на вещо лице, което, сигурно е, няма да работи ангария, разноските винаги ще са за сметка на длъжника. Ако ролята на тази нова пазарна цена е единствено да отчете предлагането на пазара (цените за участие в други публични продани, достъпни на онлайн Регистъра на КЧСИ и все още несъздадените навсякъде регистри на окръжните съдилища), това би било едно просто сравнение с другите начални цени за участие, което съдебният изпълнител може да извърши и сам, без да прилага правилото на чл. 468, ал. 1 ГПК, намалявайки така определената цена с 25%. Ето защо, ако се регистрира повишено търсене или факта, довел до нестаналата продан, индицира, че има търсене, цената може да е същата, а дори и по-висока. При добра процесуална дисциплина отстоянието между описа и оценката на вещта и началото на третата продан би било не повече от 5-6 месеца (именно колкото е било времевото разстояние между първата нестанала и начало на втора продан по стария ГПК). Вярно е, че при липса на такава дисциплина то може да се отмерва и в години. Първите три предложения de lege ferenda, които съм направил, са именно с цел осуетяването на тази възможност. А поведението на органите в практиката по принудителното изпълнение не бива да предопределя дебалансирането на интересите на срещупоставените страни в производството и да води до оскъпяване и на без това скъпия изпълнителен процес у нас.


text:
Вярно е също така, че макар и обект на продан да са непотребими вещи, те се изхабяват в процеса на използването им. Ако трябва да се прави нова оценка при третата продан, която да отчете и изменението в състоянието на вещта, то тя би следвало да бъде съпроводена от нов опис (арг. от чл. 484, ал. 1, т. 4 ГПК), тъй като трябва да се оцени фактическото й състояние. Той е свързан с нови разноски, които пак са в тежест на длъжника. Липсва обаче правно основание за повторното извършване на такова процесуално действие (повтарят се порочните действия на органа). Ето защо изход от всичко това виждам в дискрецията при преценяването на последващата начална цена, като за основа на преценката се взема цената по предходната нестанала продан и фактите, обусловили неуспешното приключване на проданта, без да се определя нова оценка, която да служи за база на нова начална цена.
 Впрочем интересен факт е, че в един от законопроектите за изменение на ГПК през 2009 г. е било включено допълнение на чл. 435, ал. 2 в края на текста в следния смисъл: “и цената на вещта или недвижимият имот, върху който е насочено изпълнението”. Тази идея е паднала в жертвоприношение на принципа за бързина в изпълнителния процес – на второ четене текстът е отпаднал...
 Що се касае до възможността вещта да бъде повредена от длъжника, известна превенция се открива в процесуалното правомощие на съдебния изпълнител да предаде управлението на друго лице (чл. 486, ал. 2; 470 ГПК).
 Правни проблеми, възникващи при осъществяването на контрола върху редовността на...


text:
Размисли по пътя към Европа » Преди Страсбург.
 Archive for the ‘Преди Страсбург.’ Category
 Правно становище за допустимост на жалба пред ЕСПЧ
 петък, октомври 1st, 2010
 Posted in Преди Страсбург. | No Comments »
 Жалба до Върх. адм. прокуратура и ...
 вторник, септември 14th, 2010
 До г-жа Пенка Стефанова
 Ръководител на Върховна админ. прокуратура – получено на 19.09.2010 г. Вх. No 912
 и заместник-главен прокурор на РБ
 Г-н Борис Велчев, главен прокурор на РБ – Регистр. с печат на ВКП на 16.09.2010 г. и вх. No 13437
 Министър на правосъдието на РБ – Рег. No 94 – Д – 208, 16.09.2010 г.
 До членовете на Висшия съдебен съвет на РБ – Регистр. индекс 94 – 00 – 931 от 16.09.2010г.
 от Димитър Николов Митев, живущ в гр. Пловдив , ул. ................................. срещу неверни твърдения, изказани от прокурор Лидия Ангелова при гледането на дело 15095/2009 г. във Върховния административен съд.
 Уважаема госпожо Стефанова!
 През 2009-та година, във връзка с отменени от Районен съд Габрово и Районен съд Карлово като незаконосъобразни наказателни постановления и ЗППАМ срещу мен, предявих искове срещу МВР София по чл. 1. от ЗОДОВ за нанесени ми имуществени и неимуществени вреди от РПУ Габрово и РПУ Карлово. На делата в Пловдивски административен съд (No 396 и 397 по описа на ПАС) се явиха двама прокурори, които участваха в делата и прецениха, че исковете ми са основателни и следва да бъдат уважени. Това е посочено в решенията на съдията, произнесъл се по двата иска.
 Исковете ми не бяха уважени от Пловдивския административен съд, поради което аз подадох касационни жалби до Върховния административен съд срещу постановените решения. Там по двете дела (15094 и 15095 по описа на ВАС) се явиха двама представители на Върховна административна прокуратура (ВАП). На първото дело (15094/2009 г.) представителят на ВАП, също както представителите на Окръжна прокуратура – Пловдив на първа инстанция заяви, че искът ми е основателен и че следва да бъде уважен. За моя голяма изненада на второто дело (15095 по описа на ВАС, гледано на 29.04.2010 г.) представителят на ВАП прокурор Лидия Ангелова заяви обратно на своите трима колеги, че искът ми е процесуално допустим, но разгледан по същество е неоснователен и не следва да бъде уважен. Не оспорвам нейното право на преценка по случая, но съм особено възмутен от нейното твърдение, че в първоинстанционния съд „Подорбно са обсъдени приложените писмени и устни доказателства” Тъй като съдът въобще не е обсъждал приложените писмени и устни доказателства (камо ли пък подробно), а на всичко отгоре е приел за казано от свидетелите обратното на онова, което те са казали, аз поисках да използвам правото си на реплика към прокурор Лидия Ангелова, но това не ми бе разрешено от председателката на тричленния състав, който гледаше делото. С думата „Свършихме” бях прекъсван както когато се опитах да отправя реплика към прокурор Лидия Ангелова, така и към процесуалния представител на МВР по делото.
 Върховният административен съд в лицето на двата тричленни състава, макар и с различни мотиви, също не уважи исковете ми и отхвърли касационните ми жалби, като не


text:
пожела да се съобрази с чл. 1 на ЗОДОВ. Предстои въпросът да се решава в Европейският съд по правата на човека в Страсбург. Аз обаче се чувствам морално задължен да Ви изпратя настоящата жалба, защото (въпреки че съдът въобще не е длъжен да се съобрази с мнението на прокуратурата) когато прокурор Лидия Ангелова твърди откровени неистини пред съда, това би трябвало да стигне до Вас като информация. А Ваше право е да решите какво ще предприемете след такава информация. Всички материали по делото, включително протокола от съдебното заседание с изказването на прокурор Лидия Ангелова, освен в архива на съда, са публикувани и могат да бъдат намерени в блога ми www.mitev.eu , категория Стари табели – ВАС – V и VІ серия.
 С уважение: ...........................................
 Пловдив, 14.09.2010 г.
 На 24.09.10 г. ми е изпратен следният формален отговор, който получих с препоръчано писмо и обратна разписка:
 Сигнал до Константин Пенчев и ....
 До г-н Константин Пенчев, председател на ВАС на РБ Вх. No 13931/03.09.2010 г.
 До г-жа Маргарита Попова, министър на правосъдието на РБ Вх. No 94-Д-208/03.09.2010 г.
 До членовете на Висшия съдебен съвет на РБ Вх. No 94-00-895/03.09.2010 г.
 До г-жа Цецка Цачева, председател на НС на РБ Вх. No ПГ-0194-Д-91/03.09.2010 г.
 До г-н Бойко Борисов, министър председател на РБ Вх. No 1126/03.09.2010 т.
 До г-н Цветан Цветанов – вицепремиер и министър на вътр. работи на РБ
 от Димитър Николов Митев, жигел на гр. Пловдив, ул.................., тел.0888/704984
 пиша Ви в качеството си на български гражданин, който е имал възможността да се сблъска с незачитането на закона от страна на съдии. След като не получих правосъдие в системата на Административния съд за мен остава единствено решение да се обърна към Европейския съд по правата на човека в Страсбург. Същевременно ми се струва, че морално съм задължен да Ви информирам за съдийските решения, които предполагам ще доведат до поредното осъждане на Република България от ЕСПЧ.
 През 2006 г. , разчитайки на чл. 141 от ЗДвП, съгласно който автомобилът ми е с безсрочна регистрация, аз отказах да изпълня подзаконов акт Наредба І – 45 на МВР от 2000 г., видоизменена от МВР по времето на тройната коалиция, с която се слага краен срок на валидност на регистрационните табели и талона на автомобила ми. Разчитах също на чл. 5 от Закона за стандартизацията /2005 г./, съгласно който стандартите в Република България се прилагат доброволно.
 На 20.09.2007 г. полицаи от РПУ Габрово ми съставиха АУАН заради старите табели.. Възражението ми срещу акта не бе уважено от началника на РПУ Габрово. Последва НП 3984/2007 за глоба и Заповед за ПАМ 3984/2007– спиране на автомобила от движение.
 Районния съд в гр. Габрово обяви с Решение No No23 от 08.02.2008 издаденото НП за незаконосъобразно. Въпреки съдебното решение началникът на РПУ Габрово отново , позовавайки се на Наредба І – 45, с писмо No 2163 от 18.03.2008 г. след уточнение, че спирането от движение е по чл. 171 буква „а” от ЗДвП (счетено е, че старите табели са техническа неизправност!!!) отказа да отмени ПАМ. Тя бе отменена от Директора на


text:
ОДП Габрово със заповед No 369/28.03.2008 г. като незаконосъобразна и противоречаща на материалния закон. Контролният талон ми беше върнат, автомобилът ми не фигурираше като спрян в масива на КАТ, т.е. заповедта на РПУ Габрово за ПАМ – спиране от движение на автомобила ми въобще не е била регистрирана в информационния масив на КАТ. Това е важно да се има предвид във връзка със следващия епизод от „сагата” управление на МПС със стари табели.
 „Въоръжен” със съдебното решение и заповедта на ОДП Габрово аз отново подкарах автомобила си след половингодишно принудително прекъсване. До 31 май 2008 г., когато ме спряха полицаи от РПУ Карлово, които ми съставиха нов АУАН „за това, че на 31.05.2008 г. около 15,50 часа ....управлява лек автомобил „Рено Трафик” с рег. No РВ 6667 К /стар образец/, което е спряно от движение, без разрешение на службата за контрол на Министерството на вътрешните работи, с което е нарушил чл. 177 /1/ т. 4 от ЗДвП” като при това категорично и арогантно отказаха да се запознаят със съдебното решение и заповедта на директора на ОДП. Иззеха талона на автомобила и контролния талон. РПУ Карлово не уважи възражението ми срещу акта, информира ме с писмо, че автомобилът ми е бил спрян от движение от 01.06.2006 г. а след това издаде и НП за управление на спрян от движение автомобил!?!
 Бях безкрайно учуден и стресиран , защото в Закона за административните нарушения и наказания (ЗАНН) е записано:
 Чл. 36.(1) Административнонаказателно производство се образува със съставяне
 на акт за установяване на извършеното административно нарушение.
 (2) Без приложен акт административнонаказателна преписка не се образува...
 Нямам съставен АУАН през 2006 г.,няма образувана административно-наказателна преписка, нямам издадена заповед за прилагане на ПАМ – спиране от движение на автомобила ми, не е изземан талона на автомобила ми, не са свалени табелите му и няма залепен стикер – спрян от движение – все нормативни изисквания за такива случаи. Всичко това прави въпросното писмо „документ в който е потвърдена неистина (лъжа) от длъжностно лице”.
 Обяснявам си случилото се по следния начин. През м. април 2008 г. аз публикувах в блога си www.mitev.eu решението на РС Габрово и Заповедта на директора на ОДП Габрово за отмяната на санкциите срещу мен като незаконосъобразни. Някъде в този период – април – май 2008 г. някой в МВР е взел мерки и без да ме уведоми за фактическото анулиране на издадената от директора на ОДП Габрово заповед е наредил в масива на КАТ автомобилът ми да бъде вписан като спрян от движение при това две години по-рано – от 01.06.2006 г.. Това е било известно на редовите полицаи актосъставители на 31 май 2008 г.. С това мога да си обясня вписаното от тях в акта „нарушение” и категоричното и арогантно отказване да се запознаят с документите от РС и ОДП Габрово, които носех за всеки случай със себе си. Нещо повече, полицаите присмехулно и уверено ми заявиха, че този път санкциите няма да бъдат отменени.
 Началникът на РПУ Карлово отказа да се съобрази със съдебното решение от габровския РС и Заповедта на


text:
директора на ОДП Габрово, не уважи възражението ми срещу съставения АУАН и издаде цитираното НП. Не ми се вярва да си е позволил подобен груб произвол на своя глава – без одобрение или препоръка от висшестоящ орган в МВР.
 РПУ Карлово не придвижи жалбата ми до РС Карлово в законния срок. След цял месец чакане се наложи в няколко телефонни разговора да подсещам началника му и така жалбата ми стигна до РС с повече от месец закъснение, което означаваше съответно по-дълго принудително неползване на автомобила ми, , а само по себе си представлява административно нарушение по смисъла на АПК и безспорен произвол.
 Районния съд в Карлово, отмени НП, издадено от началника на РПУ Карлово като НЕЗАКОНОСЪОБРАЗНО. Второто, седеммесечно принудително неползване на автомобила ми, приключи на 06.01. 2009 г. когато документите ми бяха върнати след продължителна разправия в КАТ Пловдив (началникът му първоначално каза, че ще ми бъде издадено удостоверение, с което да карам автомобила си един месец, докато си сменя табелите ), а един от неговите подчинени недвусмислено ми заяви, че вече няма да ми спират от движение автомобила, а само ще ме глобяват, защото съдът отменя глобите заради спирането от движение, а самите глоби били необжалваеми до определен размер. За разлика от Габрово тук не бе издаден документ за анулиране на мистериозното спиране на автомобила ми от движение, което уж било факт от 01.06.2006 г.
 разказах Ви случките за да придобиете представа за какви действия на МВР първоинстанционният Административен съд – Пловдив и два тричленни състава на ВАС отказаха да приложат „Чл. 1. (1) Държавата и общините отговарят за вредите, причинени на граждани и юридически лица от незаконосъобразни актове, действия или бездействия на техни органи и длъжностни лица при или по повод изпълнение на административна дейност.” на ЗОДОВ
 В съответствие с този законов текст предявих съдебни искове срещу РПУ на МВР Габрово и РПУ на МВР – Карлово за обезщетение за част от причинените ми имуществени и неимуществени вреди – Пловдивски административен съд, адм. дела 396/2009 г и 397-2009 г.
 Пловдивски административен съд в лицето на съдия Явор Колев (първоначално едното дело се гледаше от съдия Стоил Ботев, а другото от съдия Явор Колев, но в крайна сметка по двете дела се произнесе съдия Явор Колев) отхвърли исковете ми и не осъди ответника.
 Когато подавах исковете си в Пловдивския административен съд аз не хранех особени илюзии за тяхната съдба, защото знаех за решение No 6782 от 20.06.2006 г. на петчленен състав на ВАС (председател Йордан Константинов, членове Бисерка Коцева, Анна Димитрова, Маринка Чернева и Румяна Монова), с което бе отхвърлена жалбата на няколко организации срещу наредба І-45 на МВР от 2000-та година.
 В мотивите си те се позовават на Закон за движение по пътищата, чл. 140, ал. 2:
 Редът за регистриране, отчет, пускане в движение и спиране от движение на
 моторните превозни средства и ремаркета, теглени от тях, се определя с наредба на министъра на вътрешните работи, съгласувано с....”
 но са „пропуснали” да забележат, че има и
 Чл. 141. (1) За всяко регистрирано моторно превозно средство или ремарке се


text:
издава свидетелство за регистрация с безсрочна или с временна валидност по образец, утвърден от министъра на вътрешните работи,
 Като изключим някои специфични случаи за временна регистрация, огромната част от МПС в България бяха и са с безсрочна регистрация. Съдиите от ВАС игнорираха волята на законодателя – безсрочна регистрация и приеха за правомерно министърът на вътрешните работи с наредба І – 45 да може да променя закона и да слага краен срок за валидност на регистрацията на МПС.
 В тази връзка се питам – следва ли независимостта на съдиите да включва и независимост от закона? Има ли начин да се потърси реално отговорност от съдиите, игнорирали доказуемо законовия текст и постановили решение в противоречие с него? Оставям настрана икономическата абсурдност на изземването от населението на около 200 милиона лева за инвестиране в повторно регистриране на вече регистрирани автомобили. Тук не коментирам и огромните загуби, причинени от многодневните опашки пред пунктовете на КАТ и т.н.
 Същите съдии пренебрегнаха и чл. 5 на Закона за стандартизацията, постановяващ, че стандартите в РБ се прилагат доброволно и приеха за правомерно с подзаконов акт да се налага задължително ретроактивно спазване на стандарта за регистрационните табели и за вече регистрирани по стария стандарт.
 По тази причина вече не се изненадах, че постановените от посочения първоинстанционен съдия решения изобилстват от примери, които не правят чест на българското правосъдие. Така например:
 – Съдията постанови по двете дела, че искът ми трябва да бъде отхвърлен поради това, че неправилно съм посочил МВР вместо ОДП Габрово и ОДП Пловдив като ответник, независимо от това, че той е ДЛЪЖЕН служебно да следи за правилното конституиране на ответника. Какво да мисля за този съдия – че не си знае задълженията или че изпълнява поръчка?
 – Съдията е постановил решенията си по двете дела без да обсъди моите аргументи, обосноващи претенциите ми. Това е отбелязано и от прокурора от ВАП Николай Николов (вж. протокол от съдебно заседание по дело 15094, ВАС, ІІІ-то отделение, 21.04.2010 г.) , който заявява: „...съдът не е отговорил изчерпателно в мотивите си защо смята, че доказателствата представени по делото – писмени и гласни от страна на жалбоподателя, не са годни такива.”Бих добавил, че не само няма изчерпателен отговор, но просто няма въобще отговор. Смятате ли, че постановяването на решения без обсъждане на представените от ищеца доказателства е редно и законосъобразно?
 - По дело 397 съдията е записал, че свидетелите не потвърждават моите аргументи, а по дело 396 освен че е процедирал по същия начин с казаното от единия свидетел, той въобще не е коментирал казаното от другия свидетел. Видно от протоколите от съдебните заседания свидетелите потвърждават моите аргументи. Как оценявате такава практика – съдията да посочва като казано от свидетелите обратното на това, което те са казали? Аз го оценявам като съдебен произвол и безотговорност и на практика, смятам. изпълнява състава на членове от НК по създаване на документи, в които е потвърдена неистина.
 – Представих за доказателство годишни финансови отчети от касовия апарат с фискална памет. В мотивите си съдия Колев е записал абсурдното становище, че тези отчети нямат


text:
отношение към сферата ми (на едноличен търговец).!?! и съответно си е спестил изводите, които се налагат от данните в тях. Интересно ще бъде съдията да каже защо тогава данъчните органи ги изискват от мен като задължителни за едноличен търговец?
 – Съдия Колев въобще не е обсъдил в мотивите си действията на РПУ Карлово – съставяне на АУАН, изземване на талон на автомобила и контролен талон и издаване на НП за неизвършено от мен нарушение на несъществуваща санкция въпреки изискванията на ЗОДОВ да се обсъждат не само отменени като незаконосъобразни актове, но и действия и бездействия на държавните органи, . Нещо повече, той си е позволил да ми припише твърдение, че имуществените и неимуществени вреди са настъпили в резултат на отмененото НП No 1302 от 03.07.2008 г. издадено от РПУ Карлово, докато аз изрично съм посочил, че тези вреди са настъпили както от посоченото НП, така и от повторното, неоформено с документ, но фактическо, реално, спиране на автомобила ми от движение вследствие действията на РПУ Карлово. И така, свидетелите изрично потвърждават негативното отражение на действията, предприети от РПУ Карлово върху мен, аз подробно посочвам, че автомобилът ми не е бил спиран считано от 01.06.2006 г. както се твърди в АУАН, НП и заради което са иззети съответните документи, но съдия Колев заключава: „Що се отнася до твърденията за неимуществени вреди, то от разпитаните по делото свидетели М./съпруга/ и М./брат/ на ищеца не се установяват твърденията на последния за това, а именно че именно това НП е подронило чувството му за доверие в органите на властта и по – специално на МВР като правозащитен орган, формирало е усещане у него за правна и социална несигурност, причинило е безсъние...”. Освен да приема, че свидетелите и аз сме сънували посочената история. Или пък да приема, че след описаните действия на МВР доверието ми в него като правозащитен и правоналагащ орган и моята правна и социална сигурност е трябвало да се увеличат? А след това „мотивирано” решение на съдия Явор Колев съответно трябва да е нараснало неимоверно и доверието ми в съдебната система на България и съответно трябва да съм се почувствал правно и социално най-сигурният човек в света?
 след посочените решения на Пловдивския АС подадох касационни жалби по двете дела (15094 и 15095 от 2009 г. по описа на ВАС), които също не бяха уважени от два различни тричленни съдебни състава.
 Двете дела са по напълно идентични казуси, решавани са от един и същ съдия в ПАС и решенията са еднакви и с еднакви мотиви, Въпреки това по дело 15094 (относно 396 по описа на ПАС) съдийският състав с председател Пенка Иванова и членове Кремена Хараланова и Таня Куцарова, приема, че първоинстанционния съд „е постановил решение по същество на спора по недопустим иск по чл. 203, ал. 1 АПК и решението като процесуално недопустимо следва да се обезсили и производство по делото да се прекрати.”
 По другото дело 15095 съставът от ІІІ –то отделение с председател Пенка Гетова и членове Ваня Пунева и Йовка Дражева на основание чл. 221, ал. 2 от АПК, приема,


text:
че решението е правилно и го ОСТАВЯ В СИЛА.
 Така два тричленни състава от ВАС отказаха всеки по свой начин да приложат по дадения казус чл. 1 на ЗОДОВ.
 Съдия Явор Колев от ПАС с двете си еднакви решения по две еднотипни дела се оказа в странно положение. Едното му решение (1235/06.10.2009г.) е обезсилено като процесуално недопустимо, защото ”За конкретния случай съдът незаконосъобразно е приел, че наказателното постановление е административен акт и след отмяната му с влязло в сила решение е налице процесуалната предпоставка по чл. 204, ал. 1 АПК за допустимостта на иска”, а другото е прието за правилно и оставено в сила.
 Мимоходом отбелязвам грубото несъответствие с истината на записаното в мотивите на състава с председател Пенка Гетова и членове Ваня Пунева и Йовка Дражева (дело 15095), че „...подробно са обсъдени приложените писмени и устни доказателства...”. По-горе посочих пример, при който съдиите постъпват като НЕЗАВИСИМИ ОТ ЗАКОНА, тук ще отбележа, че те си позволяват да постъпват като НЕЗАВИСИМИ И ОТ ФАКТИТЕ. Защото нито по едното, нито по другото дело (както посочих вече по-горе) съдия Явор Колев не е обсъдил приложените писмени и устни доказателства, да не говорим за „подробно” обсъждане. Освен ако за обсъждане не се приема изброяването на претендираните щети в увода и повторното им изброяване (при това неточно и непълно) в края, но с определението „недоказани”. Съдейки по тези коннкретни примери аз гледам с голямо недоверие на често използваната от представители на съдебната система теза, че причината за липсата на осъдителни присъди или за ниските осъдителни присъди е в негодността на доказателствата, представяни пред съда. Очевидно в правораздаването е създадена практическа възможност и най-годните доказателства да бъда обявявани от съда за негодни, без при това да се носи каквато и да било отговорност за подобно отношение към представяните факти.
 По дело 15094 в мотивите на състава с председател Пенка Иванова и членовете Кремена Хараланова и Таня Куцарова, се съдържа становище, че „Преценявайки допустимостта и основателността на предявените искове, съдът е изложил мотиви, които противоречат на разпоредбите на чл. 204 и чл. 205 ЗОДОВ.” Задача с повишена трудност е да се намерят членове 204 и 205 на ЗОДОВ, тъй като публикувания в ДВ текст на този закон съдържа само 11 члена и няколко преходни и заключителни разпоредби.
 Предполагам, че съставът е имал предвид чл. 204 и чл. 205 на АПК, които имат отношение към разглеждания казус. Много по-съществено обаче е обстоятелството, че съдебния състав е постановил: „За конкретния случай съдът незаконосъобразно е приел, че наказателното постановление е административен акт и след отмяната му с влязло в сила решение е налице процесуалната предпоставка по чл. 204, ал. 1 АПК за допустимостта на иска.”
 По-нататък в мотивите е записано: „В правната теория няма спор, че наказателните постановления не са административни актове по определението на чл. 21 АПК. Дали съдът трябва да се опира в решенията си на „правната теория” или на законите (в т.ч. и тълкувателните решения, разбира се!) и събраните по делото доказателства е въпрос, който няма да разисквам тук и сега.
 Целият този спор е обезсмислен от


text:
чл. 1. на ЗОДОВ, в който се казва: „Държавата и общините отговарят за вредите, причинени на граждани и юридически лица от незаконосъобразни актове, действия или бездействия на техни органи и длъжностни лица при или по повод изпълнение на административна дейност.” Отмененото НП и отменената Заповед за ППАМ са актове на РПУ Габрово и за да бъде търсена обезвреда за щетите от тяхното издаване и прилагане съвсем не е нужно да се прелива от пусто в празно чрез вкарването на определението „административен”. Съдът е продължил в мотивите си: Наказателните постановления са актове, с които по административен ред се налагат предвидени в закона наказания ....”
 Тук има два съществени момента – първо, съдът е признал, че все пак НП е акт на съответния орган, представител на юридическото лице. След като признава това и след като актът е отменен като незаконосъобразен, очевидно попада в обсега на действие на чл. 1 на ЗОДОВ.
 Второ, още по съществено е посоченото от съда, че става въпрос за налагане на ПРЕДВИДЕНИ В ЗАКОНА наказания. А в ЗДвП (нито в какъвто и да било друг закон) никъде няма предвидено наказание за управление на МПС със стари табели. Нещо повече, там ясно е записано, че регистрацията на МПС е безсрочна, следователно не подлежи на пререгистрация и смяна на регистрационните му табели. Въпреки че в иска си до ПАС и в касационната си жалба съм посочил липсата на законово основание за предприетите действия на МВР, съдът въобще не е обсъдил аргументите ми в тази насока. Явно е търсен начин как да бъде прехвърлена отговорността за отхвърлянето на жалбата ми върху законодателя.
 И още един момент от тривиалните мотиви на тричленния състав по дело 15094. Там е записано: „Дейността по налагане на административните наказания по наказателните постановление не е административна (най-добре е това да го коментира сатирик!) и затова те подлежат на обжалване за законосъобразност не по реда на АПК, а пред съответния районен съд.”
 Това в случая е спазено. НП на РПУ Габрово е отменено като незаконосъобразно от Габровския РС.
 Чл. 203 ал. 1 от АПК постановява единствено че „Исковете за обезщетения за вреди, причинени на граждани или юридически лица от незаконосъобразни актове, действия или бездействия на административни органи и длъжностни лица, се разглеждат по реда на тази глава.” Пълна загадка е на какво основание съдът приема, че след като НП е обявено за незаконосъобразно от съответния районен съд, и след като в чл. 1 на ЗОДОВ е записано, че „Държавата и общините отговарят за вредите, причинени на граждани и юридически лица от незаконосъобразни актове, действия или бездействия на техни органи и длъжностни лица при или по повод изпълнение на административна дейност.” искът за обезщетение не може да се разглежда от административния съд? Та нали в чл. 1 ал. 2 на ЗОДОВ е изрично записано: „(2) Исковете по ал. 1 се разглеждат по реда, установен в Административнопроцесуалния кодекс.”. И никъде не е записано, че исковете за актове, отменени като незаконосъобразни от районен съд, не може да бъдат разглеждани от АС. Единственото условие за допустимост на жалбата е да е налице


text:
предварително отменен като незаконосъобразен съответен акт на съответен орган. Нещо повече, законодателят е предвидил да се разглеждат и искове, свързани с действия или бездействия на държавата и общините, за които няма предварително съдебно решение, което да ги обявява за незаконосъобразни. Повтарям, че въпреки това законово изискване нито първоинстанционния съдия, нито тричленния състав не са обсъдили документираните незаконосъобразни действия на РПУ – Карлово.
 бих могъл да посоча още много дефекти на решенията на двата състава на ВАС. Считам обаче, че и посоченото до тук е достатъчно да възбуди интерес у Вас за да се заинтересувате от материалите по делото и да се запознаете сами с въпросните решения и мотивите към тях. Всички материали може да бъдат проучени не само ако бъдат изискани преписките по делата, но и от блога ми www.mitev.eu, където те са публикувани за обществено сведение.
 В заключение искам да посоча някои факти, които не са между кориците на делата. За разлика от първоинстанционния съд, където в протоколите е отразено началото и края на гледането на съответното дело с точност до минути, в протоколите на ВАС е отразен само края на заседанието по даденото дело. Не знам дали е нормално на 29.04.2010 г., (тогава бе гледано дело 15095) съдиите да влязат в залата в 14:03 часа, моето дело да е девето по ред, да се изредят всички дела преди мен и моето дело да приключи в 14:33 часа. След изказаните становища на прокурор Лидия Ангелова и представителя на ответника Благой Иванов аз поисках да отправя реплики. Въпреки че бяха изминали едва 3-4 минути от началото на разглеждането на моето дело, председателката на състава прекъсна първите ми думи с категоричното и иронично звучащо: „Свършихме!” Опитах се с второ изречение да запитам ответника относно несъществуващото спиране на автомобила ми от 01.06.2006 г. на което се позовава РПУ Карлово, но не успях да изрека и две думи, когато отново бях прекъснат от председателката с категоричното „Свършихме!” За съжаление, за разлика от гражданските съдилища, в АС и ВАС не се прави звукозапис на заседанието. Така остават нерегистрирани съществени елементи, съдържащи информация за начина на работа на съдиите.
 Съдийското „Свършихме” за мен означаваше край на илюзията ми, че в съда се води спор между ищец и ответник и че съдът като обективен арбитър преценява на чия страна е правото. Останах с впечатление, че съдът вече е предрешил изхода на делото и затова не го интересуват никакви факти, които мога да поднеса по него.
 И още един, последен факт. В съдебното заседание на 29.04.2010 г. процесуалният представител на Министъра на вътрешните работи главен юрисконсулт Благой Иванов представи писмени бележки по делото. Когато делото бе върнато след приключването му в Пловдивския АС, посетих деловодството и получих копие от протокола на съдебното заседание и въпросните писмени бележки от името на ответника.
 За моя голяма изненада в протокола бе записано че съм казал:
 „Запознат съм с днес представените доказателства и не възразявам да се приемат.”
 Това не отговаря на истината. Нито в самото заседание, нито преди него не съм виждал въпросните доказателства – писмени бележки на процесуалния представител


text:
на министъра на вътрешните работи. Нещо повече – на 21.04.2010 г. юристът на МВР заяви:” юрк. Иванов: Оспорвам касационната жалба. Няма да представям доказателства”. Т.е. „доказателствата” под формата на писмени бележки на процесуалния представител на вътрешния министър бяха представени на второто дело и не ми беше предоставена предвидената от процедурата възможност дори един поглед да хвърля върху тях. Кой и защо си е позволил да ми припише въпросните думи като казани от мен не знам. Знам само, че това укрепва недоверието ми в българската съдебна система.
 Уважаеми госпожи и господа адресати на настоящия сигнал,
 Според мен българският съд отказа да се съобрази с фактите и да приложи законовите разпоредби по политически причини. Съдиите не бяха обективни и не се съобразиха със законовите положения защото ясно съзнават, че целият така наречен политически елит на РБ в една или друга степен е виновен за това, че българските собственици на автомобили единствени в света бяха подложени от държавата на своеобразно изнудване за да регистрират за втори път вече регистрираните си МПС.С постановените решения ВАС отново (след решение 6782 от 20.06.2006 г) застана в защита на държавния произвол. Очевидно в случая в мотивите на съдиите надделяват не законите, а съзнанието, че осъдителна присъда срещу МВР по водените от мен дела ще бъде равносилна на политически скандал с непредвидими последици. При демонстрираната от административните съдии зависимост от изпълнителната власт, за мен не остава друга възможност да защитя правата си, освен да прибягна до процедурата в ЕСПЧ в Страсбург. Тъй като ми е неприятно да съдя България заради конкретни действия на конкретни виновници, направих последен опит да избягна това с изпращане на Сигнал до министъра на вътрешните работи Цветан Цветанов, в който съм посочил при какви условия с радост ще се откажа от процедурата в Страсбург. Прилагам този сигнал към настоящия сигнал до Вас за сведение и за евентуално съдействие за решаване на казуса в България.
 С уважение: ......................................................
 Приложение: Сигнал до министъра на вътрешните работи Цветан Цветанов.
 От Върховния административен съд все още отговор към 22.10.2010 г. няма. Към момента получих “отговори” от Министерството на правосъдието и от Висшия съдебен съвет. От тези отговори особено показателно е обстоятелството, че според Министерството на правосъдието със случая трябва да се зание комисията по професионална етика към Висшия съдебен съвет, а според Комисията по професионална етика те не са упълномощени да вземат отношение.
 Posted in Преди Страсбург. | 1 Comment »
 Сигнал и Жалба до Цветан Цветанов и отговори.
 четвъртък, август 19th, 2010
 Когато писах долупоместения сигнал до министъра на вътрешните работи Цв. Цветанов не бях обърнал внимание на обстоятелството, че на делото във ВАС МВР бе представлявано от юрисконсулт, упълномощен от предишния министър на вътрешните работи Михаил Миков. Без да съм сигурен, предполагам, че главен юрисконсулт Благой Иванов е “защитавал интересите на МВР”по случая съгласно линията на министъра на вътрешните работи от правителството на Станишев – Михаил Миков и не е съгласувал писмените си бележки пред ВАС с новото ръководство на МВР и министър Цветанов.
 Входящ No в МВР: До г-н Цветан Цветанов
 М – 13043 министър


text:
на вътрешните работи
 от 28.07.2010 г. на Република България.
 Входящ No в ПП “ГЕРБ” До г-н Бойко Борисов
 94-А-Я-4 министър- председател
 28.07.2010 на Република България
 и председател на партия ГЕРБ.
 от Димитър Николов Митев, живущ в град Пловдив 4002, ул.....................
 е-mail: dimitr_mitev@abv.bg , тел. 0888/704 984
 с разбиране и надежда приемам Вашия и на цялото правителство стремеж да отвоювате българската държава от мафията и да допринесете за възстановяването на реда и законността в българската държава. Като гражданин приветствам стремежа Ви да се освободите от кадри в МВР, които петнят името на институцията и с действията си погазват законите на държавата. Подкрепям призивите Ви към гражданите за помощ и съдействие на МВР в борбата с престъпността и беззаконието и си позволявам да Ви запозная със следните случаи на погазване на закони от служители на МВР с които се сблъсках лично.
 Предисторията накратко:
 Съгласно чл. 141 от Закона за движение по пътищата автомобилите в България са с безсрочна регистрация. Съгласно чл. 5 от Закона за стандартизацията в Република България стандартите се прилагат доброволно.
 В разрез с горепосочените законови положения с вътрешноведомствен подзаконов акт Наредба І- 45 на МВР, приета през 2000-та година при правителството на Иван Костов, бе въведен краен срок за валидност на предишната регистрация на автомобилите и бе наложено задължително въвеждане на новия стандарт за табелите и съответно задължителна пререгистрация под заплахата от сурови санкции. Нарушени са два закона от бивши ръководства на МВР при три последователни правителства.
 І. случай.
 Разчитайки на защитата на горепосочените законови положения аз не се подчиних на наредбата на МВР и не пререгистрирах автомобила си. На 20.09.2007 г. полицаи от РПУ Габрово ми съставиха АУАН заради старите табели на автомобила ми. Възражението ми срещу акта не бе уважено от началника на РПУ Габрово, въпреки че по закон следва да съм защитен. Последва НП 3984/2007 за глоба и Заповед за ПАМ 3984/2007– спиране на автомобила ми от движение.
 В отговор на моя жалба Районния съд в гр. Габрово обяви с Решение No No23 от 08.02.2008 издаденото НП за незаконосъобразно. Въпреки съдебното решение началникът на РПУ Габрово отново , позовавайки се на Наредба І – 45, с писмо No 2163 от 18.03.2008 г. след уточнение, че спирането от движение е по чл. 171 буква „а” от ЗДвП (счетено е, че старите табели са техническа неизправност!!!) отказа да отмени принудителната мярка спиране на автомобила от движение, поради което се наложи да се обърна към директора на ОДП в Габрово. Той със заповед No 369/28.03.2008 г. отмени и спирането на автомобила от движение като незаконосъобразно и противоречащо на материалния закон. Контролният талон ми беше върнат, автомобилът ми не фигурираше като спрян в масива на КАТ, т.е. заповедта на РПУ Габрово за ПАМ – спиране от движение на автомобила ми въобще не е била регистрирана в информационния масив на КАТ. (Случайно установих това обстоятелство когато през м. февруари 2008 г. получих обявление за решението на Районния съд и с него в ръка отидох в КАТ Пловдив да искам връщане на контролния ми талон. Беше ми отказано връщане на талона без


text:
заверен препис от съдебното решение, но по този повод разбрах, че повече от месец преди директорът на ОДП Габрово да отмени спирането от движение, автомобилът ми не фигурираше в информационния масив на КАТ като спрян от движение, нещо повече, беше ми иззет само контролния талон, а не и талона на автомобила). Това е важно да се има предвид във връзка със следващия
 ІІ. Случай.
 „Въоръжен” със съдебното решение и заповедта на ОДП Габрово аз отново подкарах автомобила си след половингодишно принудително прекъсване. До 31 май 2008 г., когато ме спряха полицаи от РПУ Карлово, които ми съставиха АУАН „за това, че на 31.05.2008 г. около 15,50 часа на РП – І – 6 при км. 265 + 608 метра до разклона за с. Куртово, обл. Пловдив управлява лек автомобил „Рено Трафик” с рег. No РВ 6667 К /стар образец/, което е спряно от движение, без разрешение на службата за контрол на Министерството на вътрешните работи, с което е нарушил чл. 177 /1/ т. 4 от ЗДвП” като при това категорично и арогантно отказаха да се запознаят със съдебното решение и заповедта за отмяна на спирането от движение. Иззеха талона на автомобила и контролния талон. Не помогна и възражението ми до РПУ Карлово. От там с писмо ми съобщиха, че автомобилът ми е бил спрян от движение от 01.06.2006 г. !?!
 В Закона за административните нарушения и наказания (ЗАНН) е записано:
 Нямам съставен АУАН през 2006 г., нямам издадена заповед за прилагане на ПАМ – спиране от движение на автомобила ми, не е изземан талона на автомобила ми, не са свалени табелите му и няма залепен стикер – спрян от движение – все нормативни изисквания за такива случаи. Въпреки всичко през 2008 г.полицаи от РПУ Карлово ми съставиха АУАН с цитирания по-горе мотив.
 Обяснявам си случилото се по следния начин. През м. април 2008 г. аз публикувах в блога си решението на РС Габрово и Заповедта на директора на ОДП Габрово за отмяната на санкциите срещу мен като незаконосъобразни. Някъде в този период – април – май 2008 г. някой в МВР е взел мерки и без да ме уведоми за фактическото анулиране на издадената от директора на ОДП Габрово заповед е наредил в масива на КАТ автомобилът ми да бъде вписан като спрян от движение при това от 01.06.2006 г.. Това е било известно на редовите полицаи актосъставители на 31 май 2008 г.. С това мога да си обясня вписаното от тях в акта „нарушение” и категоричното и арогантно отказване да се запознаят с решението на РС и заповедта на директора на ОДП Габрово, които носех за всеки случай със себе си. Нещо повече, полицаите ехидно и уверено ми заявиха, че този път санкциите няма да бъдат отменени. Останах с чувството, че пътуването ми от Пловдив към Казанлък е било засечено от КАТ и че полицаите са били подготвени предварително за срещата с мен.
 Обстоятелството, че началникът на РПУ Габрово през есента на 2007 г. издаде срещу мен НП за управление на автомобил със стари табели, а не за управление


text:
на автомобил, който е спрян от движение също потвърждава тезата ми, че вписаното в информационния масив на КАТ без законово основание спиране от движение уж от 01.06.2006 г. е било извършено в периода април-май 2008 г.
 Началникът на РПУ Карлово отказа да се съобрази (!) със съдебното решение от габровския РС и Заповедта на директора на ОДП Габрово за отмяна на заповедта за спиране от движение като незаконосъобразна и противоречаща на материалния закон и издаде НП 1302/08 от 03.07.2008 г. за глоба 100 лв. за това, че съм управлявал спряно от движение МПС. Не ми се вярва да си е позволил подобен груб произвол на своя глава – без одобрение или препоръка от висшестоящ орган в МВР. Както вече посочих били са взети съответни „мерки” и автомобилът ми вече фигурираше като спрян от движение в масива на КАТ. Подозирам че въпросната мярка срещу мен бе предприета във връзка с моя блог в интернет www.mitev.eu, в който с много публикации аз се противопоставих на единственото в света всеобщо пререгистриране на регистрирани автомобили.
 РПУ Карлово не придвижи жалбата ми до РС Карлово в законния срок. След цял месец чакане се наложи в няколко телефонни разговора да подсещам началника му и така жалбата ми стигна до РС с повече от месец закъснение, което означаваше съответно по-дълго принудително неползване на автомобила ми. Районния съд в Карлово, отмени НП, издадено от началника на РПУ Карлово като НЕЗАКОНОСЪОБРАЗНО. Второто, седеммесечно принудително неползване на автомобила ми, приключи когато документите ми бяха върнати след продължителна разправия в КАТ Пловдив (началникът му се опита да ме склони да се съглася на временно удостоверение докато все пак си сменя регистрационните табели), а един от неговите подчинени недвусмислено ми заяви, че вече няма да ми спират от движение автомобила, а само ще ме глобяват, защото съдът отменя глобите заради спирането от движение, а самите глоби били необжалваеми до определен размер. Сега отново управлявам автомобила си със старите му табели, но не разполагам с документ, с който се отменя мистериозното „спиране” на автомобила ми от движение от 1.6.2006 г.
 Тъй като Наредба І – 45 на МВР все още не е отменена, през лятото на 2009 г. ме спряха полицаи на територията на област Стара загора заради старите табели, но след като ги запознах с документите за предишните случаи, те не ми съставиха пореден акт.
 Горепосочените случаи касаят действия и незаконосъобразни актове на МВР от времето, когато Вие не сте бил министър на вътрешните работи.
 Третият случай касае поведение на служител на МВР от 2010 година, т.е. когато Вие сте министър.
 В съответствие с чл. 1 от Закона за отговорност на държавата и общините за вреди (ЗОДОВ) подадох иск за обезщетение за причинените ми имуществени и неимуществени вреди пред АС в Пловдив. Съдът не се съобрази с фактите по делото и с чл. 1 на ЗОДОВ и не ми възстанови щетите, доказано нанесени ми от неправомерните действия на Вашите служители. Последва моя касационна жалба във ВАС. Там два пъти по двете дела (15094 и 15095 по описа на ВАС за2009 г.) се


text:
яви в качеството на процесуален представител на Министъра на вътрешните работи, т.е. като Ваш представител главен юрисконсулт Благой Иванов. Прилагам копие от неговите невероятни за юрист писмени бележки до ВАС
 Видно от тези бележки г-н Иванов в разрез с изискването на ЗОДОВ защитаваше позицията, че искът ми не следва да бъде уважен. Въпреки че разполагам с две НП от началници на РПУ-та, отменени като незаконосъобразни от български съдилища и заповед от Директора на ОДП гр. Габрово за отмяна на ПАМ като незаконосъобразна и противоречаща на материалния закон.
 Освен това в разрез с фактите г-н Иванов си позволи да се позовава на несъществуваща заповед на началника на РПУ Карлово за ПАМ. Той въобще не се смущава от обстоятелството, че такава заповед не съществува, поради което съответно не ми е представена за подпис и изпълнение.
 В качеството си на Ваш процесуален представител главен юрисконсулт Б. Иванов настоява да не бъде уважен иска ми в разрез с допълнителния протокол към конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи, която е ратифицирана от Република България и където е записано в член 1. : „Всяко физическо или юридическо лице има право мирно да се ползва от своите притежания. Никой не може да бъде лишен от своите притежания освен в интерес на обществото и съгласно условията, предвидени в закона и в общите принципи на международното право”. Поради двете принудителни спирания от движение аз не можах да ползвам автомобила си повече от година.
 на Вас, разбира се, са Ви познати лъжите на престъпниците пред съдилищата с цел да избегнат наказания. В случая Вашият процесуален представител се опитва да заблуди съда по същия начин. Известно ми е , че съдът не е длъжен да се съобрази с писмените бележки на Вашия подчинен. Но се питам дали съответства на новата политика на МВР служител на министерството, при това главен юрисконсулт, да защитава позиции, противоречащи на закона , вместо да признае вината на МВР за издадените две незаконосъобразни НП, за незаконосъобразното спиране на МПС от движение от РПУ Габрово и за безпрецедентното налагане на НП за неизпълнение на несъществуваща принудителна административна мярка, както и за предприетото в случая отнемане на талона на автомобила ми и контролния талон от РПУ Карлово. Не беше ли правилно и законосъобразно след посочените факти да не възрази срещу иска ми, а да признае неговата обоснованост и да се извини за действията на съответните служители на МВР?
 И което е най-съществено – питам се, дали позицията, изразена от главен юрисконсулт Благой Иванов, е съгласувана с Вас или не? Защото ако Вие сте го упълномощил да пледира по този начин, това означава, че не само при предишни правителства, но и сега законите не са на почит в МВР. Надявам се, че това не е така и че в случая процесуалният Ви представител е действал от Ваше име без Ваше знание. Вашата реакция на настоящия сигнал ще покаже дали греша или не.
 След като ВАС се постави над законодателната власт (това там се случва не за първи път) и отказа да приложи изискването на чл. 1


text:
от ЗОДОВ като отхвърли двете ми касационни жалби, случаят вече ще се решава в Европейския съд за правата на човека в Страсбург. Държа да Ви уведомя, че ми е неприятно да съдя България и много ми се иска воденето на подобно дело в ЕСПЧ да стане ненужно, ако законността и справедливостта бъдат възстановени с политически и вътрешно-правни средства, т.е. :
 Ако Вие отмените Наредба І – 45, приета от предшествениците Ви в МВР при правителството на Иван Костов и видоизменена от правителството на тройната коалиция като НЕЗАКОНОСЪОБРАЗНА и обявите това на всеослушание чрез медиите.
 Ако МВР се извини на милионите български граждани, принудени от предишното правителство с унизителни опашки и масиран натиск в масмедиите да пререгистрират законно регистрираните си автомобили.
 Ако МВР публично обяви, че БСП и нейните съдружници във властта излъгаха българския народ, че смяната на номерата е изискване на ЕС.
 Ако МВР публично обяви загубите, които бяха нанесени на гражданите /около 200 млн. лева, отнети като разходи за пререгистрацията/ и бюджета на страната с изпълнението на Наредба І – 45. Например в периода от 01.01.2006 до 28.05.2006 г. бяха пререгистрирани 608013 автомобила при средно три денонощия чакане на опашка пред КАТ. Това прави повече от 1 800 000 загубени работни дни, а за един работен ден един зает според статистиката е произвеждал тогава 65 лв брутен вътрешен продукт. Т.е. загубен е БВП за повече от 100 млн. лева, извън загубеното време на около 150 000 души, които са чакали за първа регистрация. За корупцията, която се вихреше при „бърза регистрация без чакане на опашка”да не говорим.
 Ако бъде обяснено на българските граждани, че „социалното правителство” на БСП и сие ги принуди да плащат тройно повече за регистрация на МПС например в сравнение с таксата в Германия.
 Ако МВР публично посочи, че при наличието на текст от ЗДвП, че МПС без застраховка ГО се спира от движение, „компететнтото” правителството на Станишев се отказа от прилагането на този законов текст и реши да изпълнява изискванията на ЕС за 90 % застраховани с ГО чрез пререгистрация и смяна на номерата на автомобилите.
 Ако МВР припомни на българските граждани, че петчленен състав на ВАС в 2006 г. отказа да отмени като незаконосъобразна Наредба І – 45 въпреки категорично и противоречие с чл. 141 на ЗДвП и с чл. 5 на Закона за стандартизацията и с този си акт се постави над законодателната власт и обслужи престъпната акция на политико-икономическата върхушка,
 „Административен произвол”, „опит да бъде ловена риба в мътна вода”, „унизително и пренебрежително отношение”, „едни обикновени изнудвачи”, „тъпо решение”, „невероятен корупционен модел”, „поредната управленска дивотия”,”гавра с българските граждани”, „къде отиде социалният усет на левицата?”,”едно безумие,един тормоз, една гавра срещу стотици хиляди български граждани”, „правите /хората/ на маймуни”и т.н. и т.н.
 горецитираните определения са от изказванията на депутати от опозицията при обсъждането на предложението на независимия депутат Минчо Христов да отпадне Наредба І – 45, проведено в пленарна зала на НС на 16.03.2006 г. След това заседание случаят бе забравен. Защо всички партии изпаднаха в амнезия по този въпрос? Възможните отговори според мен