text:
Решение по Гражданско дело 684/2013г.
 гр. Троян, 27.02.2014 год.
 при секретаря М.С. и в присъствието на прокурора .......................................................... като разгледа докладваното от съдията – Ютерова гр. дело No 684 по описа на ТРС за 2013 год., за да се произнесе - съобрази:
 В.Д.Д. и И.В.Д.,*** са предявили срещу В.Д.Б. *** и И.Д.Б. *** два обективно съединени при условията на комулативност както следва: 1. конститутивен иск с правно основание чл. 87 ал. 3 ЗЗД за разваляне поради неизпълнение на договори за продажба на недвижим имот; 2. осъдителен иск за връщане на даденото по договора в размер на платената продажна цена с правно основание чл. 55 ал. 1 ЗЗД в хипотезата на връщане на даденото при отпаднало основание. В исковата си молба ищците излагат, че през 2013 г. са закупили от ответниците два недвижими имоти от землището на с. Дълбок дол, след което установили, че същите имоти преди това са продадени на трети лица през 2004 г. Излага се, че при това положение към момента на продажбата ответниците не са били собственици на процесните имоти. За установяване на обстоятелствата по исковата си молба са ангажирани писмени и гласни доказателства, в съдебно заседание ищците се явяват лично и са представлявани от адвокат Красимир Немски от ЛАК, който от името на доверителите си моли съда изцяло да уважи исковата им претенция като развали двата договора, както и ответниците да бъдат осъдени да им заплатят продажната цена в размер на 3 400 лева.
 По реда на чл. 131 от ГПК на ответниците е изпратено копие от ИМ и доказателствата. И.Б. не представя отговор и не е изразил становище по иска. Ответницата В.Б. е представила молба, с която излага, че признава иска. В с. з. не се явяват лично и не са изпратили представител.
 От приложените към делото писмени доказателства: Нотариален акт No 163 том I, рег. 1723 дело 129 от 2013г. на М.Гладкова - Нотариус рег.No 477 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 994, акт 180, том III, дело 437 от 2013 г., Нотариален акт No 94 том П, рег. 2875 дело 231 от 2013г. на М.Гладкова - Нотариус рег.No 477 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 1705, акт 58, том VI, дело 785 от 2013 г., Пълномощно рег. No 1729 от 18.04.2013 г. за подписите и рег. No 1730, том I, акт No 56 от 18.04.2013 г. за съдържанието на М.Гладкова - нотариус рег.No 477 на НК, Удостоверения за данъчна оценка с изх. No ДО001279 от 17.04.2013г. и с изх. No ДО001949 от 20.06.2013г. на Община Троян, отдел „Местни приходи", Скици No 11331 от 17.04.2013г. и No 18612 от 17.06.2013г. на СГКК- Ловеч, Нотариален акт No 86 том VII, рег. 6227 дело 984 от 2004г. на Б.Кожухаров - Нотариус рег.No 337 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 1935, акт 43, том VII,


text:
дело 1407 от 2004г., Нотариален акт No 24 том VIII, рег. 6985 дело 1105 от 2004г. на Б.Кожухаров - Нотариус рег.No 337 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 2179, акт 33, том VIII, дело 1608 от 2004 г., Удостоверение за наследници изх.No АИО3-193 от 26.02.2013 г. на Столична община, 12 Район Илинден, Разходно-оправдателни документи: - Преводно нареждане от 25.06.2013 г. на „УниКредит Булбанк" АД - Троян - за сумата от 2450 лева за закупуване на имот с кад. No 24476.536.123 и преписи от нот. дела No 129/2013 г. и No 231/2013 г. и двете на нотариус М. Гладкова с район на действие ТРС, от показанията на свидетелката по делото Л.Г.Д., съдът приема за установена следната фактическа обстановка:
 Видно от представения нотариален акт No 163 том I, рег. 1723 дело 129 от 2003 г. на М. Гладкова - Нотариус рег. No 477 на НК с район на действие района на РС - Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег. No 994, акт 180, том III, дело 437 от 2013 г. ищците В. и И. Докови са закупили от ответниците В.Б. и И.Б. недвижим имот, находящ се в с. Дълбок дол, община Троян, област Ловеч, а именно: ПОЗЕМЛЕН ИМОТ с идентификатор 24476.540.105, с адрес: с. Дълбок дол, местност „Садината", с площ 5486 кв. м, с трайно предназначение на територията: земеделска и начин на трайно ползване: нива, стар идентификатор: няма, номер по предходен план: няма, при съседни имоти с идентификатори: 24476.540.122, 24476.540.123, 24476.540.104, 24476.540.103, 24476.540.124, 24476.540.130.
 Данъчната оценка на имота съгласно удостоверение с изх. No ДО001279 от 17.04.2013 г. на Община Троян, отдел „Местни приходи" е 564.51 лева.
 За закупуване на имота ищците са заплатили на ответниците сумата 950.00 лева.
 Установява се, че на същата дата ответниците са подписали пълномощно рег. No 1729 от 18.04.2013 г. за подписите и рег. No 1730, том I, акт No 56 от 18.04.2013 г. за съдържанието на М. Гладкова нотариус рег.No 477 на НК, с което са упълномощили ищците, заедно и по отделно да подпишат нотариален акт, с който при условията на чл. 38 от ЗЗД придобие собствеността на недвижими имоти, между които Нива от 8.000 дка в местност „ШАЛА КОПЕЛЕ", имот No 536123 .
 С нотариален акт No 94 том II, рег. 2875 дело 231 от 2013 г. на М. Гладкова - Нотариус рег. No 477 на НК с район на действие района на РС- Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 1705, акт 58, том VI, дело 785 от 2013 г. ищците са закупили от ответниците недвижим имот, находящ се в с. Дълбок дол, община Троян, област Ловеч, а именно: ПОЗЕМЛЕН ИМОТ с идентификатор 24476.536.123, с адрес: с. Дълбок дол, местност „Шала Копеле", с площ 8001 кв. м, с трайно предназначение на територията: земеделска и начин на трайно ползване: нива, стар идентификатор: няма, номер по предходен план: няма, при съседни имоти с идентификатори: 24476.537.19, 24476.536.124, 24476.536.125, 24476.714.4, 24476.714.1, 24476.536.134, 24476.536.122.
 Данъчната оценка на

type: other


text:
имота съгласно удостоверение с изх. No ДО001949 от 20.06.2013г. на Община Троян, отдел „Местни приходи" е 705.69 лева.
 За закупуване на имота в деня на сделката ищците изплатили на ответниците по банков път сумата 2 450.00 лева.
 Ищците твърдят, че след като сключили процесните договори, след разговор с Л.И.Г. от гр. София, установили, че през 2004 г. ответниците са продали двата процесни имота на баща му - И.Л.Г., б. ж. на гр. София, починал на 12.02.2013 година.
 Любомир Гьорчев е представил на ищците копия от Нотариален акт No 86 том VII, рег. 6227 дело 984 от 2004 г. на Б. Кожухаров - Нотариус рег.No 337 на НК с район на действие района на РС - Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 1935, акт 43, том дело 1407 от 2004 г., с който е прехвърлена собствеността на ПОЗЕМЛЕН ИМОТ - Нива от 8.000 дка, пета категория, местност „ШАЛА КОПЕЛЕ", имот No 536123, при граници /съседи/: No 536125 - нива на Андрей Найденов Бораджиев, No 536124 - нива на наел. на Иван Иванов Найденов, No 000080 - полски път на Община Троян, No 536122 - нива на Петър Пенчев Бояджиев, No 714001 - залесена територия на МЗГ ДЛ Троян, No 714002 - залесена територия на наел. на Васил Колев Курев и от Нотариален акт No 24 том рег. 6985 дело 1105 от 2004 г. на Б. Кожухаров - Нотариус рег. No 337 на НК с район на действие района на РС - Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 2179, акт 33, том VIII, дело 1608 от 2004 г. с който е прехвърлена собствеността на ПОЗЕМЛЕН ИМОТ - Нива от 5.486 дка, пета категория, местност „САДИНАТА", имот No 540105, при граници /съседи/: No 500083 - Полски път на Община Троян, No 540124 - нива на наел. на Илия Илиев Колев, No 540103 - нива на наел. на Иван Найденов Китин, No 540104 - нива на наел. На Трифон Иванов Топалов, No 540123 - нива на наел. на Петко Иванов Йотов, No 540122 - нива на Цочо Пенков Стоянов.
 От показанията на разпитаната свидетелка Л.Д. се установява, че ищците В. и И. Докови са купили от В. Б. имоти. В последствие се оказало, че преди тях тези имоти са закупени от друг човек от гр. София, т.е. продадени са два пъти на различни хора.
 От така изложената фактическа обстановка се налагат следните правни изводи: Съгласно разпоредбата на чл. 87, ал. 1 ЗЗД, когато длъжникът по един двустранен договор не изпълни задължението си поради причина, за която отговаря, кредиторът може да развали договора. При всички случаи, когато се касае за договор за прехвърляне, учредяване, признаване или прекратяване на вещни права, развалянето става по съдебен ред - ал. 3 на същия текст. Първият елемент от фактическия състав на чл. 87, ал. 1 ЗЗД е неизпълнението и е достатъчно да се отнася само до едно задължение. Всяка форма на неизпълнение може да бъде основание за разваляне на договора. Неизпълнението трябва да е по причина, за която длъжникът


text:
отговаря, а страната, която иска развалянето, да е изправна. Обикновено изправността се определя като изпълнение или готовност за изпълнение. В случая тези предпоставки на разпоредбата на чл. 87, ал. 1 от ЗЗД са налице. Изрично право да се развали договор за покупко-продажба на недвижим имот от купувача предвиждат разпоредбите на чл. 188 и сл. от ЗЗД, регламентиращи различни хипотези на неизпълнение на договора за покупко-продажба. Чл. 189, ал. 1 и ал. 2 от ЗЗД гласят, че ако продадената вещ принадлежи изцяло на трето лице, купувачът може да развали продажбата по реда на чл. 87 от ЗЗД. В този случай продавачът е длъжен да върне на купувача платената цена и да му заплати разноските по договора, както и необходимите и полезни разноски за вещта. С решение под No 140 от 19.05.2006 г. на ВКС по т. д. No 693/2005 г„ ТК, II о., е прието, че надлежното реализиране правото на купувача да развали договора по съдебен ред, съгласно чл. 87, ал. 3 от ЗЗД, към която норма препраща чл. 189, ал. 1 от ЗЗД, не е обусловено от допълнителни законови изисквания, след като е доказано пълното неизпълнение на задължението на продавача да прехвърли на купувача правото на собственост върху имот и че купувачът е добросъвестен. В производството по чл. 189, ал. 1 ЗЗД ищецът не следва да доказва, че е изправна страна по договора, предвид липсата на такова законово изискване.
 В конкретния случай от събраните по делото писмени доказателства се установи, че собственик на двата процесни имота, прехвърлен от ответниците на ищците с процесните договори е трето лице, с който факт ответниците са били запознати, видно от представените два нот. акт от 2004 г. Видно от съдържанието на нотариалните актове нотариусът при изслушване и удостоверяване на сделката за покупко - продажба не е отразил да са налице пречки за прехвърляне на собствеността, като пред същия е удостоверено, че именно продавачите са собственици на имота. При тези обстоятелства няма как да се вмени на ищците да са знаели, че трето лице е собственик на имотите или че има такива претенции. На следващо място при преценката на съда, следва ли да се развали сключения договор за покупко-продажба, обективиран в нотариален акт No 163 том I, рег. 1723 дело 129 от 2003 г. на М. Гладкова - Нотариус рег. No 477 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег. No 994, акт 180, том III, дело 437 от 2013 г. и нотариален акт No 94 том II, рег. 2875 дело 231 от 2013 г. на М. Гладкова - Нотариус рег. No 477 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег. No 1705, акт 58, том VI, дело 785 от 2013 г., следва да се съобрази каква е била очакваната от ищците престация срещу платената от тях цена - прехвърляне от страна на ответниците - продавачи, респ. придобиване от ищците на правото на собственост върху двата процесни недвижими имоти, предмет на


text:
договорите за покупко-продажба. Основен принцип на облигационното право е изпълнението на поетите по договор задължения и постигането на тези реални цели, които страните са преследвали със сключването на договора - чл. 87 ЗЗД. С оглед на това при спорове във връзка с неизпълнение на договорите следва да се изхожда от възможностите за тяхното изпълнение и да се допуска развалянето им в случаите, когато неизпълнението е толкова съществено, че прави невъзможно постигането на договореното. Именно за това е предвидено задължение за кредитора и при виновно неизпълнение на договора от страна на длъжника да му даде подходящ срок за изпълнение, след изтичането на който договорът да се смята за развален, /в т.см. Постановление No 3/29.03.1973 г. на Пленума на ВС/. При тези изводи ще следва исковата претенция изцяло да бъде уважена, като бъдат развалени двата процесни договора за покупко-продажба на имотите, както и да бъдат осъдени ответниците да заплатят на ищците продажната цена общо в размер на 3 400 лева и сумата 456.44 лева, представляваща нотариални разходи при изповядване на двете сделки.
 Ще следва при този изход на процеса ответниците да бъдат осъдени да заплатят солидарно на ищците сторените съдебни разноски в размер на 486 лева.
 РАЗВАЛЯ на основание чл. 87 ал. 3 от ЗЗД сключения на 18.04.2013 г. с нотариален акт No 163 том I, рег. 1723 дело 129 от 2003 г. на М. Гладкова - Нотариус рег. No 477 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег. No 994, акт 180, том III, дело 437 от 2013 г. договор за покупко-продажба, по силата на който ищците В.Д.Д., ЕГН ********** и И.В.Д., ЕГН **********, двамата с адрес:*** са закупили от ответниците В.Д.Б., ЕГН **********,*** А /съд. адрес: с. Дълбок дол, ул. „Иван Дончев” No 63, Дилян Дамянов/ и И.Д.Б., ЕГН **********,*** недвижим имот, находящ се в с. Дълбок дол, община Троян, област Ловеч, а именно: ПОЗЕМЛЕН ИМОТ с идентификатор 24476.540.105, с адрес: с. Дълбок дол, местност „Садината", с площ 5486 кв. м, с трайно предназначение на територията: земеделска и начин на трайно ползване: нива, стар идентификатор: няма, номер по предходен план: няма, при съседни имоти с идентификатори: 24476.540.122, 24476.540.123, 24476.540.104, 24476.540.103, 24476.540.124, 24476.540.130.
 РАЗВАЛЯ на основание чл. 87 ал. 3 от ЗЗД сключения на 25.06.2013 г. с нотариален акт No 94 том II, рег. 2875 дело 231 от 2013 г. на М. Гладкова - Нотариус рег. No 477 на НК с район на действие района на РС Троян, вписан в служба по вписванията - Троян с вх. рег.No 1705, акт 58, том VI, дело 785 от 2013 г. договор за покупко-продажба, по силата на който ищците В.Д.Д., ЕГН ********** и И.В.Д., ЕГН **********, двамата с адрес:*** са закупили от ответниците В.Д.Б., ЕГН **********,*** А /съд. адрес: с. Дълбок дол, ул. „Иван Дончев” No 63, Дилян Дамянов/ и И.Д.Б., ЕГН **********,*** недвижим имот, находящ се в с. Дълбок дол, община Троян, област Ловеч, а именно: ПОЗЕМЛЕН ИМОТ с идентификатор 24476.536.123, с адрес: с. Дълбок дол, местност „Шала Копеле", с площ


text:
8001 кв. м, с трайно предназначение на територията: земеделска и начин на трайно ползване: нива, стар идентификатор: няма, номер по предходен план: няма, при съседни имоти с идентификатори: 24476.537.19, 24476.536.124, 24476.536.125, 24476.714.4, 24476.714.1, 24476.536.134, 24476.536.122.
 ОСЪЖДА В.Д.Б., ЕГН **********,*** А /съд. адрес: с. Дълбок дол, ул. „Иван Дончев” No 63, Дилян Дамянов/ и И.Д.Б., ЕГН **********,*** да заплатят солидарно на В.Д.Д., ЕГН ********** и И.В.Д., ЕГН **********, двамата с адрес:*** сумата 3 400 – три хиляди и четиристотин лева, представляваща платената от ищците продажна цена общо за двата продадени имота: ПОЗЕМЛЕН ИМОТ с идентификатор 24476.540.105, с адрес: с. Дълбок дол, местност „Садината", с площ 5486 кв. м, с трайно предназначение на територията: земеделска и начин на трайно ползване: нива, стар идентификатор: няма, номер по предходен план: няма, при съседни имоти с идентификатори: 24476.540.122, 24476.540.123, 24476.540.104, 24476.540.103, 24476.540.124, 24476.540.130 и ПОЗЕМЛЕН ИМОТ с идентификатор 24476.536.123, с адрес: с. Дълбок дол, местност „Шала Копеле", с площ 8001 кв. м, с трайно предназначение на територията: земеделска и начин на трайно ползване: нива, стар идентификатор: няма, номер по предходен план: няма, при съседни имоти с идентификатори: 24476.537.19, 24476.536.124, 24476.536.125, 24476.714.4, 24476.714.1, 24476.536.134, 24476.536.122 и сумата 456.44 – четиристотин петдесет и шест лева и 44 стотинки, представляваща нотариални разходи при изповядване на двете сделки, ведно със законната лихва, считано от 03.07.2013 г. до окончателното изплащане на кумата, както и 486.00 – четиристотин и осемдесет и шест лева сторени съдебно-деловодни разноски.


text:
Сдружение за оптимизиране на правосъдието и администрацията, СОПА: ОУП на Варна: Жалба-сигнал до Комисията за защита от дискриминация
 ОУП на Варна: Жалба-сигнал до Комисията за защита от дискриминация
 Жалба-сигнал до КЗД от 10.09.2012 г. (вх.No 30-20-369 от 24.09.2012г.)
 Отговор от КЗД от 25.10.2012 г.
 Административно дело 11118 /2012 г. на АССГ
 Жалба от 05.11.2012 г. до АССГ с приложени:
 Жалба-сигнал до КЗД от 10.09.2012 г.
 Протокол от 21.08.2012 г. от заседание на НЕСУТРП при МРРБ за разглеждане на ОУП
 Уточняваща молба от 13.12.2012 г.
 Уточняваща молба от 10.01.2013 г.
 Определение No 1929 от 10.01.2013 г. на АССГ
 Молба от 15.01.2013 г.
 Определение от 15.01.2013 г. на АССГ
 Определение No 1929 от 14.02.2013 г. на АССГ
 Частна жалба от КЗД
 Писмени бележки от КЗД
 Определение No 7226 от 28.05.2013г. по адм. дело No 6574 /2013г. на ВАС
 Преписка No 200 /2013 г. на КЗД, петчленен разширен състав по множествена дискриминация (образувана по силата на определение No 1929/14.02.2013г. по адм. дело No 11118/2012г. на АССГ)
 Писмо от 17.07.2013 г. с указания от КЗД
 Уточняваща молба от 26.07.2013г.
 Писмо изх.No РД13016851ВН_001ВН от 26.07.2013г. със становище на кмета на община Варна Иван Портних
 Становище от 08.11.2013г. от арх. Калина Павлова
 Доклад заключение от 21.12.2013 г. от Атанас Мусорлиев, докладчик по преписка 200 /2013г. на КЗД
 Уведомление за призоваване за заседанието на КЗД на 22.01.2014г. от 15,00 часа
 КАРТА от 31.10.2009г. с означени територии с необосновано проектирани или променяни зони с предположението, че предназначението на имотите е променяно срещу заплащане [JPG, 11908K]
 Протокол от заседанието на 22.01.2014г.
 Протокол от заседанието на 03.04.2014г.
 Писмо от 08.04.2014г. от КЗД с искане за уточнения
 Протокол от заседанието на 18.06.2014г.
 Писмо изх.No 3713 от 07.07.2014г. от КЗД с указания към Община Варна
 Писмо отговор от 18.07.2014г. от арх. В. Бузев, директор дирекция АГУП (съгласно заповед от 02.07.2014г.)
 Писмо от 08.08.2014г. от КЗД с указание кметът да представи ОУП, ПУП за МГ и директивните план-схеми
 Писмо от 28.08.2014г. от арх. Пл. Друмев, директор дирекция АГУП при Община Варна
 Писмо от 29.08.2014г. с молба за удължаване на срока за представяне на документацията
 Протокол от заседанието на 01.10.2014г. - отлага преписката за 27.11.2014г., четвъртък, от 15,00 часа
 Доклад вх. No 12-11-1031/25.11.2014г. от докладчика по преписката Атанас Мусорлиев, с който се иска отлагане поради заболяване на членове на състава. Документът е след резолюция на гл. секретар и председателя на КЗД
 Протокол от заседанието на 11.03.2015г. - преписката е обявена за решаване в 14 дневен срок (!)
 (Съгласно чл.63 ал.3 от ЗЗДискр., решението се произнася не по-късно от 14 дни след заседанието!)
 Решение No 169 от 29.05.2017г. по преписка 200 /2013г. на КЗД
 Жалба от 17.06.2017г. срещу Решение No 169 от 29.05.2017г. по преписка 200 /2013г. на КЗД
 Адм. дело 1926 /2017 г. на АдСВ, XXVI с-в Ралица Андонова, обр. 05.07.2017г., с.з. 06.03.2018г., 03.04.2018г. от 10:00ч. - отвод, VI с-в Ивета Пекова, 28.05.2018г. - 09:00ч., 20.11.2018г. - 09:00ч., XVI с-в Красимир Кипров, 29.01.2019г. - 10:00ч. >>>17.09.2019г., 12.10.2019г., 10.12.2019г., 21.01.2020г., наср. 17.03.2020г. 10:30ч.
 Разпореждане No 12706 от 19.07.2017г.
 Определение No 3059 от 07.11.2017г.
 Молба с.д.


text:
17767 от 13.11.2017г. от СОПА
 Молба с.д. 4473 от 06.03.2018г. от Тодор Митев
 Молба с.д. 4477 от 06.03.2018г. от адв. Алексадър Кашъмов
 Молба с.д. 4478 от 06.03.2018г. от СОПА с приложение
 Постановление No 8488/2017г. от 07.12.2017г. на ВОП
 Протокол от с.з. на 06.03.2018г.
 Определение No 1081 от 27.03.2018г., с което се отхвърлят всички доказателствени искания на страните
 Молба с.д. 6367 от 02.04.2018г. за отмяна на опред. No 1081/27.03.2018г., уточнения по доказ. искания и/или искане на отвод
 Молба с.д. 6371 от 02.04.2018г. от арх. Калина Митева
 Молба с.д. 6374 от 02.04.2018г. от Тодор Митев - писмени бележки за с.з. на 03.04.2018г.
 Протокол от с.з. на 03.04.2018г. - отвод на съдия Ралица Андонова
 Молба с.д. 7158 от 16.04.2018г. от СОПА относно: 1. Уточнение на искането на СОПА до съда. 2. Искане съдът да уточни дали делото ще започне отначало. 3. Евентуална отмяна на определение No 1081 от 27.03.2018г. и ново произнасяне по всички доказателствени искания или алтернативно искане на отвод.
 Молба с.д. 7534 от 20.04.2018г. за определяне на срок при бавност
 Определение от 08.05.2018г. по адм.дело No 14 на ВАС, с което се отхвърля молбата за бавност от 20.04.2018г.
 Молба с.д. 9294 от 21.05.2018г. за определяне на срок при бавност заради непроизнасянето на ВАС по исканията в предходната молба за бавност от 20.04.2019г.
 Определение No 70 от 24.09.2019г. на ВАС - отхвърля Молбата за определяне на срок при бавност от 21.05.2018г. (вх.No 8903 от 28.05.2018г. по описа на ВАС)
 Определение No 1678 от 25.05.2018г.
 Молба рег.No с.д. 9727 от 29.05.2018г. относно допълване на определението от 25.05.2018г. и уведомяване на прокурора
 Определение No 1955 от 25.06.2018г., с което се оставя без уважение молбата от 29.05.2018г.
 Частна жалба от 24.07.2018г. срещу определение No 1955 от 25.06.2018г. и No 1678 от 25.05.2018г. на АдСВ
 Адм. дело 5728 /2018 г. на ВАС, пето отделение
 Определение No 6443 от 16.05.11.2018 г. на ВАС
 Адм. дело 10500 /2018 г. на ВАС, пето отделение
 Определение No 11134 от 20.09.11.2018 г. на ВАС
 Адм. дело 1926 /2017 г. на АдСВ, XVI с-в, Красимир Кипров
 Молба от 19.11.2018г. от адвокат Кашъмов със становище и доказателствени искания за с.з. на 20.11.2018г.
 Протокол от с.з. на 20.11.2018г. по адм. дело 1926 /2017г.
 Съдебно удостоверение изх.No 5146 от 23.11.2018г., представено за изпълнение с придр. писмо вх.No 41 /29.11.2018г.
 Писмо-отговор с.д. 21971 от 19.12.2018г. от „ТПО Варна ЦППБО“ ЕООД в изпълнение на съдебното удостоверение
 Молба с.д. 20703 от 28.11.2018г. от СОПА за допълване на протокола от с.з. на 20.11.2018г.
 Определение No 11690 от 03.12.2018г. по молба на Тодор Митев
 Определение No 11691 от 03.12.2018г. по молба с.д. 20703 от 28.11.2018г. от СОПА
 Молба с.д. 20783 от 29.11.2018г. от СОПА за определяне на срок при бавност относно непроизнасяне по доказателствени искания
 Становище от 03.12.2018г. на съдия Красимир Кипров по чл. 255 ал.2 от ГПК по молба с.д. 20783 от 29.11.2018г. на СОПА
 Искане с.д. 21329 от 07.12.2018г. от СОПА, СНЦ „ОГС“, Тодор Митев и арх. Калина Митева относно:
 1. Запазване на звукозаписа от с.з. на 20.11.2018г. до влизането в сила на решението по делото, на осн.


text:
чл.151 ал.5 от ГПК.
 2. Отмяна на определения No 11690 и 11691 от 03.12.2018г., с които са отхвърлени исканията за поправки и допълване на протокола от с.з. на 20.11.2018г. и призоваване на страните за изслушване на звукозаписа и обясненията на секретаря.
 3. Отмяна или изменение на всички определения, с които съдия Ралица Андонова и съдия Красимир Кипров са отхвърляли доказателствени искания и ново произнасяне по отхвърлените искания, независимо от кого и кога точно са депозирани.
 4. Извинение от съдия Красимир Кипров за обидни определения към страните.
 Разпореждане No 18339 /10.12.2018г. - съдът постановява: „Звукозаписът да се запази до влизане на решението в сила. Останалите искания с изключение на това по т.4, което е лишено от нормативно основание, подлежат на разглеждане в открито съдебно заседание с участието на противните страни“.
 Молба с.д. 21746 от 14.12.2018г. от СОПА, СНЦ „ОГС“, Тодор Митев и арх. Калина Митева за определяне на срок при бавност относно непроизнасяне по искания за поправки в протокола и по доказателствата.
 Становище от 18.12.2018г. на съдия Красимир Кипров по чл. 255 ал.2 от ГПК по молба с.д. 21746 от 14.12.2018г.
 Молба с.д. 21880 от 18.12.2018г. от вещото лице да бъде заменено с друго
 Молба от 28.12.2018г. относно запознаване на ответника и произнасяне на съда по доказателствените ни искания преди о.с.з. на 29.01.2019г., за да не се бави производството по делото
 Протокол от с.з. на 29.01.2019г. по адм. дело 1926 /2017г.
 Молба с.д. 4217 от 08.03.2019г. относно задължаване на дружеството - проектант на ОУП на община Варна „ТПО Варна ЦППБО“ да представи копие от неунищожените договори за изработване ведно с изработените директивни план схеми (ДПС), а за унищожените договори – копие от съответните протоколи за унищожаване на архивни документи с изтекъл срок на съхранение
 Молба с.д. 4218 от 08.03.2019г. за задължаване на ответника да попълни преписката, като я представи в цялост и в четлив вид
 Молба с.д. 14205 от 24.09.2019г. от Тодор Митев
 Протокол от с.з. на 12.11.2019г.
 Молба от 13.11.2019г. от СОПА за издаване на съдебно удостоверение
 Разпореждане No 15135 /15.11.2019г.: „Молбата е неоснователна - съдебното удостоверение се издава за събиране на доказателства и установяване на факти от съществото на делото, а не за подпомагане на страните в правната им подготовка.“
 Молба от 20.11.2019г. от СОПА за отмяна на разпореждането, с което е отхвърлено искането за съдебно удостоверение
 Разпореждане No 15481 /22.11.2019г.: „Молбата е неоснователна - чл.37 от Наредбата няма отношение към чл.198 от ГПК.“
 Молба от 29.11.2019г. от СОПА относно проверка на освободените вещи лица, налагането на глоби на отказалите да дадат заключение без уважителни причини или изключването им от съответния списък при трайна нефункционалност
 Протокол от с.з. на 21.01.2020г. от 10:00 часа
 Заявление вх.No ДУ-17-9907-9 от 03.07.2017 г. до Областния управител на област Варна относно участието му при изготвянето на решението по преписка No 200 от 2013г. на КЗД с предмет масова дискриминация спрямо собственици на имоти от дружеството-проектант на ОУП на община Варна
 Решение No ДУ-17-7710-17 от 05.07.2017г. за предоставяне на исканата информация
 Свързани документи - акция 2017г. за раздвижване на преписка 200 /2013г.
 СОПА „брули държавата“


text:
заради кмета, ОУП на Варна и ТИМ
 На прицел са Комисията за защита от дискриминация (КЗД) и нейният шеф
 Молба вх.No от 20.04.2017г. до председателя на КЗД Ана Джумалиева / Страшимирова за посочване на причините да няма решение по преписка 200 /2013г. на КЗД за ОУП на община Варна, обявена за решаване на 11.03.2015г.
 Заявление по ЗДОИ вх.No 14-30-98 от 15.05.2017г. до председателя на КЗД Ана Джумалиева / Страшимирова за информация относно съдбата на преписка 200 /2013г. на КЗД
 Заявление по ЗДОИ вх.No 63-00-80 от 18.05.2017г. до президента на РБ Румен Радев за информация относно контрола върху работата на назначените от президента членове на КЗД, включително работата по преписка 200 /2013г. на КЗД за ОУП на община Варна
 Заявление по ЗДОИ вх.No ЗДОИ-17-5 от 19.05.2017г. до председателя на НС Димитър Главчев за информация относно контрола върху работата на избраните от НС членове на КЗД, включително работата по преписка 200 /2013г. на КЗД за ОУП на община Варна
 Искане от 19.05.2017г. от СОПА до председателя на КЗД Ана Джумалиева / Страшимирова (по реда на чл.256 от АПК във връзка с чл.63 ал.3 и чл.64 от Закона за защита от дискриминация) за постановяване в 14-дневен срок на решение по преписка 200 /2013г. на КЗД за ОУП на община Варна, обявена за решаване на 11.03.2015г.
 Жалба-сигнал от 22.05.2017г. до СГП от СОПА срещу КЗД (получена на 26.05.2017г., входирана на 31.05.2017г., образувана прокурорска преписка No 15619/2017г. по описа на СГП) за бавене на преписка 200 /2013г. на КЗД, обявена за решаване на 11.03.2015г., в полза на проектанта „ТПО Варна ЦППБО“ ООД и „групировката ТИМ“
 Постановление на СГП от 12.06.2017г., с което част от материалите са изпратени на ВОП за преценка на действията на длъжностни лица при Община Варна
 Постановление на ВОП от 07.12.2017г.
 Жалба-сигнал от 28.05.2017г. от СОПА до КЗД срещу KЗД за дискриминация от КЗД при защитата на лицата, засегнати от ОУП на община Варна и спрямо подателите на жалба-сигнал вх.No 30-20-369 от 24.09.2012г.
 Преглеждания общо: 4630
 Публикувано на 22.09.2012 - 01:07:14


text:
ПРИЛОЖНО ПОЛЕ НА ВОДЕНЕТО НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО | грамада
 ПРИЛОЖНО ПОЛЕ НА ВОДЕНЕТО НА ЧУЖДА РАБОТА БЕЗ ВЪЗЛАГАНЕ СПОРЕД БЪЛГАРСКОТО ОБЛИГАЦИОННО ПРАВО*
 I. Кратки исторически бележки.
 Институтът на negotiorum gestio е оригинално творение на класическото римско право[1]. Изглежда, житейският случай (occasio legis), дал повод за неговото уреждането в Римската империя, била ситуацията, в която е била надвиснала някаква опасност за отсъстващо лице (dominus negotii) да претърпи вреди, при което някой друг, обикновено приятел или съсед (negotiorum gestor), се намесвал в чуждите дела, за да защити интересите на неприсъстващия (срв. D. 3.5.1). Тъй като опасността от увреждане на тези интереси можела да бъде най-разнообразна, приложното поле на гестията в Рим, по всичко личи, е било доста широко[2]. Известни са напр. следните случаи[3]: negotiorum gestor се явява ответник in litem по иск срещу dominus negotii (D. 5.1.74.2; D. 3.5.30.2; D. 3.5.30.7; D. 3.5.40), изпълнява чужд дълг (D. 3.5.42; С. 2.18.12), поръчителства за чуждо задължение (D. 3.5.45 pr. in fine и 1), събира чуждо вземане (D. 3.5.22), купува вещи за другиго (D. 3.5.21) и т. н.
 Античният институт е достигнал до нас чрез сборника на Юстиниан (D. 3.5). Оттам е преминал в големите европейските граждански кодификации от XVIII и XIX в., и то без съществени изменения. От чл. 1372 и сл. от Code civil (C. civ.) des Français от 1804 г. посредством чл. 1140 и сл. от codice civile (CC) italiano от 1865 г. (отм.) воденето на чужда работа без възлагане прониква и в следосвобожденското българско гражданско право: чл. 45 и сл. от Закона за задълженията и договорите (ЗЗД) от 1892 г. (отм.). При съставянето на съвременното облигационно право нашият законодател, отчитайки достиженията на континенталната цивилистика от средата на XX в. и най-вече модерния за времето си италиански CC от 1942 г. (срв. чл. 2028 и сл. от с. к.), е уредил гестията в чл. 60 и сл. ЗЗД от 1951 г. Хипотезисът на чл. 60, ал. 1, съдържащ предпоставките за възникването на задължението на управителя, въвежда предмета на гестията твърде лаконично и поради това доста широко: „Който предприеме управлението на работа, за която знае, че е чужда...“
 II. Предмет и план на изследването.
 Настоящето съчинение има скромната задача да очертае приложното поле на воденето на чужда работа без възлагане според българското облигационно право в следния ход: Първо се обосновава тезата, че управителят следва да извърша само законосъобразни, но не и неправомерни и неморални, действия в чужд интерес (т. III). После се взема становище по предварителния въпрос за делението на правомерните юридически факти – действия на „фактически“ и „правни“ (т. IV); след това се застъпва становището, че гестията е допустима и при двата вида актове (т. V). В зависимост от фактическото или юридическото естество на работата гесторът би могъл да я поеме и завърши самостоятелно, както и да възложи това на трето лице посредством институтите на „косвеното“ и прякото представителство (т. VI). Според от избрания способ („от свое“ или „от чуждо име“) за водене на работата на управителя бива, или не, позволено да извършва формални действия (т.


text:
VII). В тази връзка се поставя и проблемът за воденето на чужд процес без овластяване (т. VIII). Negotiorum gestio обикновено има за предмет актове по управление на чуждата работа; разпоредителните актове от чуждо име са допустими, но по изключение (т. IX). Разглежда се възможността negotiorum gestor да извърши действия, насочени към запазване на здравето на dominus negotii (т. X). По-нататък се изтъква, че самото водене на работата е мислимо да се състои от еднократни или продължителни действия (т. XI); като е отворен въпросът за бездействията (т. XII). В края е дадено обобщение на по-важните изводи (т. XIII).
 III. Правомерни, неправомерни и неморални действия.
 1. Правомерни и противоправни действия.
 Преди всичко, в приложното поле на гестията влизат правомерни действия в чужд интерес – арг. от чл. 60, ал. 1 ab initio. Облигационното право (чл. 60-62) допуска едностранната, непринудена и доброволна намеса в чужда правна сфера само ако е законосъобразна (така и р. No 219/04.02.2014 г. по т. д. No 871/2012 г., I т. о.[4]). Не би могло някой да се интервенира в чужд патримониум, когато отделното поемане на чуждите работи би представлявало едно неправомерно действие (срв. и чл. 13, ал. 2 Наказателния кодекс (НК), дори засегнатото лице да има интерес от такова начинание[5]. Ето защо, напр., ако някой, който е осакатен до невъзможност да живее, бъде умъртвен от другиго в негов интерес, действията на последното лице остават неправомерни (арг. от чл. 115 НК; срв. и чл. 127, ал. 1 от с. к.) и не може да бъдат оправдани посредством negotiorum gestio.
 Тъй като самото предприемане на чуждата работа от управителя като вид юридически факт на гражданското право по същината си е едно правомерно човешко действие, което е съобразено с диспозицията на правната норма (юридическа постъпка[6]), няма как отделните действия, чрез които се извършва работата, да бъдат противоправни, т. е. да бъдат в разногласие с диспозицията на правната норма. Друг, допълнителен аргумент в преимущество на това твърдение се явява обстоятелството, че ако гесторът е извършвал правни сделки с оглед на поемането и воденето на чуждата работа (чл. 61, ал. 1, пр. I и II), на общо основание за тях важат изискванията за валидност по чл. 26 и сл. В този случай, безспорно, действията на negotiorum gestor не трябва да нарушават постановленията на императивните правни норми (чл. 26, ал. 1 ab initio).
 Опора в полза на становището, че неправомерните актове са извън приложното поле на negotiorum gestio, би могла да се извлече и от чл. 62: Dominus negotii не би могъл да одобри водената работа, когато тя е била противна на закона, защото ратификацията е едностранна сделка, за която важат изискванията за действителност на договорите (арг. от чл. 44, във вр. с чл. 26, ал. 1, пр. I). Този тезис може да се илюстрира по следния начин[7]: D., член на престъпна група, е болен и поради това не може да участва в запланирано престъпление. За негова сметка с това се захваща приятелят му (G.). D. не може да претендира откраднатото „от негово име“ или „за негова сметка“ от G. по чл. 60, ал.


text:
2, във вр. с чл. 284, ал. 2, както и G. не разполага с вземане нито по чл. 61, нито по чл. 62 спрямо D. за разноските, претърпени при извършването на престъплението. Възможно е да се разсъждава, че в случая одобрението на господаря на работа би било нищожно, но на друго основание – невъзможен предмет – чл. 26, ал. 2 ab initio. Съгласно мотивите по т. 1. на Т. р. No 4/07.07.2010 г. по т. д. No 4/2009 г. на ОСГК: „Доколкото разпоредбата на чл. 26, ал. 2 ЗЗД изрично предвижда като самостоятелно основание за нищожност на договорите началната невъзможност на техния предмет, това основание изключва общото основание за нищожност, предвидено в чл. 26, ал. 1 ЗЗД, а именно противоречието със закона.“
 Това тълкувание на закона не може да бъде споделено нито с оглед на случая, по който се е произнесъл касационният съд, нито с оглед на приведения по-горе пример. Първо, разпореждането с вещ извън гражданския оборот, е нищожно, защото противоречи на определена повелителна забрана – чл. 18 от Конституцията, съотв. на Закона за концесиите[8]. Второ, невъзможен предмет е налице, когато такъв изначално липсва, а в илюстрацията по-горе очевидно има предмет: откраднатите вещи, съотв. претърпените разноски при извършването на престъплението; само че такава „гестия“ не може да породи никакво правно действие, понеже е в противоречие с конкретна императивна правна норма, която се извлича от чл. 194 и сл. НК. Възражението, което би могло да ми бъде отправено, че от престъпна дейност било допустимо да възникне неоснователно обогатяване, би било неуместно. Източникът на такова облигационно отношение е самото имуществено разместване като факт на обективната действителност, който не е неправомерен[9] (иначе биха се приложили правилата на чл. 45 и сл.). Съставите на кондикциите (чл. 55)[10] и на actio de in rem verso (чл. 59) не включват субективни представи и желания нито на обогатилия се, нито на обеднелия, още по-малко пък виновни деяния.
 2. Неморални действия.
 По същите съображения следва с категоричност да се отхвърли и възможността едно лице да се намеси в чужда правна сфера qua gestor, като извърши актове, противни на добрите нрави (срв. чл. 26, ал. 1, пр. III). Смятам че това се поразбира per se[11]: воденето на чужда работа без възлагане е допустимо, доколкото е в интерес на господаря на работата, а последният не би могъл да има интерес от неморално вмешателство в правната му сфера (срв. D 3.5.1). Доводи в тази насока може да се дирят на историко-правно и сравнително-прано ниво. От една страна, negotiorum gestio е било задължение ex bona fide в римското право[12], а днес всички облигации са на добросъвестността, следователно, гестията не би могло да се предприеме в противоречие с добрите нрави. От друга страна, воденето на чужда работа без възлагане като облигационно отношение quasi ex contractu (срв. Inst. III.27; вж. и чл. 1300 C. Civ. след новелизацията) не би могло да има за предмет действие, накърняващо добрите нрави, също както не би могло да се породи неморално задължение от договор (арг. от чл. 26, ал. 2, пр. III). В крайна сметка: ‘Quid sunt leges


text:
sine moribus[?]’[13]
 Твърдението, че в приложното поле на гестията не влизат актовете, противни на добрите нрави, може да се скицира по следния начин: G. претендира пред Т., че е „управител на чужда работа“ на D. и би могъл да придобие представителна власт при условията на чл. 61, ал. 1, пр. I. След това той (G.) сключва договор с Т. от името на D., като съотношението между престациите на Т. и на (мнимо!) представлявания D. е до такава степен в ущърб на последния, че ползата за него от това съглашение е практически нулева. Подобен договор би бил нищожен на основание чл. 26, ал. 1, пр. III поради противоречие с добрите нрави и по-конкретно: нееквивалентност на престациите (константна практика на ВКС: р. No 24/09.02.2016 г. по гр. д. No 2419/2015 г., ІІІ г. о.; р. No 153/ 24.07.2015 г. по гр. д. No 3014/2014 г., III г. о.; р. No 119/22.03.2012 г. по гр. д. No 485/2011 г. I г. о., както и много други в същия смисъл). Такива неморални действия, освен че са нищожни на общо основание, не могат да обвържат доминуса, най-малкото, защото не са в негов интерес – каквато е една от предпоставките на чл. 60, ал. 1[14]. Прочее дори би било безпредметно да се поставя въпросът за репрезентативната гестия в подобни случаи, т. к. тя предполага осъществяването на фактическия състав на чл. 60, ал. 1.
 3. Excursus: Заобикаляне на закона.
 Понеже една от предпоставките при заобикалянето на закона e най-малко две сделки, всяка от които поотделно не противоречи на конкретна императивна правна норма (арг. от чл. 26, ал. 1, пр. II[15]), то поемането на чужда работа без възлагане (чл. 60, ал. 1) не може да бъде сторено agere in fraudem legis. По същността си воденето на чужда работа без възлагане не е сделка, но юридическа постъпка[16]. Дори да се приеме, че заобикалянето на закона е възможно при някои юридически постъпки или при съчетаването на юридическа постъпка и юридическо събитие[17], това отново не би могло да стане посредством гестията: Субективният елемент „обща цел“[18] или „необходимо съгласие“[19] на страните, който се извежда от чл. 26, ал. 1, пр. II, изключва приложимостта на чл. 60 и сл.: ‘dominus negotii’ и ‘negotiorum gestor’ са във връзка един с други, а negotiorum gestio е приложимо само при отрицателната предпоставка absentia domini (отсъствие на господаря на работата)[20].
 4. Крайна необходимост и неизбежна отбрана.
 Нерядко се случва с оглед на извънредните обстоятелства, при които се поема чуждата работа (срв. чл. 60, ал. 3), едно лице да действа qua gestor в ситуация на неизбежна отбрана (чл. 12 НК) или на крайна необходимост (чл. 13 НК)[21]. Причиняването на вреди от negotiorum gestio, или посягането върху блага, защитени от правото, за да бъдат запазени правните блага на dominus negotii, намиращи се в състояние на непосредствена опасност, може да бъде допустимо съгласно предпоставките, установени от наказателното право. Затова в такива ситуации действията на гестора, които иначе биха били противоправни, по силата на чл. 12 или чл. 13 НК се явяват правомерни. Христоматийният пример в това отношение е следният: с


text:
оглед на това да поправи спукана тръба или да загаси пожар в съседен имот някой (G.) може да взломи чуждата врата (на D.). Друга илюстрация: ако D. е задържан неправомерно при преминаване на границата на чужда корумпирана държава и G. заплати подкуп на длъжностното лице, за да бъде освободен D., G. може да иска обезщетение от D. за това, което е платил.
 Независимо че проникването в чуждо жилище (чл. 170 НК) или плащането на подкуп (чл. 304 НК) в нормалните случаи биха били престъпления, вследствие на изключителните обстоятелства на непосредствена опасност те се явяват правомерни актове, поради което могат да бъдат предмет и на гестия (арг. от чл. 12 и чл. 13 НК, във вр. с чл. 60-62 ЗЗД)[22]. Според едно първоинстанционно решение в Италия[23], т. к. било забранено да се плаща откуп на похитители, съдът в Торино отхвърлил иска на G. (син) по чл. 2031 (actio negotiorum gestorum contraria) от италианския CC за платеното с оглед на освобождаването на D. (баща). Струва ми се, че това разрешение буди някои възражения с оглед на чл. 54 от Codice penale (‘Stato di necessità’[24]).
 5. Правно значение.
 Очевидна е юридическата релевантност на разграничението между правомерни и неправомерни или неморални действия: Само първите може да бъдат оправдани при условията на чл. 60 и сл. Когато някой се интервенира в чужда правна сфера, извършвайки една неправда, той би могъл да носи гражданска отговорност на общо основание (чл. 45 и сл. ЗЗД; срв. и § 1035 от Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch).
 IV. Excursus: Делението на действията на правни и фактически.
 За правомерните актове, попадащи в приложното поле на воденето на чужда работа без възлагане по чл. 60 и сл., често се казва, че може да бъдат „юридически“ и „материални“[25]. Същото дихотомно разграничение на правомерните човешки действия като факти с правно значение се наблюдава в доктрината и когато се отграничават приложните полета на договорите за поръчка[26] и изработка[27]; на прякото и „косвеното“ представителство[28] и т. н. Отговарянето на въпроса, дали правните и/или фактическите действия могат да бъдат предмет на гестията, предполага преди това да се изясни съдържанието на тези понятия, т. е. да се вземе становище по дискусионния въпрос: Кои действия са правни и кои – фактически?
 Традиционно се твърди, че първите произвеждали самостоятелни юридически последици, докато обратното било при вторите, които се свеждали до действия с последици в материалния свят[29]. Проблемът е, че, от една страна, са познати много „фактически“ актове, пораждащи самостоятелен правен ефект, и въпреки това не са „правни“ действия. Напр. рисуването на картина, предмет на договор за изработка, се свързва както с правния ефект погасяване на задължението на художника (чл. 258, пр. I и чл. 261, ал. 1, във вр. с чл. 63 и сл. ЗЗД), така и с възникването на авторско право върху произведението на изобразителното изкуство (чл. 3, ал. 1, т. 5 ab initio от Закона за авторското право и сродните му права (ЗАПСП). Приведено до крайност, критикуваното становище би трябвало да приеме, че материални актове са всъщност правноирелевантните действия, т. к. само те нямат юридически ефект, свеждайки се единствено до


text:
изменения в обективния мир (напр. поканата за театър[30], благодарствената усмивка, обещанието за вярност[31] и пр.). От друга страна, „юридическите“ актове далеч не са лишени от физически последици: напр. сключването на договор може да намери отражение във воденето на преговори чрез кореспонденция, размяна и опитване на мостри, даване на заключения от специалисти и пр., докато се стигне до съставянето на документ, съдържащ клаузите му, и т. н.
 2. Разграничителен критерий.
 Всъщност, всяко външно проявление на активни съзнателни преживявания, което е включено в хипотезиса на правната норма и съобразено с диспозицията ѝ, е правно действие от гл. т. на учението за юридическите факти, защото поражда тъкмо нормативни, а не (напр., нравствени или религиозни) последици. В тази категория правомерни юридически факти се включват волеизявленията и юридическите постъпки (или т. нар. „юридически действия в т. см. на думата“)[32]. Волеизявленията съдържат субективни представи и желания, насочени към пораждане на пряко целени правни последици. Напр. договорът за продажба се сключва, за да се придобие собствеността (чл. 183 и сл.); пълномощното се дава, за да се овласти представителят (чл. 36, ал. 1) и така упълномощителят да придобие права и задължения чрез другиго (чл. 36, ал. 2). При юридическите постъпките, макар и на по-заден план и въпреки че те не съдържат „волеизявления“ (в строгия смисъл на думата), също се наблюдават субективни представи и желания касателно правните последици, свързани от правната норма с поведението на автора им[33]. Независимо в каква степен съзнанието на negotiorum gestor е отнесено към запазването на интересите на dominus negotii при поемането на чуждата робата, не може да се каже, че нему, в нормалния случай, въобще убягва мисълта да търси обезщетение за разноските, които би претърпял.
 „Чистите“ фактически действия, наистина, се ограничават до въздействие на човека в материалния свят (напр. зашиването на копче, поправянето на ел. уред, изчистването на едно помещение, манипулацията с някаква машина) и – сами по себе си – не съдържат правни последици. Те придобиват правно значение само ако се съчетаят с други, допълнителни факти[34], сред които централно място заемат активните съзнателни преживявания (т. нар. „примесени юридически действия“[35]). В последния смисъл следва да се схваща терминът „материални“ или „фактически“ действия по-долу в текста. Прочее едно най-обикновено дърворезбоване може, напр., да се квалифицира като юридическа постъпка – възникване на авторско право върху обект на приложното изкуство (чл. 3, ал. 1, т. 5, пр. II от ЗАПСП); като фактическо действие – изпълнение на задължението на изпълнителя по договор за изработка (чл. 258, пр. I и чл. 261, ал. 1, във вр. с чл. 63 и сл. ЗЗД); а също така да бъде и правноирелевантно – нанасянето на някаква фреска върху дърво.
 В обобщение: „Юридическите актове“ са тези човешки действия, при които съществено място заемат положителните психически преживявания на автора им досежно правните последици, свързани от правната норма с поведението му, било в по-близък план (както е при волеизявленията), било „зад кадър“ (каквото е положението при юридическите постъпки). „Фактически актове“ са тези човешки действия, влечащи след себе си изменения в материалния свят, при които правни последици настъпват само при съчетаването им с други, допълнителни факти.


text:
3. Правно значение.
 Ясна е практическата значимост на делението на действията на „правни“ и „фактически“: за юридическите факти, съдържащи волеизявления, се изисква дееспособност, само те могат да бъдат унищожаеми (чл. 27 и сл. ЗЗД) и да бъдат предмет на представителство (чл. 36 и сл. ЗЗД), нищо от това не важи за материалните актове; принудителното изпълнение на задълженията за фактическо действие става чрез изпълнителния процес (чл. 404 и сл. от Гражданския процесуален кодекс (ГПК), при задълженията за извършване на волеизявление е достатъчно предявяването на основателен конститутивен иск (чл. 19, ал. 3 ЗЗД, във вр. с чл. 362 и сл. ГПК); и т. н.
 По-особено е положението при юридическите постъпки и материалните актове. Относно тях не може да се даде общовалиден критерий за разграничаването им: първите са хетерогенна категория актове, които не биха могли да се обединят по общи белези (затова за тях няма и не може да има общи правила); диференцирането на двата вида юридически факти трябва да се прави ad hoc с оглед на конкретния случай. Правното значение на отграничаването им се състои в това, че за материалните актове не се изисква дееспособност (напр. малолетен може да участва в кинематографично представление), докато при юридическите постъпки тя – обикновено – е нужна[36], напр. при воденето на чужда работа, изразяващо се в юридически актове[37]. Вярно е, че в някои случаи гестията може да бъде поета от недееспособен[38], но това е допустимо, тъкмо когато тя има за предмет фактически актове. Обаче в такива случаи, т. к. воденето на чужда работа е юридическа постъпка, потребна е поне т. нар. „естествена“ дееспособност[39]. (Последното обстоятелство отново указва, че у гесторът все пак трябва да има някакви представи и желания относно последиците на поемането на работата, колкото далечни да са те и независимо че може да седят на заден план.) Все пак, понеже юридическите постъпки са разнородна категория, има и такива, за които не се изисква дееспособност – напр. при композирането музикално произведение.
 V. Правни и фактически действия.
 Управителят може да извършва и правни, и фактически действия в полза на господаря на работа[40]. Този извод следва, на първо място, от широката редакция на чл. 60, ал. 1, чийто лаконичен хипотезис говори за „чужда работа“. Тази формулировка не е случайна и следва да се обясни с обстоятелството, че с оглед на запазването на интересите на доминуса, каквато е квинтесенцията на гестията, може да бъде наложително извършването на най-разнообразни актове както от правно, така и от материално естество.
 Какви точно действия може и трябва да предприеме едно лице qua gestor, е фактически въпрос, на който законодателят не би могъл да отговори изначално и изчерпателно, освен казуистично и непълно; затова абстрактната редакция на чл. 60, ал. 1 е по-правилният нормотворчески подход. По този начин преценката е оставена на съда, който трябва да решава за всеки отделен случай, дали избраният от гестора (правен или материален) акт, съотв. способ за водене на чуждите работи, може да бъде оправдан от чл. 60 и сл.
 Че управителят може да извършва фактически и правни актове, на следващо място, ясно следва и от редакцията на задълженията


text:
на доминуса (срв. чл. 61, ал. 1): Имало ли е воденето на чуждата работа за предмет правни действия, за господаря на работата би могло да възникне пряко (пр. I) или „косвено“ (пр. II) представителство. Щом гестията е била с предмет фактически актове, за доминуса се поражда дълг за обезщетяване на гестора (пр. III).
 Най-сетне, в лексиката на ЗЗД под термина „работа“ се имат предвид както правни, така и материални действия. Това е видно от чл. 49, чл. 360, ал. 1 ab initio, чл. 364 in fine и чл. 368-369. Същият смисъл влагат и други закони в разглеждания израз: срв. напр. и чл. 5, ал. 1 от Закона за лицата и семейството (ЗЛС), чл. 52 in fine, чл. 661, ал. 1 от Търговския закон (ТЗ). Може би само при договора за изработка под „работа“ общият облигационен закон има предвид единствено материални действия (чл. 260, ал. 1, чл. 261, чл. 262, ал. 2, чл. 264, чл. 265, чл. 266, ал. 1 и т. н. от ЗЗД), а при договора за поръчка – само правни действия (чл. 288 ЗЗД).
 2. Критика и допълнителни аргументи.
 Несъстоятелен би бил упрекът към мен, че щом законът употребявал изразите „пълномощие“ (в заглавието на раздел шести, глава втора от общата част на ЗЗД и в чл. 62), „упълномощен“ (в чл. 60, ал. 2) и „сключени от негово име“ (чл. 61, ал. 1, пр. I), то предмет на воденето на чужда работа без възлагане би могло да бъде само юридическо действие. Въпреки използваните изразни средства от законодателя – разкриващи неоправдана приемственост с чл. 45 и сл. ЗЗД от 1892 г. (отм.), – правото гласи друго: „Без пълномощие“ означава не само „без договор за поръчка“, но и без каквото и да е гражданскоправно[41] задължение на управителя да извърши работата.
 Освен това, при одобрение на работата от господаря ѝ (чл. 62) отношенията между него и управителя се уреждат от правилата на съответния договор в зависимост от естеството на извършената работа (напр. договор за влог, изработка, превоз, услуга и пр.), а не само за договора за поръчка[42]. „Упълномощаването“ пък, към което препраща чл. 60, ал. 2, се отнася до дължимата грижа, която гесторът трябва положи при извършването на чуждата работа. Тя също се изменя в зависимост от вида на работа, без да се ограничава единствено до тази на довереника (в какъвто смисъл следва да се схваща термина „упълномощен“ в чл. 60, ал. 2: срв. чл. 483 и сл. ЗЗД от 1892 г., отм.), като освен това зависи и от личността на управителя (едно може да се изисква от съсед, поправил срутен покрив, друго – от търговец – строител; срв. чл. 60, ал. 3)[43].
 Причината за неадекватната формулировка на текстовете на ЗЗД в чл. 60 и сл., изглежда, е наследена от C. civ. des Français от 1806 г. Комисията по изготвянето на кодекса от 1800 г., уповавайки се на Дигестите, е възложила на negotiorum gestor всичките задължения, които биха последвали от mandatum (чл. 1372, ал. 2, съотв. чл. 1301 in fine след изм. от 2016 г., C. civ.). Струва ми се обаче, че


text:
съставителите на Наполеоновия кодекс са пропуснали да съобразят обстоятелството, че докато в Рим предметът на поръчката би могъл да бъде и правно, и фактическо действие (вж. напр. G. 3.161 и 162), подобно на гестията (вж. напр. D. 3.5.2), то съгласно C. civ. поръчката, каквото е господстващото мнение във Франция, може да се даде единствено за извършването на юридически актове (арг. от чл. 1984, ал. 1 C. civ. и по-конкретно от съществителното „pouvoir“), а наемът на работа – само материални действия (чл. 1779 и сл. от C. civ.)[44].
 Прочее препратките на C. civ. (както и на реципиралите го граждански законници) при задълженията на negotiorum gestor към тези на mandatarius са частично неправилни. Защото биха били налице и хипотези, в които меродавни ще бъдат задълженията на работника по договор за наем на труд, на влогоприемателя по договор за влог, на превозвача по договор за превоз, на изпълнителя по договор за услуга и пр. Тази „нова“ линия, завещана от съставители на Code Napoléon, която ограничава договора за поръчка до правни действия[45], не е прокарана последователно при воденето на чужда работа без възлагане. Оттук идва и несполучливата редакция на текстовете в действащия ЗЗД в чл. 60-62: „без пълномощно“, „упълномощен“, „пълномощието“ и т. н.[46]
 Така или иначе, намирам за ненужно de lege ferenda законодателят да уточни изрично, че воденето на чужда работа би могло да се състои от правни и/или фактически действия. Това следва по несъмнен начин от тълкуването на закона и не буди колебания в практиката (вж. напр. р. No 685/25.10.2010 г. по гр. д. No 1940/2009 г., IV г. о.). Напротив, подкрепя се със сравнително-правни и историко-правни доводи. Съвременният френски законодател обаче е счел за необходимо да посочи изрично това при новелизацията на общата част на облигационното право в чл. 1301 C. civ.: „Celui qui, sans y être tenu, gère sciemment et utilement l’affaire d’autrui, à l’insu ou sans opposition du maître de cette affaire, est soumis, dans l’accomplissement des actes juridiques et matériels de sa gestion, à toutes les obligations d’un mandataire.“[47] Все пак това изменение ползва твърдението ми, че гестията може да има за предмет правни и фактически действия. Нещо, което е безспорно установено в Австрия, Франция, Белгия, Люксембург, Италия, Испания, Германия, Португалия, Гърция и Холандия[48].
 Като примери за извършване на правни и фактически действия от едно лице qua gestor може да се изтъкнат следните случаи от практиката на българските съдилища[49]: (а) съзнателно плащане на чужд дълг с оглед на избягването на принудително изпълнение върху имуществото на господаря на работата (р. No 64/1893 г., II г. о.[50], р. No 48/1936 г., III г. о.[51]); (б) поправка на чужда вещ от управителя с оглед на запазването ѝ (р. No 339/10.10.2011 г. по гр. д. No 1072/2010 г., І г. о.), съотв. (в) на съсобствен имот (константна практика: вж. напр. р. No 615/17.10.2002 г. по гр. д. No 93/2002 г., I г. о.); (г) стопанисването на пречиствателна станция за отпадни води (р. No 1242/27.01.2009 г. по гр. д. No 4795/2007 г., І г. о.); (д) спасяването по море на намиращ се в опасност


text:
кораб (р. No 1021/29.06.1999 г. по гр. д. No 251/1999 г., V г. о.); (е) покупка на недвижим имот с оглед на подобряването на положението на доминуса (р. No 920/1930 г., I г. о.), респ. (ж) продажба на недвижим имот (р. No 892/1930 г., IV г. о.[52]); (з) построяване на ограда, дърварник и други постройки в имота на отсъстващ (в случая – негов брат – р. No 64/1893 г., II г. о.[53]). От сравнително-правна гл. т. пред чуждестранните съдилища са били поставяни следните дела в тази връзка: (и) внезапно спиране на моторно превозно средство (МПС) с оглед на привличането на вниманието на шофьора към неизправност в автомобила му (р. от 16.03.1965 г. на федералния Върховен съд (ФВС) на Западна Германия[54]); (к) поръчителстване за чужд дълг – р. от 17.05.1950 г., (л) почистване на сняг – р. от 09.12.1971 г., (м) убиване на наранено куче[55] – р. от 04.11.1981 г. на австрийския ВС[56]; (н) преследване на откраднато МПС с личен автомобил с оглед на възстановяването на владението му (р. от 23.10.1956 г. на la Corte Suprema di Cassazione[57]) и др.
 4. Правно значение.
 Юридическата релевантност на това дали и какви точно материални или фактически действия ще извърши negotiorum gestor във вр. с воденето на чуждата работа, е следната: в зависимост от естеството на предприетия акт ще се определи дължимата грижа, която трябва да се положи – тази на добрия довереник, на добрия влогоприемател, на добрия комисионер, на добрия превозвач и т. н. (арг. от чл. 60, ал. 2); по същия начин са обусловени и задълженията на dominus negotii от закона (срв. чл. 61, ал. 1: пр. I, пр. II или пр. III, съотв. във вр. с ал. 2) или от одобрението му във вр. със задълженията на доверителя, на влогодателя, на комитента, на товародателя и т. н. (арг.: чл. 62; срв. ст. 982 от ГК на РФ); от правното или фактическото естество на водената работа зависи, дали тя може да бъде възложена на трето лице от управителя чрез „косвено“ или пряко представителство; и т. н.
 VI. Пряко и „косвено“ представителство.
 В най-срещания случай гесторът ще поеме и извърши работата лично (срв. чл. 60, ал. 1 ab initio, както и чл. 60, ал. 2, във вр. с чл. 283, ал. 1): той ще поправи падналия покрив, той ще събере вземането на доминуса, той ще храни животните му и т. н. Мислимо е обаче управителят, който вече е бил поел работата, да я възложи на трето лице, вкл. и на своите работници или служители (р. от 27.11.1962 г. на ФВС на Германия[58]); напр. третото лице извършва съответните СМР в полза на господаря на работата (р. No 238/19.08.2013 г. по гр. д No 1012/2012 г., ІV г. о.). Тази възможност, от една страна, следва имплицитно от установените задължения на господаря на работата в чл. 61, ал. 1: Съгласно пр. I – при полезно поета и водена работа, ако управителят е действал от чуждо име, налице е пряко представителство, обвързват се непосредствено господарят на работата и третото лице (срв. р. No 338/11.I.2016 г. по гр.


text:
д. No 1729/2015 г., IV г. о.); съгласно пр. II – при същите предпоставки, ако управителят е действал от свое име, но за чужда сметка, единствено той е обвързан към трето лице при условията на „косвено“ представителство на господаря на работата (р. 685/25.10.2010 г. по гр. д. No 1940/2009 г., IV г. о.)[59]. От друга страна, подобен извод може да направи и от обстоятелството, че след като облигационният закон възлага на negotiorum gestor същите задължения, каквито има и mandatarius (чл. 60, ал. 2, във вр. с чл. 281 и сл.), то първият не може да не разполага и с правото на заместване (substitutio) по чл. 283, ал. 2, пр. II, чийто състав по същността си е една „приложена“ гестия. Избраният способ за извършване на работата от гестора – лично или чрез трето лице – има немалко правно значение. Посредством него ще се определи към кого може насочи претенциите си доминуса: към гестора или към трето лице.
 2. Особени случаи.
 Юридически действия, свързани с личността на доминуса, поради своето естество са извън приложното поле на negotiorum gestio. Такива актове не може да бъдат предприети alieno nomine от когото и да било[60], още по-малко от някого qua gestor[61], а единствено лично от носителя на съответните права и задължения. Въпреки че не е казано изрично в чл. 60 и сл., това съждение е несъмнено и се обосновава с обстоятелство, че когато управителят на чужда работа действа като задължителен представител на господаря (чл. 61, ал. 1, пр. I[62]), на общо основание за него важат същите ограничения, относими и към представителството[63]. Лични актове от тази категория са: (а) промяна на име (чл. 19 от Закона за гражданското състояние); (б) сключване на брак (чл. 4 и сл. от Семейния кодекс (СК); (в) припознаване (чл. 64 и сл. СК); (г) осиновяване (чл. 77 и сл. СК); (д) съставяне (чл. 18 и сл. от Закона за наследството (ЗН) или (е) отмяна (чл. 38 и сл. ЗН) на завещание; (ж) престирането на работна сила по трудово правоотношение (чл. 124 и сл. от Кодекса на труда); и др. т. Извършените от negotiorum gestor правни актове, за които законът постановява да се извършват единствено лично от dominus negotii, са нищожни на основание чл. 26, ал. 1 ab initio.
 VII. Неформални и формални действия.
 1. При „косвеното“ представителство.
 Управителят, който действа от свое име при воденето на чуждите дела (чл. 61, ал. 1, пр. II), може да извършва както формални (ad solemnitatem[64]), така и неформални сделки, с оглед на това да приключи поетата работа. Той задължава единствено себе си към третото лице; дали господарят на работата ще придобие някакви права или задължения от това начинание, зависи от това как е поета и водена работата (чл. 61, ал. 1 ab initio)[65]. В тези хипотези не се поставят въпроси, които да изискват отделно третиране при предмета на гестията[66]. Известни затруднения обаче възникват, когато гесторът действа от чуждо име, като придобива представителна власт спрямо доминуса по силата на чл. 61, ал. 1, пр. I. Поставя се въпросът: Може ли управителят да извършва формални сделки от


text:
името на господаря на работата, без да е бил упълномощен в съответната форма или овластен по надлежния ред?
 2. При прякото представителство.
 а) Предварителни бележки.
 Според д-р Д. Тончев[67] negotiorum gestor не може да извършва сделки от името на dominus negotii, за които се изисква писмено пълномощно: напр. да води чужд процес или да ипотекира чужд имот (срв. чл. 37). В обратния смисъл, изглежда, са р. No 892/1930 г., IV г. о. и р. No 920/1930 г., I г. о.[68], по които решаващите състави са приели за конкретните случаи, че управителят може да придобива, респ. да отчуждава, недвижими имоти от името на господаря на работата, за които и актове и към въпросния период се е изисквала форма за действителност. Удобен случай да се произнесе по проблема е имал италианският и Corte Suprema di Cassazione. Той приема с р. No 3225/20.03.1995 г.[69], че гесторът може да сключва дори и формални договори от името и за сметка на доминуса. Този извод съдът основава на чл. 2031 CC italiano, съответстващ на българския чл. 61, ал. 1 ЗЗД.
 б) Тезис.
 Подкрепа – според мен – заслужава първото разбиране:
 Законът за задълженията и договорите в чл. 61, ал. 1, пр. I не въвежда никакви ограничения в представителната власт на управителя. Смятам, че е налице празнина в нормативния акт, която трябва да се запълни по тълкувателен път. За формалните договори, сключвани чрез доброволен представител, законът предпоставя пълномощното да бъде дадено в същата форма (срв. чл. 37). За някои формални сделки, извършвани чрез задължителен представител (родител или настойник), правото изисква разрешение на районния съд, доколкото тези актове не биха били в противоречие с интересите на детето или на поднастойнния (чл. 130, ал. 2 и ал. 3, във вр. с чл. 165, ал. 4 СК). За поемането на някои формални задължения от името на обявения за отсъстващ чл. 11, ал. 2 ЗЛС също въздига като предпоставка разрешение от съда, и то в случай на нужда или очевидна полза за отсъстващия.
 Синтезът на посочените правила сочи, че за законодателя извършването на формални правни действия чрез представител трябва да става при условия, осигуряващи сигурност в оборота и избягване на лекомислено волеизявление (при доброволното представителство), съотв. при обективна преценка на интересите на представлявания от безпристрастен орган – съд (при задължителното представителство). Ето защо, ако съставителите на ЗЗД възнамеряваха за нужно управителят да може да извършва сделки ad solemnitatem, или биха били уредили това изрично, или биха били установили процесуален ред за овластяването му, каквито положения и в двете насоки липсват de lege lata. Освен това, ако гесторът можеше да действа и чрез формални актове alieno nomine, то току-що споменатите правила биха се обезсмислили до голяма степен, но, очевидно, не такива са били съображенията на законодателя.
 Несъстоятоятелно би било противопоставянето, че черпенето на аргумент от посочените норми било неправилно, понеже те представлявали изключения. Това наистина е така, но институт по чл. 60-62 ЗЗД също представлява един особен случай: в нормалния ход на нещата dominus negotii се грижи за делата си лично или възлага това някому; но тъкмо защото той отсъства (absentia domini;


text:
срв. D 3.5.1), – по изключение – е допустимо някой друг, negotiorum gestor, да се намеси в правната му сфера.
 Прочее репрезентативната гестия би могла да има за предмет само неформални сделки[70]. Сключили управителят (falsus procurator) договори от чуждо име, за които законът изисква форма за действителност, те ще са (висящо) нищожни (чл. 26, ал. 2, пр. II и III), доколкото не са били одобрени от господар на работата (мнимо представлявания) чрез надлежната форма, която би трябвало да се използва при упълномощаването с оглед на извършената сделка (чл. 42, ал. 2, във вр. с чл. 37)[71]. (В това се заключава и правното значение на разграничението между формални и неформални сделки, извършени alieno nomine от negotiorum gestor.)
 Така или иначе, материалноправната легитимация на управителя при gestio representativa е значително затруднена от обстоятелството, че той придобива правото да действа от чуждо име ex lege, и то при определени предпоставки (чл. 61, ал. 1 ab initio), а не от упълномощаване, което да може да бъде материализирано в документ, чрез който представителят да манифестира пред публиката, че действа от чуждо име, бидейки овластен за това от упълномощителя (чл. 37). Ето защо и практическата приложимост на представителното водене на чужда работа без възлагане, дори да се приеме за допустимо при формалните сделки, би била незначителна (напр. с оглед на това да се ипотекира чужд имот едва ли някой нотариус би приел, че гесторът е „овластен“ ipso facto).
 Институтът на чл. 19 също е неприложим при репрезентативната гестия, когато negotiorum gestor използва предварителен договор с оглед на сключването на окончателен договор, за който се изисква нотариална или нотариално заверена форма: за подобен предварителен договор е необходима обикновена писмена форма[72] (чл. 19, ал. 1). Открит е въпросът за сключването на предварителен договор с оглед на окончателен договор, за който е предвидена обикновена писмена форма.
 в) Предложение с оглед на бъдещия закон и положението дотогава.
 Все пак, когато трябва да се извърши юридическо действие от името на неприсъстващ – господар на работата (absentia domini), за което се изисква форма ad solemnitatem, с оглед на действащото право би могъл да се използва институтът на безвестно отсъствие (чл. 8 и сл. ЗЛС) и възможностите, които той предоставя, за да се защити чуждият интерес: назначаване на представител от съда на безвестно отсъстващия за извършване на актове по управление (чл. 8 ЗЛС); възникване на представителна власт по силата на закона в полза на въведените в имуществото на отсъстващия „за да го представляват пред съд и други места и лица“ (чл. 11, ал. 1 ЗЛС); даване на разрешение на въведените лица от районния съд, за да се извърши разпореждане с имуществото на отсъстващия (чл. 11, ал. 2 ЗЛС). Когато местоположението на доминуса е известно, но „не е в състояние да се грижи за своите работи“, той може да бъде поставен под запрещение и от негово име да действат задължителните му представители, респ. той да действа лично с тяхното съдействие (чл. 5 ЗЛС).
 Животът обаче предлага най-разнообразни случаи. Мислимо е, напр., едно лице да е „изчезнало безследно“, така че за него няма сведения, но


text:
това да не е достатъчно продължително с оглед на чл. 8, ал. 1 ЗЛС, напротив, това лице може да е заминало в чужбина, но опитите за свързване с него просто да са безрезултатни (напр. съседите му знаят, че е в Република Гърция, без да им е известно в кой точно град или дали все още е тази държава)[73]. Също така е мислимо някой да не може да бъде поставен под запрещение, защото не са били налице изискванията на чл. 5, ал. 1 и ал. 2 ЗЛС, но въпреки това той да изпадне в състояние, в което интересите му да налагат сключването формален договор от негово име. Напр., G. се грижи за земеделската продукция на брат си (D.), който е в болница. При поемането на чуждите работи се е очаквало положението на болния да се подобри, но въпреки това по-късно той изпада в коматозно състояние. Ще бъде ли длъжен G. да се грижи за чуждите работи до подобряването на състоянието на D.? Или нему е разумно да се предостави възможност да се освободи от задължението си, като, напр., продаде фермата и вложи полученото по сметка на господаря на работата (чл. 97, ал. 1, изр. II)?
 Ето защо считам, че de lege ferenda си заслужава да се обсъди възможността управителят на чужда работа да може да извършва формални действия, за които се изисква нотариална или нотариално заверена форма, от името на господаря на работата само след разрешение от районния съд; за сделките, за които се изисква обикновена писмена форма, мисля, че такава възможност трябва да му се предостави ex lege и без разрешение на съда.
 VIII. Excursus: Водене на чужд процес без овластяване.
 Воденето на чужд (граждански) процес без овластяване поставя сходни проблеми с извършването на формални сделки от управителя. Ако някой е действал като „косвен“ представител на господаря на работата, той може да води „чужд“ процес, без да му било необходимо овластяване, защото тъкмо той, negotiorum gestor, е носител на спорните материални права (арг: чл. 61, ал. 1, пр. II; срв. и чл. 292, ал. 2, изр. I ЗЗД), които биха били предмет на делото, явявайки се надлежна страна в процеса било като ищец, било като ответник (арг. от чл. 26, ал. 1, във вр. с ал. 2, както и от чл. 124, ал. 1 и чл. 127, ал. 1, т. 4 и т. 5 ГПК). Силата на пресъдено нещо ще има действие само спрямо управителя на чуждата работа и третото лице (чл. 298, ал. 1 ГПК). Затова терминът „чужд“ процес в случая е неточен: главни страни в съдопроизводството са единствено negotiorum gestor и третото лице; dominus negotii обаче може да встъпи (чл. 218 ГПК) или да бъде привлечен (чл. 219 ГПК) като подпомагаща страна.
 Всъщност, предявяването на подобен иск от гестора срещу третото лице (съотв. отговарянето по иск на третото лице) може да бъде не само мислимо, но и в някои случаи дори наложително за гестора с оглед на обвързаността му да изпълни задължението си от negotiorum gestio добросъвестно и докрай (чл. 61, ал. 1 in fine и ал. 2,


text:
във вр. с чл. 281, пр. 1; чл. 63, ал. 2)[74]. Напр., ако Т. не изпълнява задължението си към G., поето с оглед на воденето на работите на D., G. трябва да предяви иск срещу Т., когато изискуемото притезание е заплашено от кратка погасителна давност или съществуването на самото вземане е застрашено от недълъг преклузивен срок. По различен начин се поставят нещата при представителното negotiorum gestio (чл. 61, ал. 1, пр. I).
 Воденето на чужд процес без овластяване според българското гражданско процесуално право е недопустимо[75] (така и р. No 2229/30.07.1973 г.[76] на италианския Corte Suprema di Cassazione). Извършвайки юридическите действия от чуждо име, управителят обвързва господаря на работата направо с третото лице (чл. 36, ал. 1, пр. I и ал. 2), щом тя е била поета и водена полезно (чл. 61, ал. 1, пр. I). В такива случаи, за да предяви иск срещу третото лице от името на доминуса или за да отговаря по иск на третото лице срещу доминуса, гесторът трябва или да бъде упълномощен от доминуса (съотв. от негов представител) съгласно изискванията на чл. 32 и сл. ГПК, или да бъде овластен като задължителен представител посредством процесуалния кодекс, напр., като съдът го назначи за особен представител на доминуса. Същото важи и когато самото поемане на чуждата работа изначално би трябвало да се изразява във предявяването на[77] или отговарянето по[78] чужд (на господаря на работата) иск. У нас за овластяване на гестора ipso facto по силата на съдопроизводствения закон би могло да се разсъждава, единствено когато третото лице е предявило иск срещу доминуса (срв. чл. 29, ал. 2 и ал. 3[79] ГПК). Но понеже като „особен представител“ може да бъде овластен само адвокат (вж. Закона за правната помощ), практическата приложимост на чл. 29, ал. 2 и ал. 3 ГПК с оглед на гестия не би била голяма.
 Интересно разрешение предлага в тази връзка § 89 „Vollmachtloser Vertreter“[80] от Zivilprozessordnung (ZPO) от 05.12.2005 г. Съгласно ал. 1: „Handelt jemand für eine Partei als Geschäftsführer ohne Auftrag oder als Bevollmächtigter ohne Beibringung einer Vollmacht [срв. § 79, ал. 2 от с. к.], so kann er gegen oder ohne Sicherheitsleistung für Kosten und Schäden zur Prozessführung einstweilen zugelassen werden. Das Endurteil darf erst erlassen werden, nachdem die für die Beibringung der Genehmigung zu bestimmende Frist abgelaufen ist. Ist zu der Zeit, zu der das Endurteil erlassen wird, die Genehmigung nicht beigebracht, so ist der einstweilen zur Prozessführung Zugelassene zum Ersatz der dem Gegner infolge der Zulassung erwachsenen Kosten zu verurteilen; auch hat er dem Gegner die infolge der Zulassung entstandenen Schäden zu ersetzen.“[81] Алинея 2, от която става ясно, че § 89 ZPO е приложим само при предявен иск срещу доминуса, постановява още и че: „Die Partei muss die Prozessführung gegen sich gelten lassen, wenn sie auch nur mündlich Vollmacht erteilt oder wenn sie die Prozessführung ausdrücklich oder stillschweigend genehmigt hat.“[82]
 Така или иначе, ако negotiorum gestor предяви иск от името на dominus negotii, без да разполага с представителна власт, исковата молба е недопустима: липсва ѝ абсолютната процесуална предпоставка – представителна власт[83].


text:
Затова съдът следва да даде указания на гестора за представяне на пълномощно (чл. 129, ал. 2, изр. I, във вр. с чл. 128, т. 1 ГПК), преди да върне исковата молба (чл. 129, ал. 3 ab initio ГПК). Правораздавателният орган трябва да остави направо без разглеждане исковата молба, когато установи, че гесторът е предявил чуждо субективно материално право от свое име (чл. 130 ГПК), т. к. negotiorum gestor не е процесуален субституент на dominus negotii (арг. от чл. 26, ал. 2 ГПК). Този порок на процесуалното действие е неотстраним, следователно, даването на указания от съда се явява безпредметно.
 3. Предложение с оглед на бъдещия закон и положението дотогава.
 De lege ferenda обаче си заслужава да се размишлява над следния проблем: Не е ли оправдано в ГПК да се установи ред за назначаване на особен представител на отсъстващо лице, имащо интерес от извършването от негово име срещу трето лице на нетърпящо отлагане процесуално действие? (Срв. в тази връзка примера по-горе с притезанието, смутено от изтичаща погасителна давност, и вземането, застрашено от недълъг преклузивен срок – т. VIII, п. 1 по-горе.) Считам, че отговорът трябва да е положителен. Въпросът е на законодателна техника, ако това становище бъде споделено, съотв. и предложението по-горе с оглед на бъдещия облигационен закон (т. VIII, п. 2, бук. „в“), дали е необходима отделна уредба в ГПК. Намирам за достатъчно само една разпоредба да бъде установена в тази насока, и то в ЗЗД (срв. чл. 134 ЗЗД).
 Дотогава остава приложим институтът на безвестното отсъствие (чл. 8 и сл. от ЗЛС). Отсъстващият би могъл да се представлява пред съда от назначения му представител или от въведените във владение на имотите му (чл. 29, ал. 1 ГПК). Проблемът, който остава нерешен, е, от една страна, че едно лице може да не отсъства продължително, както изисква чл. 8, ал. 1 ЗЛС[84], и пак интересите му да налагат извършването на неотложно правно действие. От друга страна, са мислими ситуации, в които едно лице да присъства de facto, но de iure да е в невъзможност да изяви волята си (напр. лице в безсъзнание след пътен инцидент). (Срв. по-горе т. 7 in fine.) Не бива да се пропуска и обстоятелството, че гесторът не разполага и с право да предяви от свое име чуждото материално право пред съд (чл. 26, ал. 2 ГПК), т. е. че той не е процесуален субституент на доминуса, защото нито материалният (ЗЗД), нито процесуалният (ГПК) закон му предоставя подобна възможност.
 4. Сравнително-правни бележки.
 В континенталните правни системи gestio representativa също се ограничава само до материално правни действия, но не и до процесуални. Позицията на мнозинството национални съдопроизводствени закони не се различава съществено от тази на българския ГПК[85]. В тази връзка, напр., френският касационен съд приема с р. от 09.03.21982 г.[86], че: „Les règles de la gestion d’affaires ne peuvent avoir pour conséquence de contraindre les tiers à accepter un débat judiciaire engagé par un demandeur agissant comme gérant d’affaires“[87]. Според гръцките съдилища пък подобни процесуални действия биха представлявали лични актове, които са извън предмета на гестията (р. No 202/1975 г.


text:
и р. No 1210/1987 г. на Атинския апелативен съд; р. No 258/1977 г. р. No 2823/1990 г. на Солунския апелативен съд[88]). Последното съображение намирам за частично неточно. Воденето на чужд процес без овластяване в Гърция, а и у нас, е недопустимо, т. к. процесуалният закон не е предоставил подобно право на гестора, без да става въпрос за някаква принципиална невъзможност едно лице да води чужд процес, понеже процесуалните действия били от личен характер, за които е неприложимо представителството. Само ще припомня, че представителството пред съд е възникнало дори преди представителството в материалното право (оттам тръгват и фикционните теории за обяснението на института).
 5. Колективни искове.
 Обсъжданата тема поставя още един любопитен въпрос: Може ли производството по колективни искове (чл. 379 и сл. ГПК) да се разглежда като водене на чужд процес без овластяване (чл. 60 и сл. ЗЗД)?
 Относими в случая са няколко разпоредби: Първата е чл. 379, ал. 3 ГПК, която постановява, че лицата, които претендират колективният им интерес да е увреден или застрашен от увреждане, вкл. и организациите за защита на такива лица, могат да предявят от името на всички увредени лица иск срещу „нарушителя“. Второто правило е на чл. 380, ал. 3 ГПК. То установява като задължителен реквизит на молбата по колективен иск представянето на доказателства относно възможностите на ищеца сериозно и добросъвестно да защити увредения интерес и да понесе тежестите, свързани с воденето на делото, вкл. разноските. Третият текст се съдържа в чл. 386, ал. 1 ГПК: Решението по колективния иск поражда сила на пресъдено нещо и по отношение на лицата, които претендират да са били увредени, но не са заявили, че ще осъществяват защитата си в отделен процес.
 Всъщност, подобна теза е силно разколебана от обстоятелството, че разноските от воденето на колективния иск лягат не върху лицето, което би трябвало да е ‘dominus’, а върху това лице, което би трябвало да е ‘gestor’ (арг. от чл. 380, ал. 3 in fine ГПК), и то в зависимост дали колективният иск е бил уважен или отхвърлен (срв. чл. 78, ал. 1 ГПК). Характерно за negotiorum gestio е друго: господарят на работата дължи обезщетение на управителя, ако тя е била предприета уместно и добре водена (чл. 61, ал. 1 ab initio). Обстоятелството дали след завършването ѝ господарят е извлякъл някаква полза е без значение (изрично в този смисъл: чл. 208, ал. 2, изр. I КЗ (отм.), съотв. чл. 396, ал. 1, изр. I КЗ от 2016 г., както и чл. 1486, ал. 1 от Code civil du Québec[89]). Така или иначе, проблемът е дискусионен и следва да се принесе в процесуалната наука, чиято задача е самостоятелното научно изследване на особеното исково производство по глава 33 от ГПК, едва след което цивилистиката може да се произнесе по въпроса за гестията в процеса.
 IX. Управителни и разпоредителни действия.
 Действията, предмет на воденето на чужда работа без възлагане, могат да бъдат както управителни, така и разпоредителни. Този извод се налага по същите съображения, изложени по-горе (т. V, п. 1-2), относно лаконичната редакция на чл. 60, ал. 1, в която не се


text:
съдържат ограничения само до единия от двата вида актове[90]. Това законодателно разрешение е разумно. Не бива изначално да се поставят рестрикции в нито в едната, нито в другата насока, защото веднъж е възможно интересите на господаря на работата да трябва да бъдат запазени чрез „управителни“, но друг път – чрез „разпоредителни“ действия. „Съгласно разума на [чл. 60], управлението на чужда работа, имайки за цел да поправи или да запази чужд имот, може да има за предмет освен чисто управителни действия, но и разпоредителни действия, напр. [а] покупката на един недвижим имот за сметка на заинтересувания, щом с тая покупка се подобрява положението на последния.“ (р. No 920/1930 г., I г. о.[91]).
 Разбира се, на практика, най-често, negotiorum gestio има за предмет действия, насочени към запазването и поддържането на чужди права (срв. чл. 61, ал. 1, пр. III), а именно: (б) отдаване под наем (р. No 22/1943 г., III г. о.[92]) или (в) ремонтиране на чужд недвижим имот (р. No 339/10.10.2011 г. по гр. д. No 1072/2010 г., І г. о.); (г) предявяване на иск за защита на владението на цялата съсобствена вещ (р. No 101/1924 г., II г. о.; р. No 492/1931 г., I г. о.; р. No 236/1933 г., I г. о.; р. No 501/1938 г., I г. о.[93]) и т. н.[94] В този смисъл разпоредителните действия, извършени от управителя на чужда работа, са изключение, т. е. допустими са в особени ситуации на необходимост или спешност[95] (срв. чл. 60, ал. 3), поради което предполагат особено третиране на въпроса.
 2. Допълнителни бележки.
 Актовете на разпореждане с чуждо имущество при условията на negotiorum gestio (чл. 60-62) представляват законодателно отстъпление от началото, че: ‘Nemo dat quod non habet.’ Това следва от същността на института: За да възникне задължение за някого като управител на чужда работа, една от предпоставките на закона е наличието от обективна гл. т. на чужд интерес от поемането на работата (арг. от чл. 60, ал. 1, във вр. с чл. 61, ал. 1 ab initio). Единствено това обаче не е достатъчно. Гесторът трябва не само да е предприел уместно работата, но и да я е водил добре, с оглед на това да обвърже директно доминуса с третото лице, разпореждайки се чуждото имущество (арг. от чл. 61, ал. 1, пр. I). В противен случай актовете на управителя от чуждо име не пораждат ефект за господаря на работата, доколкото последният не ги одобри (срв. чл. 42, ал. 2 и чл. 62).
 Всичко това е видно exampli gratia[96]: По време на Френско-пруската война (19.07.1870 – 28.01.1871 г.) били продадени 25 000 бушела (680 т. и 383 кг.) американска пшеница в гр. Хавър, Франция с уговорката, че купувачът (Е.) щял да приеме стоката до 8 дни. След няколкократни покани от продавача (V.) към E. да вдигне стоката си E. отишъл в Хавър, заплатил цената и си заминал, оставяйки зърното на V., без да му е дал някакви инструкции. При тези обстоятелства V. продал зърното, т. к. чуждият интерес бил изложен на две опасности: вражеско нашествие и изфирясване на пшеницата. След това V. предявил


text:
вземането си за обезщетение qua gestor срещу E. Френският Cour de cassation уважил иска, независимо от обстоятелство, че продавачът действал и в собствен интерес (р. от 18.06.1872 г.).
 Неоснователно би било апострофирането, че разпоредителните действия на гестора не може да бъдат оправдани при условията на чл. 60 и сл., поради това че, щом законът говорел за „управлението на работа“ (чл. 60, ал. 1 и чл. 62), действията на negotiorum gestor трябвало да бъдат непременно управленски. Подобно буквоядско тълкуване на закона би било неуместно поради съображенията, изтъкнати по-горе (т. V, п. 2), спрямо термините „без пълномощно“, „упълномощен“, „пълномощието“ в чл. 60-62. Затова под „управление“ по смисъла на чл. 60, ал. 1 и чл. 62 следва да се влага смисъл на „поемане“ (срв. чл. 60, ал. 3), „предприемане“ (чл. 61) или, което е все същото, „водене“ на чужда работа (каквото е и заглавието на раздел шести, глава втора от общата част на ЗЗД), т. е. извършване на някакво действие в чужда полза.
 Прочее, намирам за неубедително становището на проф. Ал. Кожухаров[97], че „гесторът може да извършва само управителни актове“. Доводът за това било съображението, че „[съ]собственикът не може да виндицира идеални части от общата вещ, които не му принадлежат.“, т. к. предявяването на иска по чл. 32, ал. 1 от Закона за имуществата, за собствеността и сервитутите (отм.)[98] било акт на разпореждане. Като аргумент се привежда и р. No 19/1936 г., III г. о. на ВКС на Царство България. В съвременната практика обаче това тълкувание на закона е изоставено. Напротив, константната практика е в обратния смисъл: петиторният иск е акт по управлението на общата вещ (р. No 424/13.07.2011 г. по гр. д. No 964/2009 г., І г. о.); rei vindicatio, предявен от един измежду съсобствениците, „цели запазването на правото на собственост в неговата цялост“ (Т. р. No 91/01.10.1974 г. по гр. д. No 63/1974 г. на ОСГК на ВС).
 Всъщност, разбирането на Ал. Кожухаров е странно на фона на приведеното в сборника му р. No 892/1930 г., IV г. о.[99], по което се приема, че управителят все пак можел да отчужди недвижим имот на господаря на работата, като продажбата в случая представлявала акт по управлението на имота. Решения в последния смисъл се срещат и във френската практика: „учредяването на сервитут върху имота на господаря, когато това може да бъде в полза на последния, представлява един акт на добро управление“ – р. от 25.06.1901 г., la Cours de cassation[100], [101]. Колебания в практика на ВКС на Царство България може да се открие и в други съдебни актове. Така, напр., в р. No 22/1943 г. на III г. о.[102] решаващият състав е застанал на позицията, че гестията била допустима само за управителни действия, докато в р. No 892/1930 г. на IV г. о.[103] се приема – правилно според мен, – че актовете на разпореждане, извършени от гестора, били допустими само по изключение. Тази нерешителност на съдилищата може да се обясни с водената по това време дискусията във Франция дали le gérant d’affaires може да извършва le acte de disposition или само les actes conservatoires[104].


text:
Така или иначе, съвременната френска юриспруденция застава на становището, че управителят може да извършва и управителни, и разпоредителни действия; но практиката все пак е предпазлива в последните случаи[105].
 Практическият смисъл на това дали воденето на чужда работа ще има за обект „управителни“ или „разпоредителни“ действия следва от самото естество на тези актове: докато първите са насочени към запазване и поддържане на чуждото субективно право, то посредством вторите се внася такава промяна в него, като то се прехвърля, видоизменя, ограничава или прекратява (срв. Т. р. No 91/01.10.1974 г. по гр. д. No 63/1974 г., ОСГК на ВС). По-нататък различни са изискванията на закона спрямо извършването на едните или другите актове (срв. напр. чл. 18, чл. 229, ал. 2).
 X. Excursus: Действия в защита на здравето другиму.
 1. Систематично място на проблема.
 Според Ch. v. Bar[106], в предмета на the Benevolent Intervention in Another’s Affairs (кн. V от DCFR) няма никакви ограничения относно актовете, свързани със запазването на здравето на друго лице като, напр., превързване на рани, завеждане на болен до медицинско заведение и съдействие някому в затруднено (болезнено) състояние. У нас, въпреки че не открих практика по въпроса, едва ли може има съмнение в допустимостта на воденето на чужда работа без възлагане с предмет подобни действия. Считам, обаче, за ненужно тази категория актове да се обособява отделно от правните и фактическите действия[107]. Защото с оглед на опазването на жизнеспособността на друго лице може да бъдат извършени и юридически (напр. сключването на договор за медицинска услуга), и фактически (оказване на долекарска помощ) актове. Всичко зависи от обстоятелствата по конкретния случай, състоянието на доминуса, избрания способ за това от гестора, способностите на последния (напр. ако той е лице, притекло се на помощ при ПТП, и притежава висше медицинско образование) и т. н. Всъщност, такова разграничени има raison d’état не при изясняването на приложното поле на института по чл. 60 и сл., а при изследването на интереса на господаря на работа – имуществен и/или неимуществен[108] – като предпоставка за възникване на задължението на управителя по чл. 60, ал. 1. Този проблем обаче е извън обхвата на настоящето съчинение.
 Проблемът със защитата на здравето от едно лице qua gestor, всъщност, поставя по-общия въпрос: „Натоварено“ ли е по смисъла на чл. 60, ал. 1 ЗЗД лицето, което има висше медицинско образование[109], и се притече на помощ на пострадал? Според някои в такива случаи не би могло да се приложи институтът на воденето на чужда работа без възлагане, а единствено този за неоснователното обогатяване, понеже медикът бил „задължен“ да окаже помощ на всеки, намиращ се в състояние на опасност за здравето му.
 Считам подобно възражение за неоснователно[110].
 Медиците са нравствено – но не и правно(!) – задължени да окажат лекарска помощ с оглед на Хипократовата клетва: „Аз ще препоръчвам на болните подходящ режим според познанията си и ще ги защитавам от всички вредни неща.“; която те полагат на основание чл. 176, ал. 1 от Закона за здравето (ЗЗ). Подобно морално задължени може да се извлече и от чл. 11 от Кодекса за професионална етика на лекарите в


text:
България: „Независимо от своята специалност, квалификация или ангажименти, лекарят е длъжен да оказва спешна помощ на всеки болен, чието здраве и живот се намират в непосредствена опасност.“; както и от чл. 58, ал. 3 от с. к.: „Незаплатен хонорар не може да бъде основание за отказ за оказване на спешна помощ на пациент, намиращ се в непосредствена опасност за живота. Лекарят не изисква хонорар при оказване на спешна медицинска помощ.“ Работата е там, че нравствената обвързаност не е „натоварване“ по смисъла на чл. 60, ал. 1 ЗЗД, за да бъде изключена гестията[111]. Неоправдано би било прекословението, че чл. 100, ал. 3 ЗЗ[112] създавал „правно“ задължение за оказване на медицинска помощ: въпросната обвързаност е към „лечебното заведение“, а не към медика – физическо лице; освен това тя е административноправна (вж. чл. 221 ЗЗ), а не гражданскоправна.
 Престъпните състави на чл. 141, гл. II „Престъпления против личността“, раздел III „Злепоставяне“ от НК също не са „натоварване“ по смисъла на чл. 60, ал. 1 ЗЗД[113]. Няма разум, въз основа на който на лица, адресати на въпросната наказателноправна норма, да се откаже „привилегията“, която предлага институтът на воденето на чужда работа без възлагане спрямо неоснователното обогатяване (срв. чл. 61, ал. 1, ab initio, съотв. във вр. с ал. 2, и чл. 59). Освен това обществените отношения, регулирани от наказателното право, и тези, уредни от гражданското право, са напълно различни: целта на първото е да се въздейства върху личността на извършителя на престъпление, а на второто – в случая да се разпределят определени вреди. Съвпадаха ли приложните полета на НК и на ЗЗД, то медикът би трябвало да може да предяви вземането си за разноски към този, комуто е помогнал, на основание чл. 141 НК, а държавата би могла да му търси наказателна отговорност, ако същият е водил чуждите работи „зле“ по чл. 60, ал. 2 ЗЗД. . .
 Всъщност, отношенията между медика (gestor), претърпял разноски във вр. с оказването на помощ на пострадал (dominus), в действителност биха могли да се развият на плоскостта на чл. 59, вместо по чл. 61, съотв. чл. 62. Обаче това е така, когато не се е бил осъществил състава на чл. 60, ал. 1, но не поради липса на възлагане, а, напр., защото медикът не знае, че работата е чужда; съотв. когато не са били налице предпоставките на чл. 61, ал. 1 ab initio: управителят – медик не е бил предприел уместно работата или не я е бил управлявал добре и господарят на работата – пострадал не е одобрил действията му. В крайна сметка, не бива да се забравя, че actio de in rem verso е субсидиарно спрямо actio negotiorum gestorum contraria (арг. от чл. 59, ал. 2).
 XI. Еднократни и продължителни действия. Воденето на чужда работа без възлагане – чл. 60, ал. 1, може да се състои в действие, извършено в относително кратък промеждутък от време, или еднократен акт. Напр.: с оглед на избягването на принудително задържане чрез техническо средство тип „скоба“ на чуждо МПС, паркирано в небезвъзмездна градска зона, без да е била заплатена съответната такса, някое


text:
лице просто изпраща SMS със стойността на цената за престоя за определено време; съотв. премества чуждото МПС (р. от 08.11.1966 г. на Хертогенбоския апелативен съд)[114]; или пък гесторът указва долекарска медицинска помощ на лице в безсъзнание след ПТП или полага на усилия за осигуряването на необходимата медицинска помощ (р. от 07.11.1960 г. на ФВС на Западна Германия)[115]; и др. т.
 Нерядко обаче предмет на гестията са действия, които се състоят от поредица от отделни актове[116], действия и/или бездействия, извършени в определена поредност през известни интервали от време. Така е в примера (т. VII, п. 2, бук. „в“ по-горе) с хоспитализирания (D.), чиито работи са поети от брат му (G.): последният изорава земеделската земя, изчаква известено време, след което я засява, събира реколтата, съхранява я и след това я продава, открива банкова сметка на името на брат си, получените суми внася в нея и т. н., докато не се прекрати задължението му (чрез изпълнение, поради обективна невъзможност и т. н.). Най-често гестията има предмет за предмет действия с трайно изпълнение, затова един пример в това отношение е достатъчен.
 Правното значение на въпросното разграничение се състои в това, че при воденето на чужда работа без възлагане с еднократно действие не възникват някои от задълженията на управителя, които иначе биха се породили, ако гестията бе с продължително изпълнение. При водене на чужда работа с еднократно действие, задължението на управителят се прекратява със самото му извършване (арг. от чл. 60, ал. 1 in fine). В тези случай гесторът рядко придобива в държанe чужди вещи, поради което за него едва ли биха се породили дългове за custodia (чл. 63) и съотв. за предаване (чл. 60, ал. 2, във вр. с чл. 284, ал. 2, пр. II). По-нататък, би било безпредметно (доколкото въобще е възможно!) той да бъде обвързан да уведоми доминуса за поемането на делата му (арг. от чл. 283, ал. 3[117]). Обичайно, задължението управителя, след като е приключил чуждата работа в сравнително кратък промеждутък от време, се ограничава до това да осведоми господаря на работата за приключването ѝ и, евентуално, да му даде сметка (чл. 60, ал. 2, във вр. с чл. 284, ал. 1, съотв. ал. 2, пр. I).
 XII. Бездействие.
 Обикновено, negotiorum gestio има за предмет ясно изразена в обективната действителност съзнателна постъпка на управителя, състояща се било в еднократно действие, било в действие с продължително изпълнение. Не е изключено обаче поемането и извършването на чуждата работа да се изрази в съчетаването на действия и бездействия (както е в примера по-горе с обработването на земята). Възниква обаче интересният въпрос: Може ли воденето на чужда работа без възлагане да се изрази единствено в бездействие?
 Приема се, от някои автори, че на практика това трудно би могло да се случи, но теоретично би било мислимо[118]. Предложени са следните илюстрации[119]: Нотариус, пред когото е сключена сделка за прехвърляне на собственост върху МПС, се е задължил да заплати местен данък, но междувременно е узнал, че въпросното публично вземане ще бъде отменено в най-скоро време, затова и не го изпълнява (р. от 03.05.1983 г. на римския Corte