text:
от ПВ. Така например когато по един договор за доброволна делба съделителите са двама, трима, четирима и. т.н., кой от тях следва да получи екземпляра от вписания акт със съответните данни върху него, и какъв екземпляр следва да получат останалите? Счита, че едва ли законодателят е имал в предвид да се създават такива неудобства на гражданите по едно охранително производство. Нещо повече, счита, че няма законодателно ограничение страната да се снабди с колкото екземпляра счете, че са й необходими и нищо не налага лимитирането на екземплярите от вписания акт. Вписването е едностранно охранително производство и като такова се състои в даване на гласност на подлежащите на вписване актове, и съответно нанасянето на данните върху него по чл. 9, ал.1 и ал.2 от ПВ, е акт на безспорна администрация, оказване на съдействие при законосъобразно развитие на граждански правоотношения.
 С оглед изложеното, моли съда да отмените обжалваното разпореждане на Съдия по вписвания при Районен съд Луковит от 10.02.2014 г. - подробно описано по-горе, като неправилно и незаконосъобразно и да постанови съответния съдебен акт .
 Прилага и моли да бъдат приети като доказателства по делото следните документи: копие от обжалваното разпореждане, копие от молба вх. рег. No 214/10.02.2014 г. по описа на Служба по вписвания при PC – Луковит за вписване на Нотариален акт за покупко-продажба на недвижим имот No 148, том I, рег.No 558, дело 64 от 10.02.2014 г. по описа на нотариус Б.М. рег. No 591 на НК с район на действие PC - Луковит.
 Съдът след като разгледа цитираната частна жалба и съобрази приложените към нея писмени доказателства, намира, че същата е основателна.
 За да разпореди да бъдат върнати с удостоверявания от съдията по вписванията само 2 /два/ екземпляра от представените 4 /четири/ акта, а останалите 2 /два/ - да бъдат върнати без нанасяне на данни върху тях от служителя на Служба вписвания и без удостоверяване от съдията по вписвания, Съдията по вписванията при РС-Луковит е приел, че: "..нормативно и строго са определени екземплярите от подлежащия на вписване акт, върху който се правят удостоверявания от съдията по вписвания. Техният брой е определен на четири екземпляра. Затова за съдията по вписванията няма задължение, а напротив - има изрично ограничение, да прави удостоверяване върху екземпляри от самия акт за номера, под който е записан в регистъра, датата, томът и страницата на партидната книга, в която е нанесено вписването, както и номерът по ред и томът на книгата, в която е подреден актът. За нотариуса няма изискване за броя екземпляри, в които ще изготви акта. Единствено чл. 18 от Наредба No 32/1997 г. предвижда, че проектите за нотариални актове, които подлежат на вписване, се съставят в поне 5 екземпляра. Този брой държи сметка, че четири от тях ще останат за нуждите на книгите и делата в СВ и за нотариалния архив, като във всеки случай на нотариално производство има поне един молител, който следва да получи екземпляр. Но този екземпляр не следва да носи удостоверяването, направено от Съдията по вписвания. Вписването е част от нотариалното производство, което е задължение на нотариуса. Още един


text:
аргумент в полза на този извод е забраната по чл. 25, ал.5 ЗННД за нотариуса, който преди вписването не може да снабдява страните с преписи от акта."
 Институтът на вписването относно недвижими имоти е уреден в различни нормативни актове - ГПК, ЗКИР, Правилник за вписванията, ДОПК, ЗННД и Наредба No 32/1997 г. за служебните архиви на нотариусите и нотариалните кантори, приети през значителни периоди от време, при коренно различни социално-икономически отношения.
 В тази връзка законодателят не е уредил еднозначно и систематизирано посочената материя, поради което съдът не споделя становището на Съдия по вписвания при РС, че нормативно и строго са определени екземплярите от подлежащия на вписване акт, върху който се правят удостоверявания от съдията по вписвания.
 В чл. 21 от Наредба No 32/97 г. за служебните архиви на нотариусите и нотариалните кантори е предвидено, че нотариусът представя 4 /четири/ екземпляра от подлежащия на вписване акт, за разлика от изискването на чл. 8, ал.2 от Правилника за вписванията, който предвижда представянето на 3 /три/ такива. В чл. 18 от цитираната по-горе Наредба No 32/97 г. е предвидено, че проектите за нотариални актове, които подлежат на вписване, се съставят в поне 5 екземпляра.
 Съдията по вписванията при ЛРС не е съобразил разпоредбата на чл. 10, ал.1 и ал.2 от ПВ, според които: ал.1 - "При вписване на актове за делба, за спогодба или за замяна на недвижими имоти находящи се в различни райони, представят се по два броя преписи за всеки от районите, като се прилагат и нужните разноски" ал.2- "След като е направено надлежно вписване, екземплярите, които се отнасят за други райони, се изпращат веднага за вписване по местонахождението на имотите, със съобщение, че са събрани дължимите такси". При цитираната хипотеза в зависимост от броя на районите, в които се намират недвижимите имоти ще варира и броя на съответните екземпляри издадени в съответствие с чл. 9, ал.1 и ал.2 от ПВ.
 Настоящият състав изцяло споделя съображенията на жалбоподателя, че практиката и развитието на гражданските правоотношения налагат всяка от страните по едно нотариално производство да се снабди с екземпляри от вписания акт със съответните отбелязвания върху тях на данните по чл. 9, ал.1 и ал.2 от ПВ. В тази връзка следва да се разгледа следната хипотеза - по един договор за доброволна делба с повече от двама съделители, кой от тях следва да получи екземпляра от вписания акт със съответните данни върху него, и какъв екземпляр следва да получат останалите. Вписването е едностранно охранително производство и като такова се състои в даване на гласност на подлежащите на вписване актове, и съответно нанасянето на данните върху него по чл. 9, ал.1 и ал.2 от ПВ, е акт на безспорна администрация, оказване на съдействие при законосъобразно развитие на граждански правоотношения. Колкото до въпроса относно таксата за съответните екземпляри, същата е нормативно определена в тарифата за нотариалните такси към ЗННД и следва да се събере от нотариуса.
 Ето защо, съдът счита, че следва да бъде отменено като неправилно обжалваното разпореждане.
 ОТМЕНЯ Разпореждане на Съдия по вписвания при РС - Луковит от 10.02.2014 г. издадено по

type: other


text: молба вх. рег. No 214/10.02.2014 г. по описа на Служба по вписвания при PC Луковит, за вписване на Нотариален акт за покупко - продажба на недвижим имот No 148, том I, рег. No 558, дело 64 от 10.02.2014 г. по описа на нотариус Б.М. peг. No 591 на НК с район на действие PC-Луковит, с който акт е разпоредено да се върнат на нотариус Б.М. 4 /четири/ екземпляра от представените общо 6 /шест/ от Нотариален акт за покупко-продажба на недвижим имот No 148, том I, рег. No 558, дело 64 от 10.02.2014 г. по описа на нотариуса, като върху два от тях да се нанесат данните по чл. 9, ал.1 и ал.2 от Правилника за вписванията.


text:
Решение по Гражданско дело 24/2013г.
 10.03.2014 година, гр.Троян
 Троянски районен съд, в открито заседание, на 10.02.2014 /десети февруари две хиляди и четиринадесета/ година в следния състав:
 при секретаря Е.П., като разгледа докладваното от съдията гр. д.No24 по описа за 2013г. на ТРС, за да се произнесе, съобрази следното:
 Предявени са обективно и субективно съединени искове с правно основание чл.108 и чл.109 от ЗС.
 В исковата си молба до съда, ищецът - Кооперация „ТРОЯНСКА ПОПУЛЯРНА БАНКА„ твърди, че е собственик на недвижим имот, находящ се в гр. Троян, ул. „Дрянска чешма” No 1, Община Троян, Ловешка област, съставляващ по КККР на гр.Троян, одобрен със Заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на Изпълнителния директор на АГКК-София имот с идентификатор 73198.505.93, целият от 1312 кв.м., с трайно предназначение на територията: урбанизирана; начин на трайно ползване: за друг обществен обект, комплекс, при съседи: имоти с No 73198.505.95; No 73198.505.535, No 73198.505.117, No 73198.505.534, No 73198.505.92, No 73198.505.94, 73198.505.96. Твърди, че ответниците В.Т.В. и Й.Т.П. имат изградени постройки и поставена метална врата, които пречат на ищцовата кооперация да обслужва ресторанта, който се намира в тяхната сграда, тъй като точно откъм запад са складовите им помещения. От друга страна кооперацията желае да си огради имота, но към настоящия момент това е невъзможно, тъй като постройките на ответниците според ищеца са незаконно построени и същите възпрепятстват това. Молят съда да признае по отношение на ответниците В.Т.В. и Й.Т.П., че са собственици на процесния имот, като последните да бъдат осъдени да отстъпят собствеността и да предадат владението на 150 кв.м., попадащи в западна част на подробно описания в исковата молба имот, както и да премахнат извършените от тях незаконно построения строеж което представлява: две паянтови постройки и метална врата, с която част от дворното място е преградено. Претендират за разноски. В предвидения срок по реда на чл. 131 от ГПК ответникът В.Т.В., чрез пълномощникът си адв. А. е депозирал писмен отговор, в който изразява становището си по допустимостта и основателността на исковете. Счита същите за допустими, но неоснователни. Прави възражение за нищожност на приложения от ищцовата кооперация Договор от 26.09.2007 година, находящ се на л. 8, 9 и 10 от делото по смисъла на чл. 26, ал.1 от ЗЗД, поради липса на съгласие, като се позовава на чл. 38 и чл. 39 от ЗОС. Прави доказателствени искания. Вторият ответник по делото Й.Т.П. в предвидения срок по чл. 131 от ГПК не ангажира доказателства и не представя отговор. В съдебно заседание ищцовата кооперация се представлява от упълномощен защитник в лицето на адв.С.С. от ЛАК, поддържа предявените искове на посочените основания и съобразно изменението по реда на чл.214 от ГПК, като излага подробни аргументи по съществото на спора и в представена по делото писмена защита. Ответникът В.В., редовно призован се явява лично и с упълномощен защитник – адв.В.А. ***, който моли предявените искове като неоснователни и недоказани да бъдат отхвърлени, като излага аргументи по съществото на спора. В предвидения от съда срок за представяне на писмени бележки, такива не са постъпили. Ответницата Й.П. редовно призована не се явява и не се представлява.


text:
За изясняване на обстоятелствата по делото, съдът е допуснал гласни доказателства, чрез разпита на свидетелите Л.Н.Д., Д.Х.Б., В.Х.Н., С.М.Л., М.М.Д. И М.М.М. и СТЕ с вещо лице инж.В.П., по която е изготвено основно и четири допълнителни заключения. На основание чл. 214 от ГПК, след изготвяне на заключението на вещото лице, по искане на ищеца съдът е допуснал изменение на петитума на предявения иск в частта, с която се претендира осъждане на ответниците да отстъпят собствеността и предадат владението на 112 кв.м., а не както е заявено с ИМ на 150 кв.м., които 112 кв.м. попадат в западната част на описания имот и „са отразени в скиците на двете допълнителни заключения на в.л. П. с букви: К, Л, М, Н, О, П, Р., които да бъдат неразделна част от решението на съда, както и да премахнат извършеното от тях незаконно строителство в тази част на имота, представляващо две паянтови постройки и метална врата, с която е преградено част от дворното място,ведно с всички законни последици.”. От събраните по делото доказателства и становища на страните, преценени поотделно и в тяхната съвкупност, се установи следното от фактическа и правна страна:
 Ищеца се легитимира като собственик на недвижим имот, находящ се в гр.Троян, ул.Дрянска чешма No1, съставляващ по КККР на гр.Троян, Одобрена със заповед NoРД-18-11/20.04.2007г. на ИД на АГКК-София имот с идентификатор No73198.505.93, целият с площ от 1312 кв.м., при съседи: имотNo73198.505.95;No73198.505.535;073198.505.117;No73198.5058.534;No73198.50.92; No173198.505.94; No73198.505.96, за който е издаден констативен нотариален акт за собственост на недв.имот No13, том.7, рег.No7798 издаден по нот.дело No1107/2007г. на нотариус М.Гладкова, с район на действие РС-Троян. При съставяне на констативния нот.акт е отразено, че са представени различни нот.актове, в това число и Договор от 26.09.2007г. между Община Троян, представлявана от кмета инж.Дилян Енкин и Кооперация „Троянска популярна банка”, Протокол-опис от същата дата и Решение No230 от 04.01.2002г. , постановено по АК.дNo79/2002година.
 От съдържанието на представения на л.8 от делото Договор от 26.09.2007г. между Община Троян, представлявана от кмета инж.Дилян Енкин и Кооперация „Троянска популярна банка” със седалище и адрес на управление гр.Троян, ул.В. Левски No3, представлявана от председателя на управителния съвет Митко Мошеков се установява, че страните са сключили настоящия договор, като от преамбюла на същия е видно, че Троянска популярна банка е регистрирана като фирма в ЛОС на 10.01.1915г., но по силата на 218-то Постановление на МС и ЦК на БКП на 02.03.1951г.за преустройство на банковата система е посочено, че за нуждите на спестовните каси се предават сградите на популярните банки в посочени градове, включително и в гр.Троян. Били са издадени в тази връзка през 1966г.,1968г., и1986г. Актове за държавна собственост. След отписването им от актовите книги за Държавна собственост, през 1997г. е съставен АКТ за Общинска собственост. От представения по делото препис от Решение No230 от 04.01.2002г. , влязло в законна сила на 22.01.2003г. по адм.х.д.No79/2002г., ЛОС е видно, че се връща на Кооперация „Троянска популярна банка”-Троян партерен етаж от четириетажна масивна сграда, представляваща р-т”България” и дворно място от около 1050 кв.м., като изрично е посочено по отношение на дворното място, че възстановява собствеността на 1050кв.м. при условията


text:
на чл.4 от Наредбата за условията и реда за връщане на кооперация и кооперативни съюзи на тяхното иззето, одържавено или преразпределено имущество след 10.09.1944г. безвъзмездно, а по отношение на сградата – при условията на чл.5 от същата Наредба. В Раздел 1 от Договора е посочено, че Община Троян, прехвърля на Кооперацията съгласно чл.4 и 5 от Наредбата ПИ с кад.No73198.505.535 с площ от 116 кв.м. и ПИ с кад.No 73198.505.93 с площ от 1312 кв.м., като в ал.2 от Договора е посочено, че „в подлежащото на връщане имущество по ал.1 са извършени подобрения върху земята”, описани в т.1 и т.2 на цитирания текст, които съгласно чл.2 от Раздел 2 на Договора се установява, че са платени при подписването на същия.
 За успешното провеждане на иска по чл.108 от ЗС е необходимо наличието в кумулативна даденост на следните предпоставки: ищецът да е собственик на имота; имотът да се намира във владение на ответника, в настоящата хипотеза на ответниците и последните да го държат без правно основание, като по отношение на иска по чл.109 от ЗС, ищецът следва да установи, че ответниците им пречат да упражняват в пълен обем правото си на собственост върху имота.
 От заключението на вещото лице по допуснатата СТЕ се установява, че наследодателят на ответниците Т.В.Т. е бил собственик на дворно място , обозначено от В.Л. по букви А,Б,В,Г,Д,Е,Ж,И в представеното към заключение вх.No2320 от 04.04.2013г. на ТРС Приложение "А" с отразена площ от 130кв.м. представлява част от имот с пл.No 1683 по кадастралния план, одобрен със Заповед No 325/20.06.1980г. Според експерта, „...така описаното дворно място се явява придаваемо от имот с пл.No 1683 по кадастралния план към парцел II в кв.76 по регулационния план. Придаваемото място е отчуждено и актувано като общинско(държавно) с акт No 1941/14.05.1986г., издаден на основание заповед No 115/03.06.1985г. на председателя на обнс-Троян. След отчуждаване на придаваемото място от имот с пл.No 1683 по кадастралния план към парцел II в кв.76, е съборена и къщата на ответника, която се е намирала в това място...”, като в цитираното приложение „А” е отбелязаната с надпис "отчуждена сграда 40кв.м.”....” Според инж.П., тези „...130кв.м. от източната част на имот с пл. No 1683 по кадастралния план, собственост на Т.В.Т.(наследодател на ответниците), в които се намират процесиите 112кв.м., се явяват придаваемо място от имот с пл.No 1683 към парцел II в кв.7б, по действащия регулационен план, отреден за "За ресторант и ДСК".
 От дадените в проведеното на 14.11.2013г. с.з. обяснения /Протокол от с.з./, вещото лице категорично заявява, че имота на ищците представлява „...дворище от 1050 кв.м. по нотариален акт No 66/1934 година. Въз основа на този акт в край на краищата имота е реституиран с Решение No 230 по гр.а.х.д.No 79/2002 година на ЛОС и там е реституиран точно този имот по нотариалния акт. Реституирания имот е идентичен на имота по Нотариален акт No 66/1934 година, където имота е описан като дворище от около 1050 кв.м., описан със своите граници: ул. „Ангел Кънчев”, Площад, от другата страна – старото корито - дол.....”.
 Според представеното по делото трето допълнително заключение


text:
на вещото лице – л.135 се установява, че „ .... Имотите, които Община Троян е предала на кооперацията с договор от 26.09.2007г. и Протокол-опис от същата дата, представляват поземлени имоти идентификатори и площи по КККР: 73198.505.535 с площ 116кв.м. и 73198.505.93 с площ 1312кв.м. Имота на кооперацията по нотариален акт No 66, т. 2, рег.1099, дело 313 от 1934г. се намира кв.39- по плана от 1928г., за който са отредени парцели IV-5 и VII -5, които съставляват едно дворище около 1050кв.м., което в кадастъра от 1928г. е обозначено с номер -5-, при съседи ул."Ангел Кънчев", Площад и дол в приложената скица площта от 1050кв.м. е повдигната с оранжев цвят. Така описаният по нотариален акт No 66, т. 2, рег.1099, дело 313 от 1934г. имот на Кооперацията, видно от приложената скица, не отговаря по площ на имотите, които Община Троян е предала на кооперацията с договор от 2б.09.2007г. и Протокол-опис от същата дата, представляващи поземлени имоти с идентификатори и площи по КККР 73198.505.535(116кв.м.) и 73198.505,93(1312кв.м.). Възстановеният с решение No 230 по гр.а.х.дело No 79/2002г. на ЛОС имот на Кооперацията изцяло отговаря по площ на имота на кооперацията по нотариален акт No 66, т.2, рег.1099, дело 313 от 1934г., находящ се в кв.39- по плана от 1928г,, за който са отредени парцели IV-5 и VII -5, съставляващи едно дворище около 1050кв.м., което в кадастъра от 1928г. е обозначено с номер -5-, при съседи ул."Ангел Кънчев", Площад и дол, но не отговаря по площ на имотите, които Община Троян е предала на кооперацията с договор от 26.09.2007г. и Протокол-опис от същата дата, представляващи поземлени имоти с идентификатори и площи по КККР 73198.505.535 (116кв.м ) и 73198.. 505 . 93 (1312кв .м. ). В приложената скица комбинирано са нанесени имота на кооперацията в размерите, в които е възстановен с решение No 230 по гр.а.х.дело No 79/2002г. на ЛОС(с оранжев цвят площта от 1050кв.м.) и предадените на кооперацията, съгласно договор с Община Троян от 2б.09.2007г. и Протокол-опис от същата дата, поземлени имоти с идентификатори и площи по КККР 73198.505.535(116кв.м.) и 73198.505.93(1312кв.м.), на които ясно личат повдигнатите в сиво части, попадащи извън възстановения имот(оранжевият).
 На поставения към експерта въпрос: „Какво е основанието за изменението на кадастралния план със заповед No 939 от 16.12.2003г. на Кмета на Община Троян и каква обща площ земя се записва на кооперацията, колко сгради и с каква площ са записани на кооперацията?” експерта е категоричен, че: ”.....Основанието за изменението на кадастралния план със заповед No 939 от 16.12.2003г. на Кмета на Община Троян е Решение No 230 по гр.а.х.дело No 79/04.12.2002г. на ЛОС, с което е възстановен имота на кооперацията по нотариален акт No 66, т. 2, рег.1099, дело 313 от 1934г., находящ се кв.39- по плана от 1928г., за който са отредени парцели IV-5 и VII -5. Възстановеният имот съставлява едно цяло дворище около 1050кв.м., което в кадастъра от 1928г. е обозначено с номер -5-, при съседи ул."Ангел Кънчев", площад и дол (в приложената скица площта от 1050кв.м. е повдигната с оранжев цвят)....”.
 Тъй като "дворището" отдавна не съществува реално,


text:
поради извършеното през годините строителство и благоустрояване, при извършеното попълване на кадастралния план е било невъзможно да бъде отразен имота на кооперацията, съставляващ едно дворище около 1050кв.м., така както е описан в нотариален акт No 66, т.2, рег.1099, дело 313 от 1934г., находящ се кв.39- по плана от 1928г., за който са отредени парцели IV-5 и VII -5, поради което, в Акта за непълноти и грешки е отбелязано, че се попълва нов имот с кад.No 4223, целият застроен, с площ от 1082кв.м., която площ е разпределена както следва: „За Община Троян 330/1082 ид.ч. с док. за собств. АОС No 56/19.08.1997г.; За Кооп."Троянска популярна банка" 720/1082 ид.ч. Реш.No 230 от 04.12.2002г.; За "Електоразпределение" ЕАД-Плевен 32/1082 ид.ч. с док.за собств. АДС No 2469/95г., като според експерта, в новозаснетия имот с кад.No 4222, който е извън границите на имота по н.а.66/1934г. (на запад от него), и в който се намират процесиите 112кв.м., на основание Реш. No 230 по гр.а.х.дело No 79/2002г. на ЛОС, е записан частично също на името на Кооп."Троянска популярна банка". В заключение, експерта е категоричен, че общата площ земя, записана на Кооперацията при така попълнения кадастър е колкото възстановената с Реш. No 230 по гр.а.х.дело No 79/2002г. на ЛОС, но „....нейното местоположение не съответства на мястото на имота на кооперацията по нотариален акт No 66, т. 2, рег.1099, дело 313 от 1934г., находящ се кв.39- по плана от 1928г., за който са отредени парцели IV-5 и VII -5, съставляващ едно цяло дворище около 1050кв.м., което в кадастъра от 1928г. е обозначено с номер -5-, при съседи ул."Ангел Кънчев", Площад и дол в приложената скица площта от 1050кв.м. е повдигната с оранжев цвят. От представеното четвърто допълнително заключение с вх.No642 от 30.01.2014г. на ТРС се установява, че:„.... приложената към него СКИЦА No1 е съобразена с плана на гр.Троян, одобрен със зап.No 3133/29.11.1928г. и отразява парцел III, отреден за имот с номер "-4-"(на ответника) и парцели IV,VII(на ищеца), отредени за имот с номер "-5-" в кв.39А.;
 - СКИЦА No2, е съобразена с плана на гр.Троян, одобрен със зап.No 1404/13.06.1966г.(зелен цвят), в която е нанесен имота на ответника пл.No 1582 (зелен цвят) с площ от 412кв.м. и имота на ищеца пл.No 1583(зелен цвят) с площ от 979кв.м. по кадастралния план, като за имота на ищеца е отреден УПИ I в кв.78 с площ 1560кв.м., а за имота на ответника съсобствения парцел V-1580,1582 с площ 319кв.м., като в разписния лист към плана имот с пл.No 1583 е записан на "ДСК, ГТП"Здрава храна", хотел", а имот с пл.No 1582 е записан на "Тодор В.. Топалски"(л.I60 от делото). - СКИЦА No2А, е съобразена с ИЗМЕНЕНИЯ план на гр.Троян, одобрен със зап.No 1404/13.06.1966г.(зелен цвят), в който е нанесен имота на ответника пл.No 1582(зелен цвят) с площ от 412кв.м. и имота на ищеца пл.No 1583 (зелен цвят) с площ от 979кв.м. по кадастралния план, като за имота на ищеца след измененията е отреден УПИ IX, отреден за " Ресторант-градина, хотел и ДСК" с площ 1633кв.м., а за имота на ответника вместо съсобствения парцел У-1580,1582 с площ 319кв.м. е


text:
отреден нов УПИ XIII с площ 286кв.м., като в разписния лист към плана имот с пл.No 1583 е записан на "ДСК”, ГТП"Здрава храна", хотел", а имот с пл.No 1582 е записан на "Тодор В.. Топалски"(л.160 от делото). - СКИЦА No3, е съобразена с плана на гр.Троян, одобрен със зап.No РД-12-553/1981г.(зелен цвят), е нанесен имота на ответника пл.No 1683 (зелен цвят) с площ от 418кв.м. и имота на ищеца пл.No 1682(зелен цвят) с площ от 1413кв.м. по кадастралния план, като за имота на ищеца е образуван УПИ IX в кв.76, отреден "За адм. сграда, ресторант, сладкарница и механа" с площ 1633кв.м., а за имота на ответника е отреден УПИ XIII с площ 28б кв.м., като в разписния лист към плана, имот с.No 1682 е записан на "ДСК”-Троян, Ресторант "България", а имот с пл.No 1683 е записан на "Т. В. Т. и др."(л.165 от делото). - СКИЦА No4, е съобразена с плана на гр.Троян, одобрен със зап.No РД-02-14-262/10.10.1988г.(зелен цвят), е нанесен имота на ответника пл.No 1683(зелен цвят) с площ от 418 кв.м. и имота на ищеца пл.No 1682(зелен цвят) с площ от 1413кв.м. по кадастралния план, като за имота на ищеца е отреден УПИ II в кв.7б с площ 1558кв.м.”, като е отразено, че собствеността на имотите с пл.No 1683 и с пл.No 1682 по кадастралния план от 1988г. е съгласно приложения на л.167 от делото Разписен лист.” Според вещото лице, по плана на гр.Троян от 1928г., 163кв.м. от имота на ищеца с идентификатор 73198.505.93 попадат извън парцели IV и VII, на изток от тях, т. е. в уличното пространство (СКИЦА No1) -съгласно плана на гр.Троян от 19ббг., 32кв.м. от имота на ищеца с идентификатор 73198.505.93 попадат на изток от уличната регулационна линия, т.е. в уличното пространство.( СКИЦА No2 и СКИЦА No2А,
 -съгласно плана на гр.Троян от 1981г., 32кв.м. от имота на ищеца с идентификатор 73198.505.93 попадат на изток от УПИ IX в уличното пространство.(виж СКИЦА No3), а съгласно плана на гр.Троян от 1988г., имота на ищеца, включваш, поземлени имоти с идентификатори 73198.505.535 и 73198.505.93, изцяло попада в УПИ II, кв.76, отреден "За ресторант и ДСК" няма части, попадащи в улица(СКИЦА No4).
 За установяване на обстоятелства свързани с предмета на делото са ангажирани от страните гласни доказателства, чрез разпит на свидетели, които показания съдът кредитира с доверие като обективни и безпристрастни, но счита, че гласните доказателства са неотносими към предмета на делото по иска за собственост, предвид претендираното от ищеца правото на собственост-реституция на кооперативен имот, за който са приложени разпоредбите на чл.4 и чл.5 от Наредбата за условията и реда за връщане на кооперации и кооперативни съюзи на тяхно иззето, одържавено или преразпределено имущество след 10 септември 1944 е. - дв. бр. 65/2000г.
 Анализа на доказателствата налага следните правни изводи: Налице е реституция на кооперативен имот, при условията на чл.4 и чл.5 от НАРЕДБА ЗА УСЛОВИЯТА И РЕДА ЗА ВРЪЩАНЕ НА КООПЕРАЦИИ И КООПЕРАТИВНИ СЪЮЗИ НА ТЯХНО ИЗЗЕТО, ОДЪРЖАВЕНО ИЛИ ПРЕРАЗПРЕДЕЛЕНО ИМУЩЕСТВО СЛЕД 10 СЕПТЕМВРИ 1944г. - Дв. бр. 65/2000г.
 Съгласно представения от ищеца нотариален акт за собственост - констативен, No


text:
124, т. 15, дело 34155, партидна книга 22043, вх.рег. No 4382/07.12.2007 г. на СВ при ТРС е видно, че същият е издаден въз основа на представени в нотариалното производство документи, в т.ч. и нот. акт No 66, т. 2, рег. No 1099, дело 313/1934 г. на ТРС, който е първичен. По принцип, в нотариалното производство, издаването на констативен нотариален акт за собственост е предшествано от проверка от страна на нотариуса дали молителят е собственик на имота, „...въз основа на представени документи /чл. 587, ал.1 ГПК/ или чрез т.нар. обстоятелствена проверка, включваща разпит на трима свидетели /чл. 587, ал.2 ГПК/.Правният извод на нотариуса за съществуването на това право се счита за верен до доказване на противното с влязло в сила решение. Съгласно чл. 537, 4 ал.2, пр.3 ГПК нотариалният акт се отменя когато бъде уважен претенция на трето лице срещу титуляра на акта, т.е. когато по исков път бъде доказана неверността на извършеното удостоверяване на правото на собственост.” / ТР No11/2012г. от 21 март 2013 год. на Общо събрание на Гражданска колегия на Върховният касационен съд/. Тоест, издадения констативен акт следва да бъде съобразен с правата, които кооперацията действително е притежавала, а именно придобитите от ищеца през 1934 г. чрез покупка на 1050 кв.м. земя, съставляваща парцел IV и VII в кв. 39 „А" по действащия тогава план от 1928 г. Именно в този смисъл е и категоричното становище на вещото лице инж. В.П., прието в с.з. на 10.02.2014 г., а именно: „....От стария парцел IV в кв. 39 „А" по плана от 1928 г. само 662 кв.м. попадат в имот 73198.505.93 по действащата КК.....От стария парцел VII в кв. 39 „А" по плана от 1928 г. само 116 кв.м. попадат в имот 73198.505.535 по действащата КК....”.
 В тази връзка настоящия съдебен състав счита за неоснователни изложените от адв.С. твърдения, които се поддържат и в представената по делото писмена защита, че констативния нотариален акт на ищеца, не е оспорен от ответника по реда на чл.193 от ГПК, тъй като: Съгласно ТР No11/2012г. от 21 март 2013 год. на Общо събрание на Гражданска колегия на Върховният касационен съд нотариалното производство е едностранно и не разрешава правен спор, поради което„......нотариалният акт по чл. 587 ГПК, удостоверяващ принадлежността на правото на собственост, може да бъде оспорван от всяко лице, което има правен интерес да твърди, че титулярът на акта не е собственик. Оспорването може да се изразява както в доказване на свои права, противопоставими на тези на титуляра на акта, така и в опровергаване на фактите, обуславящи посоченото в акта придобивно основание или доказване, че признатото право се е погасило или е било прехвърлено другиму след издаване на акта, т.е. нотариалният акт, с който се признава право на собственост върху недвижим имот по реда на чл. 587 ГПК, не се ползва с материална доказателствена сила по чл. 179, ал.1 ГПК относно констатацията на нотариуса за принадлежността на правото на собственост, тъй като такава е присъща на официалните свидетелстващи документи за факти....”. Единствено вярно в твърдението на проц.представител на ищеца, е че при оспорване на


text:
признатото с акта право на собственост, тежестта за доказване се носи от оспорващата страна и „.... за да отпадне легитимиращото действие на акта е необходимо да се докаже, че титулярът не е бил или е престанал да бъде собственик. Това оспорване не се развива по правилата на чл. 193 ГПК, тъй като не касае истинността на документа нотариален акт, а съществуването на удостовереното с него право....”, т.е. не намира приложение редът на чл. 193 ГПК съгласно цитираното тълкувателно решение.
 От представените по делото доказателства безспорно беше установено, че основание за връщане на имуществото на ищеца е решение по адм.х.д. No 79/2002 г. на ЛОС, с което е отменен отказ на Кмета на Община Троян да върне имуществото, поради което е последвал сключения между ищеца в настоящото производство и Община гр.Троян Договор от 26.09.2007г. В частта на договора наречена „преамбюл", страните са приели, че връщането на имуществото на кооперацията - ищец е на основание влязло в сила на 22.01.2003 г. решение No 230 от 04.12.2002 г. по адм.х.д. No 79/2002 г. на ЛОС, съгласно което, земята, в размер 1050 кв.м. се възстановява при условията на чл. 4. Видно е обаче, че договора е сключен в нарушение на решението на ЛОС по цитираното дело, в което е прието, че подлежащата на връщане земя е 1050 кв.м. без подобрения, а се връща земя в размер 1428 кв.м. /Община Троян, прехвърля на Кооперацията съгласно чл.4 и 5 от Наредбата ПИ с кад.No73198.505.535 с площ от 116 кв.м. и ПИ с кад.No 73198.505.93 с площ от 1312 кв.м/, т.е. на кооперацията се „връща" имущество, в случая земя, в по-голям размер от притежаваната преди отчуждаването през 1934 г. когато е придобила чрез покупка 1050 кв.м. земя, съставляваща парцел IV и VII в кв. 39 „А" по действащия тогава план от 1928 г.
 Отделно от това, в Договора и в протокола е прието, че в подлежащото на възстановяване имущество са правени подобрения, „в поземлен имот 73198.505.93 - 376/1312 ид.ч.", без да е посочено това подобрение в какво се отнася, как и кога е извършено, а в противоречие на това, страните при сключването на договора са се позовали на чл.4 от Наредбата , според който текст :”.... Когато в подлежащото на връщане имущество не са извършени подобрения, връщането се извършва безвъзмездно.....”.
 От всичко изложено по-горе се установява, че приложения констативен нотариален акт за собственост, издаден в полза на ищеца е съобразен с описания договор и протокол-опис, но не е съобразен с обема на правото на собственост, придобито чрез сделка през 1934 г. и възстановено с решение на ЛОС по адм.х.д. No 79/2002 г.
 Имайки предвид гореизложеното, съдът заключава, че ищецът не е собственик на 112 кв.м., които попадат в западната част на описания имот и „са отразени в скиците на двете допълнителни заключения на в.л. П. с букви: К, Л, М, Н, О, П, Р”. Ето защо така предявеният иск следва да се отхвърли като неоснователен и недоказан. По отношение на иска по чл.109 от ЗС:
 Изхода на иска по чл. 108 от ЗС обуславя и изхода на


text:
иска по чл.109 от ЗС, който в случая се явява неоснователен и недоказан както на посоченото основание, така и поради следните съображения: Ответника В.В., в депозирания по делото отговор към исковата молба е направил възражението за нищожност на приложения от ищцовата кооперация Договор от 26.09.2007 година, находящ се на л. 8, 9 и 10 от делото по смисъла на чл. 26, ал.1 от ЗЗД, вр.чл. 38 и чл. 39 от ЗОС: Разпоредбата на чл.26 ал.1 от ЗЗД - противоречието със закона представлява несъобразяване с предписанията на императивни правни норми. Това основание за нищожност е общо формулирано в закона и може да погълне останалите основания, като се има предвид, че при повечето от основанията за нищожност в крайна сметка има противоречие с императивна правна норма или порок в начина на сключване на договора. В настоящия казус е налице и заобикаляне на закона, но това основание не следва да се обсъжда самостоятелно, тъй като същото както беше споменато по-горе по принцип се поглъща от общо формулираното. След като законодателят е установил различие между последиците при недействителността, безспорно е, че е необходимо разграничение на приложните полета на отделните основания, като всяко изрично формулирано основание следва да изключва приложението на най-общото - противоречието на закона. При сключването на договора следва да се съблюдават всички императивни правни норми, които са свързани с него, като за нищожността, поради противоречие със закона, е достатъчно обективното несъответствие с повелителна правна норма или правен принцип. «Основанието за нищожност, поради заобикаляне на закона, е частна хипотеза на противоречието на закона, като при нея участниците съзнават, че преследват неправомерна цел, и за да я постигнат, си служат със договори, които сами по себе си не са забранени, тъй като с тях могат да се постигнат правомерни резултати», т. е при заобикаляне на закона има не само обективно правонарушение, но и «намерение да се използват позволени средства за постигане на забранени цели». Заобикалянето на закона / липсата на съгласие на Общински съвет Троян в Решението / е самостоятелно основание за нищожност , в този смисъл настоящия състав приема че договора е нищожен и чрез този договор ищеца не е придобил правото на собственост въррху 376/1312 ид.части от имота.
 Тъй като твърдяното от ищеца незаконно строителство се намира в имота, който се установи, че не е собственост на ищеца, то не може да се приеме, че тези постройки пречат на ищеца да упражнява правото си на собственост и иска по 109 от ЗС и при тези съображения се приема за неоснователен.
 При този изход на делото и на основание чл.78, ал.3 от ГПК, ищецът дължи на ответника В.В. заплащане на извършените от последния разноски, в размер на 1100.00 /хиляда и сто/ лева адвокатски хонорар и за СТЕ.
 ОТХВЪРЛЯ предявеният от Кооперация”Троянска популярна банка”, ЕИК 110515074, със седалище и адрес на управление гр.Троян, ул.Дрянска чешма No1, представлявана от Председателя на управителния съвет Цанко Спасовски срещу В.Т. В., ЕГН ********** и Й.Т.П. ЕГН ********** ***, иск с правно основание чл.108 от ЗС, да бъдат осъдени ответниците В.Т.В. и Й.Т.П., да отстъпят собствеността и предадат владението


text:
на около 112 кв.м., от недвижим имот, находящ се в гр. Троян, на ул. „Дрянска чешма” No 1, Община Троян, Ловешка област, съставляващ по КККР на гр.Троян, одобрен със Заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на Изпълнителния директор на АГКК-София имот с идентификатор 73198.505.93, целият от 1312 кв.м., с трайно предназначение на територията: урбанизирана; начин на трайно ползване: за друг обществен обект, комплекс, при съседи: имоти с No 73198.505.95; No 73198.505.535, No 73198.505.117, No 73198.505.534, No 73198.505.92, No 73198.505.94, 73198.505.96 които 112 кв.м попадат в западната част на описания имот и са отразени в скиците на стр. 103 от делото, приложена към допълнително заключение вх.No2987 от 10.05.2013 на ТРС на в.л. П. с букви: „К, Л, М, Н, О, П, Р, К”, като НЕОСНОВАТЕЛЕН И НЕДОКАЗАН.
 ОТХВЪРЛЯ предявеният от Кооперация”Троянска популярна банка”, ЕИК 110515074, със седалище и адрес на управление гр.Троян, ул.Дрянска чешма No1, представлявана от Председателя на управителния съвет Цанко Спасовски срещу В.Т. В., ЕГН ********** и Й.Т.П. ЕГН ********** ***, иск с правно основание чл.109 от ЗС, да премахнат извършеното от тях незаконно строителство в недвижим имот, находящ се в гр. Троян, на ул. „Дрянска чешма” No 1, Община Троян, Ловешка област, съставляващ по КККР на гр.Троян, одобрен със Заповед No РД-18-11/20.04.2007 г. на Изпълнителния директор на АГКК-София имот с идентификатор 73198.505.93, целият от 1312 кв.м., с трайно предназначение на територията: урбанизирана; начин на трайно ползване: за друг обществен обект, комплекс, при съседи: имоти с No 73198.505.95; No 73198.505.535, No 73198.505.117, No 73198.505.534, No 73198.505.92, No 73198.505.94, 73198.505.96, които 112 кв.м попадат в западната част на описания имот и са отразени в скиците на стр. 103 от делото, приложена към допълнително заключение вх.No2987 от 10.05.2013 на ТРС на в.л. П. с букви: „К, Л, М, Н, О, П, Р, К”, като НЕОСНОВАТЕЛЕН И НЕДОКАЗАН.
 ОСЪЖДА Кооперация”Троянска популярна банка”, ЕИК 110515074, със седалище и адрес на управление гр.Троян, ул.Дрянска чешма No1, представлявана от Председателя на управителния съвет Цанко Спасовски да заплати на В.Т. В., ЕГН ********** и Й.Т.П. ЕГН ********** ***, сумата от 1100 /хиляда и сто/ лева, представляваща извършените по делото разноски за един адвокат и СТЕ, съобразно отхвърлената част от исковете.
 Решението може да се обжалва пред Ловешки окръжен съд в двуседмичен срок от уведомяване на страните.


text:
ПРАВО И РЕЛИГИЯ В БЪЛГАРИЯ: НЕПРАВОМЕРНИ МАНАСТИРСКИ РЕСТИТУЦИИ
 НЕПРАВОМЕРНИ МАНАСТИРСКИ РЕСТИТУЦИИ
 Преди няколко дни стана известно, че СУ си върна неправомерно отнет от Църквата имот. Какво точно означава това съобщение най-добре знаят журналистите, които са го публикували, но факт е, че в по-долу приложеното Решение на ВКС от 17.08.2010 г., се съдържат достатъчно доказателства, за да може по-сериозно да се обърне внимание върху отговорността (административна и наказателна) на лицата не само от държавни и общински служби, които фактически са извършили реституцията, но и на представителя на висшия клир, който отговаря за църковното имущество в съответната Варненска епархия, без чиято благословия едва ли щеше да бъде изпълнена реституцията. Най-малкото, което се вижда от Решението на ВКС е, че по несъмнен начин е доказано, как са нарушени императивни правила от имущественото право на църквата. Заменяно е и е отстъпвано право на собственост от страна на църквата, което никой висш клирик, според каноните, няма правомощия да извършва. Всичко това би могло да се анализира по-добре, ако се прочете внимателно самото Решение на ВКС. Самият правораздавателен акт на Върховния касационен съд е сигнал, че е крайно време да се пристъпи към ревизиране на тринадесетте митрополии в България.
 No 945/2009 год.
 София, 17.08.2010 година
 В ИМЕТО НА НАРОДА Върховният касационен съд на Република България, Първо гражданско отделение , в съдебно заседание на двадесет и пети ноември две хиляди и девета година, в състав:
 ПРЕДСЕДАТЕЛ: БРАНИСЛАВА ПАВЛОВА ЧЛЕНОВЕ: ЛИДИЯ РИКЕВСКА ТЕОДОРА ГРОЗДЕВА при участието на секретаря Анета Иванова
 гражданско дело No 2220/2008 година и за да се произнесе, съобрази:
 Производството е по чл.218а ГПК /отм./ във връзка с §2 ал.3 ПЗР ГПК обн. Д.в. бр. 59 / 2007г. в сила от 01.03.2008г. С решение No 72 от 22.01.2008г. по гр.д. No 1608/2007г. Варненският окръжен съд, гражданско отделение е отменил частично решението на Варненския районен съд по гр.д. No 3198/2002г. и е отхвърлил иска на СУ”С” гр. С. за установяване , че М. „С” гр. В. не е собственик на следните имоти: 1. Незастроено дворно място с площ от 5474 кв.м., представляващо част V, в което са включени т.131, т.145, т.141, т.138 и т.136 при граници: част IV, VI, част VII, VIII и част IX; 2. Н. място с площ от 421 кв.м., представляващо част втора, вкл. т.20, т.27, т.26, т.23 и т.24 при граници: част І, ХІ, ІІІ и път; 3. Н. дворно място от 61522 кв.м. представляващо част Х, включващо т.182, т.180, т.119, т.125, т.129, т.39, т.51, т.55 и т.59, при граници: част четвърта, част девета и залесена част; 4. Н. дворно място с площ от 1968 кв.м., представляващо част I, включваща т.1, т.18, т.11, т.10, т.5 и т. З, при граници: част втора, част трета и път; 5.незастроено място с площ от 4227 кв.м., представляващо част III, включващо т.29, т.38, т.35, т.32 и т.31 при граници: част първа, част втора, част единадесета и залесени полета, всички в регулационните граници на Б. градина гр. Варна върху терена с обща площ от 360930 кв.м. Отхвърлен е и иска на СУ”С” гр. С. против „С” АД гр.


text:
В. за установяване, че дружеството не е собственик на следните имоти: 1.незастроено дворно място от 122 778 кв.м., представляващо част IV, включващо т.182, т.110, т.105, т.180, т.101, т.97, т.65, при граници: част трета, част пета, част девета и част десета;. 2. незастроено дворно място с площ от 4000 кв.м., представляващо част VІ с т.146,156,155,154,151,147 при граници част пета, част осма, част девета и път; 3. Н. дворно място от 7446 кв.м. – част VІІ т.160,164,163 и 162 при граници част шеста, част осма и път. 4. незастроено дворно място от 6063 кв.м. представляващо част VІІІ т.165,170,167 и 166 при граници част седма, част пета и път; 5. незастроено дворно място от 4704 кв.м. , представляващо част ІХ , включваща т.171,176,179,175 и 174 при граници цветни декоративни лехи, почивна станция на И. и път ; 6. нива с площ от 12114 кв.м., пета категория ЕКНМ 10135, ПИ 191 по картата на възстановената собственост, отговаряща на част от имот пл. No 141 от 6745 дка и част от имот пл;No 143 с площ от 5152 дка по К. план от 1956г. при граници ОКЕ No 1* Б. градина, ОКЕ 152, канал, ОКЕ No 1* местен път и землищна градина, 7. нива с площ от 6965 кв.м. ЕКНМ 10135, представляваща поземлен имот 330, отговарящ на част от имот пл. No119 с площ от 0.815 дка, част от имот пл. No 121 с площ от 6.150 дка при граници част ІV и път В. З. пясъци, 8.нива с площ от 2500 кв.м. ЕКНМ 10135 състояща се от две части – нива от 153 кв.м. част от пл. No 115 и втора част с площ от 2347 кв.м. пл. No 116 с площ от 0.929 дка и част от имот пл. No 117 с площ от 1.247 дка при граници ОКЕ No 3* съоръжения за поддържане на държавна собственост О, канал, път, землищна граница по КП от 1956г. Първоинстанционното решение , с което е отхвърлен насрещният ревандикационния иск на „С” АД гр. В. срещу СУ”С” за предаване владението на същите имоти, предмет на договор за замяна с манастир „С” , оформен с нот.акт No 31/2002г. е оставено в сила.
 Решението е обжалвано от ищеца С. „С” в частта, в която са отхвърлени предявените от него отрицателни установителни искове за собственост.
 С втора касационна жалба решението е обжалвано и от „С” АД гр. В. в частта по отхвърления насрещен ревандикационен иск. По подадените касационни жалби Върховният касационен съд, Първо гражданско отделение намира следното:
 Софийският университет „С” е предявил искове против „С” АД гр. В. и М. „С”гр. Варна за установяване, че ответниците не са собственици на земи, които са включени в района на Б. градина в гр. В.. Т. в исковата молба са, тя е изградена в съответствие с Наредбата за ботаническите градини, дендрариумите и ботаническите кътове /Д.в.бр. 70/1961г. / в сътрудничество между О гр. В. и Софийския университет „С” по договор, сключен между тях за създаване на У. ботаническа градина и че в границите на нейната територия не е имало манастирски земи. Ответникът М. „С”


text:
гр. В. е оспорил иска с възражение, че се касае за земеделски земи на манастира, които подлежат на възстановяване по реда на чл.29 ЗСПЗЗ.
 Ответникът „С” АД гр. В. е оспорил иска противопоставяйки право на собственост, придобито по договор за замяна с М. „С” гр. В. като е предявил и насрещен ревандикационен иск срещу Софийския университет „С”.
 В. съд е приел, че при въведените в исковата молба твърдения за суброгация в правата на държавата, за ищеца по първоначалния иск С. „С” съществува правен интерес да отрече със сила на пресъдено нещо правото на ответниците, основано на титул за собственост върху спорните имоти, който е несъвместим с правата на държавата. Разглеждайки спора по същество съдът е достигнал до извода, че актът за публична държавна собственост No от 1999г. както и цитираното в него писмо обективно не създават твърдяните от ищеца права, тъй като не е било спазено изискването на чл.94 ал.2 от Наредбата за държавните имоти Д.в.бр.79/1975г./отм./ за предаване на имота за управление на Софийския университет „С” със съгласие на П. на К. за наука, технически прогрес и висше образование като висшестоящо на университета ведомство, от което е направен и извод, че С. „С” не е носител на права, засегнати от титула на ответника „ пропъртис” АД гр. В..
 По насрещния иск съдът е приел, че е неоснователен, защото „С” АД не е доказал правото собственост на своя праводател М. „С” гр. В. на твърдяното основание – придобивна давност като е изложил съображения, че нито писмените доказателства, нито гласните установяват давностно владение в продължение на повече от двадесет години преди кооперирането на земята, колкото е бил необходимия по действащото по това време право – чл. 34 от отменения Закон за давността. Решението е валидно и допустимо.
 Касационната жалба на Софийския университет „С” е основателна, а касационната жалба на „С” АД гр. В. е неоснователна поради следното:
 По правилото на чл.127 ал.1 ГПК/отм./ при действието на който е разгледано делото пред инстанциите по същество ответникът по отрицателния установителен иск е длъжен да докаже своето придобивно основание, както и да изчерпи всичките си възражения, изключващи правото на собственост на ищеца. В случая ответникът се е защитавал не само с възражения, а е предявил и насрещен собственически иск като е поискал ищецът по отрицателния установителен иск да му предаде владението на имотите. Предмет на доказване по насрещния иск също е правото на собственост на „С” АД гр. В.. С. по ревандикационния иск е обуславящ решението по отрицателния установителен иск и затова първо следва да се разгледа жалбата на „С” АД гр. В..
 Законосъобразен е изводът на въззивния съд, че в производството за възстановяване на собствеността не се разрешават спорове за материално право. При спор за собственост заинтересованата страна, на която се противопоставят вещни права и към сегашния, и към минал момент – кооперирането на земята, може чрез възражение да иска съдът да осъществи косвен контрол както за нищожност, така и за унищожаемост на административния акт, обусловена от съществуването на предпоставките за възстановяване на собствеността. В случая Софийският университет „С” като субституент на държавата е


text: възразил по ревандикационния иск,такива са и твърденията по предявения от него отрицателен установителен иск, че земята не е принадлежала на манастира, а е била общинска впоследствие държавна собственост като предоставена за управление на висше учебно заведение. Следователно ищецът по ревандикацията е бил длъжен да докаже елементите на правопораждащия фактически състав на своя праводател – реституция по ЗСПЗЗ, което включва както правото на собственост към момента на отнемане на земите, така и предпоставките за възстановяването им . При цялостна преценка на доказателствата съдът е направил извод, че не е доказано по несъмнен и категоричен начин двадесетгодишно владение на манастира, тъй като показанията на свидетелите са твърде общи. Те са установили , факти, свързани с ползването на земята от манастира и отдаване на имотите под наем за определен период, което е недостатъчно за установяване признаците на владението като елемент от придобивната давност, както и продължителността на срока на владение при данните по делото за записването на имотите като общински и съдебните спорове за тях. При тези фактически констатации са неоснователни доводите на касатора „С” АД гр. В., че съдът е нарушил задълженията си по чл.188 ГПК /отм./ да прецени доказателствата в тяхната съвкупност, както и за необоснованост на решението. В жалбата, а и в писмената защита, в която са доразвити доводите не се обосновава несъответствие между фактическите изводи на въззивния съд и установеното от доказателствата, развитите съображения са свързани с вътрешното убеждение на съда при преценка на доказателствата, което е правомощие единствено на решаващия съд по същество и не подлежи на инстанционен контрол. С оглед на изложното не се налице твърдяното основание за отмяна на решението по жалбата на „С” АД гр. В. в частта, в която е отхвърлен предявения от него ревандикационен иск и то следва да бъде оставено в сила. Основателна е жалбата на Софийския университет „С” в частта, в която е отхвърлен предявения от него отрицателен установителен иск срещу „С”АД гр. В.. И този иск и ревандикационния иск имат един и същ предмет – правото на собственост на „С” АД и поради това не могат да бъдат решени противоречиво като се отрече собствеността и по двата. С отхвърлянето на ревандикационния иск се признава между страните, че ищецът по този иск не е собственик. Точно в това се състои и търсената чрез отрицателния установителен иск правна защита. В случая ищецът се явява субституент на държавата и доказва правото си да управлява предоставеното му държавно имущество на основание чл.14 ал.1 ЗДС с акт за държавна собственост, който удостоверява както правото на държавата, така и предоставянето на имотите за управление на ведомство или друга организация по §2 ПЗР ЗДС. Изводът на съда, че Софийският университет „С” не притежава право на управление по чл. 14 ал.1 от Закона за държавната собственост е незаконосъобразен. При тълкуването на представения по делото договор , сключен между ГНС гр. В. и Софийския университет „С” се налага извода, че е постигнато съгласие за осъществяване на специфична форма на съвместно сътрудничество по изграждането и стопанисването на Б. градина в изпълнение на изискването на чл.4 от Закона за висшето образование


text:
/отм./ за подпомагане на висшите училища при тяхната учебно-преподавателска, научноизследователска и практическа дейност при обучението на студентите. Едновременно с това са използвани научните знания на преподавателския състав за организирането и функционирането на Б. градина. При тази форма на съвместно сътрудничство не е било необходимо изрично съгласие и на П. на К. за наука, технически прогрес и висше образовение, който съгласно чл. 2 ал.1 ЗВО в редакция от 1972г. /отм./ е бил надведомствен държавно-обществен орган за ръководство на висшето образование. Като юридическо лице с основна задача да подготвя специалистите с висше образование Софийският университет „С” е имал автономия и не е бил ограничен от ЗВО /отм./ самостоятелно да участва в различни организационни форми , които подпомагат обучението на студентите и предоставят възможност за научни иследвания, включително и чрез собствено финансиране. С оглед на изложеното като постановено в нарушение на закона и процесуалните правила, въззивното решение следва да се отмени на основание чл.218б ал.1 б.”в” ГПК /отм./ по иска, предявен от Софийския университет „С” като се признае за установено, че ответникът „С”АД гр. В. не е собственик на изброените в исковата молба имоти.
 По изложените вече съображения по ревандикационния иск са правилни изводите на въззивния съд, че не е доказано правото на собственост на М. „С” гр. В. към момента на обобществяването на земята и съответно този ответник не може да противопостави права, придобити по реституция, тъй като решението по чл.14 ал.1 ЗСПЗЗ е постановено в административно производство и не може да обвърже неучаствалите в него лица. Освен това предоставените на висше училище имоти са със статут на публична държавна собственост на основание чл. 89 ал.2 от Закона за висшето образование и не подлежат на реституиране като изключени от гражданския оборот съгласно чл.7 от Закона за държавната собственост. Ето защо при извършване на косвен контрол за материална законосъобразност на акта на поземлената комисия следва да се приеме, че ответникът М. „С” гр. В. не е собственик и искът срещу него също следва да бъде уважен, а издадените нотариални актове следва да се отменят на основани чл.431 ал.2 ГПК/отм./. При този изход на спора на ищеца следва да бъдат присъдени направените разноски за всички инстанции в размер на 10 000лв.
 Воден от горното Върховният касационен съд, първо гражданско отделение на основание чл. чл.218б ал.1 б.”в” ГПК и 218и ГПК /отм./
 ОТМЕНЯВА въззивното решение на Варненския окръжен съд, гражданско отделение No 72 от 22.01.2008г. по гр.д. No 1608/2007г. , с което са отхвърлени отрицателните установителни искове, предявени от Софийския университет ” С. К. О. ” гр. С. против М. „С” гр. В. и „С” АД гр. В. и место него ПОСТАНОВЯВА:
 ПРИЗНАВА ЗА УСТАНОВЕНО по иска, предявен от СУ” С. К. О. ” гр. С. против М. „С” гр. В., че М. „С” гр. В.
 не е собственик на следните недвижими имоти: 1. Незастроено дворно място с площ от 5474 кв.м., представляващо част V, в което са включени т.131, т.145, т.141, т.138 и т.136 при граници: част IV, VI, част VII, VIII и част IX; 2. Н. място с площ от 421 кв.м., представляващо


text: част втора, вкл. т.20, т.27, т.26, т.23 и т.24 при граници: част І, ХІ, ІІІ и път; 3. Н. дворно място от 61522 кв.м. представляващо част Х, включващо т.182, т.180, т.119, т.125, т.129, т.39, т.51, т.55 и т.59, при граници: част четвърта, част девета и залесена част;4. Н. дворно място с площ от 1968 кв.м., представляващо част I, включваща т.1, т.18, т.11, т.10, т.5 и т. З, при граници: част втора, част трета и път; 5.незастроено място с площ от 4227 кв.м., представляващо част III, включващо т.29, т.38, т.35, т.32 и т.31 при граници: част първа, част втора, част единадесета и залесени полета, всички в регулационните граници на Б. градина гр. Варна върху терена с обща площ от 360930 кв.м. ОТМЕНЯВА на основание чл. 431 ал.2 ГПК /отм./ нотариални актове NoNo 19 том 2 нот.дело 217/2002г., нот.акт No17 том 2 нот.дело 215/2002г., нот.акт No15 т.2 нот.д.213/2002г., нот.акт No 14 т.2 нот.дело 212/2002г., нот.акт No 13 т.2 нот.дело 211/2002г., нот.акт 24 т.2 по нот.дело 222/2002г., нот.акт No 25 т.2 по нот.дело 223/2002г., нот.акт No 12 т.2 по нот.дело 210/2002г., нот.акт No 21 т.2 по нот.дело 219/2002г., нот.акт No 20 т.2 нот.дело 218/2002г., нот.акт No 22 т.2 нот.дело 220/2002г., нот.акт No 18 т.2 по нот.дело 216 /2002г. по нот.дело 229/2002г. ПРИЗНАВА ЗА УСТАНОВЕНО по иска, предявен от Софийския университет ” С. К. О. ” гр. С. против „С” АД гр. В., че „С” АД гр. В. не е собственик на следните недвижими имоти 1.незастроено дворно място от 122 778 кв.м., представляващо част IV, включващо т.182, т.110, т.105, т.180, т.101, т.97, т.65, при граници: част трета, част пета, част девета и част десета;. 2. незастроено дворно място с площ от 4000 кв.м., представляващо част VІ с т.146,156,155,154,151,147 при граници част пета, част осма, част девета и път; 3. Н. дворно място от 7446 кв.м. – част VІІ т.160,164,163 и 162 при граници част шеста, част осма и път. 4. незастроено дворно място от 6063 кв.м. представляващо част VІІІ т.165,170,167 и 166 при граници част седма, част пета и път; 5. незастроено дворно място от 4704 кв.м. , представляващо част ІХ , включваща т.171,176,179,175 и 174 при граници цветни декоративни лехи, почивна станция на И. и път ; 6. нива с площ от 12114 кв.м., пета категория ЕКНМ 10135, ПИ 191 по картата на възстановената собственост, отговаряща на част от имот пл. No 141 от 6745 дка и част от имот пл;No 143 с площ от 5152 дка по К. план от 1956г. при граници ОКЕ No 1* Б. градина, ОКЕ 152, канал, ОКЕ No 1* местен път и землищна градина, 7. нива с площ от 6965 кв.м. ЕКНМ 10135, представляваща поземлен имот 330, отговарящ на част от имот пл. No119 с площ от 0.815 дка, част от имот пл. No 121 с площ от 6.150 дка при граници част ІV и път В. З. пясъци, 8.нива с площ от 2500 кв.м. ЕКНМ 10135 състояща се от две части – нива от 153 кв.м. част от пл. No 115 и втора част с площ


text:
от 2347 кв.м. пл. No 116 с площ от 0.929 дка и част от имот пл. No 117 с площ от 1.247 дка при граници ОКЕ No 3* съоръжения за поддържане на държавна собственост О, канал, път, землищна граница по КП от 1956г.
 ОСТАВЯ В СИЛА въззивното решение на Варненския окръжен съд, гражданско отделение No 72 от 22.01.2008г. по гр.д. No 1608/2007г. , с което е отхвърлен равендикационния иск, предявен от „С” АД гр. В. против Софийския университет ” С. К. О. ” гр. С.. ОСЪЖДА М. „С” гр. В. и „С” АД гр. В. да заплатят общо на Софийския университет ” С. К. О. ” гр. С. сумата 10 000 лв. /десет хиляди лева/ разноски по делото за всички инстанции. Решението е окончателно и не подлежи на обжалване. ПРЕДСЕДАТЕЛ:


text:
Начална невъзможност на предмета – проблеми и перспективи | Предизвикай правото!
 Публикации Гражданско право Начална невъзможност на предмета – проблеми и перспективи
 (актуализиран и допълнен вариант на разработката*, която е отличена с първо място на Националния конкурс за студентски научни съчинения, организиран съвместно от Кръжока по гражданско и търговско право към СУ „Св. Климент Охридски“ и Съюза на съдиите в България през 2018 г. Част от застъпените тези са презентирани в устна форма на 12.05.2018 г. в Огледалната зала на СУ „Св. Климент Охридски“)
 1. Въведение. Обхват и цели на изследването
 Impossibilium nulla obligatio est[1] е един от най-добре известните и често повтаряни постулати на частното право. Въпреки това, тази „свещена крава“ исторически винаги е пораждала, а и до ден днешен продължава да поставя, едни от най-интригуващите проблеми пред правната теория и практика. Това се дължи на значителността на правните последици на института на невъзможния предмет, на огромното многообразие от хипотези, в които се прилага, на обстоятелството, че въпросът придобива нови и нови измерения с развитието на обществото и научно-техническия прогрес, а също така и на някои фундаментално различни подходи, които се наблюдават в сравнителен план.
 Трудът се фокусира върху началната невъзможност на предмета, която вече е ставала причина за две тълкувателни решения, но въпреки това голяма част от проблемите й са останали незасегнати или незадоволително изяснени. Извън обхата на настоящото изследване остава последващата невъзможност на предмета; първо, защото е значително по-добре разработена от облигационноправната теория, и второ, защото трудът няма амбициите да придобива монографични измерения. Въпреки това ще бъдат засегнати и някои аспекти на последващата невъзможност, доколкото богатата доктрина и практика по нея има приложимост и по отношение на някои аспекти на началната невъзможност.
 Съчетанието между актуалност и историческа облусловеност на анализираните проблеми е предизвикателство за всеки, дръзнал да се произнесе по темата. Значителна трудност представлява и интердисциплинарността на проблематиката, която началната невъзможност на предмета предизвиква, засягайки почти всички отрасли на частното право и дори надхвърляйки го с т.нар. смесени фактически състави и ефекта им спрямо граждански правоотношения. Но несъмнено е, че темата заслужава свое самостоятелно систематично изследване. Амбицията за систематичност, съчетана с изтъкнатата разностранност на анализираните проблеми, както и скромният, но надявам се, провокативен, опит за преосмисляне на някои добре утвърдени и дори неоспорени у нас концепции, налагат отговорен и внимателен подход, който да отчита историческата традиция, съществуващите фундаментални постановки и сравнителноправни различия. Опасността от изпускане на „голямата картина“ от своя страна не позволява пренебрегване на теоретичните аспекти на анализа. Авторът се надява преди всичко, ако не е успял да намери здравия разум във всяко застъпено в настоящата разработка становище, поне да е провокирал тези, които имат капацитета да го направят.
 2. Исторически и сравнителноправен преглед
 Идеята за началната невъзможност като основание за нищожност на сделките е базирана на учението на известния немски пандектист Фридрих Момзен, датиращо от средата на 19-и век[2]. Разбира се, корените на института могат да се проследят до римското право, но Момзен пръв го издига на концептуално равнище, като стъпвайки на отделни текстове от Corpus Iuris Civilis, формулира широко понятие за невъзможност и въвежда


text:
използваните и до днес класификации на видовете невъзможност[3]. Учението на Момзен, макар че търпи сериозни критики[4], оставя своя отпечатък върху правните системи на повечето държави от континенталния правен кръг, които и до днес продължават да разграничават начална и последваща невъзможност.
 От друга страна, среща се и „модерен“ подход, който се явява алтернатива на учението на Момзен и се изразява в изоставяне на началната невъзможност като основание за нищожност. По този начин всяка невъзможност става последваща, с което въпросът се измества изцяло на плоскостта на договорното неизпълнение. Този подход е възприет от по-известните soft-law- кодификации[5] и което е още по-забележително – в Германия, с изменението на Buergerliches Gesetzbuch (BGB) от 21-ви ноември 2001 г. В резюме, с чл. 311а от BGB[6] се предвиди, че началната невъзможност на предмета не е основание за нищожност на договора, а поражда иск за компенсаторно обезщетение. Практически най-важният аспект на промяната се изразява в това, че ако невъзможността е виновна, отговорността на причинилия я е не такава за вреди от нарушен негативен интерес, каквото е положението у нас, а за вреди от нарушен позитивен интерес[7]. Твърди се, че това разрешение е по-практически ориентирано и предлага по-голяма гъвкавост в сравнение с предлаганото от Момзен[8], но дали това е така и в български условия, съм опитал да дам отговор на съответното систематично място, където анализирам аргументите „за“ и „против“ [вж. 9].
 В англо-саксонската правна система най-близка правна фигура до началната невъзможност на предмета е институтът на общата грешка (common mistake), който включва хипотезите, при които и двете страни са сключили договора под влияние на невярна представа относно обстоятелства, които са фундаментални за съществуването на договора[9]. Съществено изискване е невярната представа на страните да обхваща едни и същи факти – било относно съществуването на предмета на договора[10], било относно качеството му[11], било относно титулярството на правото върху него[12]. Последицата на общата грешка е изначална нищожност на договора, което максимално я доближава до познатата на континенталното право начална невъзможност на предмета. Съществено различие е изискването за субективен елемент – невярна представа, която трябва да е била налице у всяка от страните. В тези случаи договорът не произвежда последици, защото се счита, че съобразно намерението на страните е било уговорено подразбиращо се условие за съществуването на договора, което условие се е оказало, че липсва. На общата грешка и следващата от нея нищожност обаче се гледа като на основание за освобождаване на двете страни от един нежелан за всяка от тях резултат, без да се носи отговорност за вреди, за разлика от положението в континенталното право, където нищожността не изключва отговорността на някоя от страните[13].
 3. Началната невъзможност на предмета по българското право. Общи положения. Понятие
 По въпроса за същността на понятието „предмет“ по смисъла на чл. 26, ал. 2 ЗЗД в теорията съществуват различни мнения. Несъмнено е, че между предмета на договора, предмета на задължението и предмета на облигационното отношение съществува тясна връзка, а според някои – дори тъждественост. Така проф. Л. Диков дефинира предмета на договора като „предмета на дължимата от едната или от двете договарящи страни престация“[14]. Проф. Х.


text:
Тице е още по-директен, като дефинира явлението като насоченост на облигацията към една изначално невъзможна престация[15]. Н. Меворах, Д. Лиджи и Л. Фархи дори считат, че заглавието на раздел III от ЗЗД (отм.) „За предмета на договорите“ е неточно, тъй като предмет на договорите е пораждане, изменение или унищожаване (т.е. прекратяване – бел. моя) на една юридическа връзка, а „нещата“ в смисъл на вещи или действия са именно предмет на задълженията[16]. Проф. М. Планиол определя предмета на договора като вещта или действието, върху което се споразумяват страните и което съставлява предмет на задължението[17]. Адв. Д. Тончев използва понятието „предмет на договора“, под което разбира неща или действие, които трябва да отговарят на определени характеристики[18]. Проф. Павлова възприема сходно разбиране, като в допълнение включва и неимуществените блага, както и самите права и/или задължения[19].
 От анализа ясно проличава, че класическата доктрина, макар и със значителни нюанси, се обединява около становището, че предметът е всъщност характеристика не на договора, а на задълженията. Считам вижданията, които отъждествяват предмета с обекта в смисъл на материално или нематериално благо (вещ, вземане, произведение на изкуството, ценна книга и т.н.)[20], за непрецизни, тъй като лесно могат да се конструират примери, в които обектът е възможен и съществуващ, но въпреки това е налице невъзможен предмет по смисъла на чл. 26, ал. 2 ЗЗД. Например невъзможно е да доставя една стока на Луната; да предам фактическата власт върху една вещ чрез мисълта си; да прехвърля вещ, която е extra commercio (ако възприемем господстващото мнение относно квалификацията на порока в този случай); невъзможно е да ми бъде прехвърлено второ изключително право върху един и същи обект, след като вече съм станал титуляр на същото това право; и т.н. Примерите демонстрират, че невинаги невъзможността на предмета означава невъзможност на обекта[21], както и че има смисъл от това разграничение и извън договора за концесия, чиято специална уредба го закрепва легално[22]. Изложеното е естествено и разбираемо, ако си дадем сметка, че предмет на едно облигационно задължение винаги е постигането на определен резултат, който се изразява в желана промяна, към която е насочено поведението на длъжника[23]. Затова например купувачът дължи не просто вещ, а прехвърляне на вещта и предаване на фактическата власт върху нея. Винаги благата, обект на едно облигационно отношение, са част от промяната, която стои в сърцевината на всяка облигация[24].
 3.1. Полезността като необходимо качество на предмета
 Специално внимание заслужава понастоящем изоставеното виждане, че наличието на полезност е една от характеристиките на предмета. Това е поддържал адв. Д. Тончев под влияние на старата френска доктрина и максимата на Папиниан „actio non datur cui nihil interest“[25]. Едва ли и в днешни условия някой сериозно би могъл да твърди, че правото следва да признава съществуването на абсолютно безполезните неща, особено в светлината на господстващото у нас разбиране, че цел на съществуването на всяко субективно право е задоволяването на определен интерес[26]. От тази гледна точка съществуването на субективно право, което не е свързано с интерес (полза), който да задоволява, е безпредметно. Съответстващото на това субективно право задължение, макар и формално възможно за изпълнение, е негодно (невъзможно)


text:
да достави на титуляря на правото ползата, за чието задоволяване е призвано да съществува. Логично е при това положение изначалната липса на интерес да означава негодност да възникне субективно право, която да бъде отнесена към порока невъзможен предмет на сделката. Ето защо случаи, в които мнозина са склонни да виждат самостоятелното приложно поле на липсата на кауза, всъщност биха могли да бъдат подведени под порока невъзможен предмет. Такава е хипотезата на наемане на вещ от собственик, който упражнява фактическа власт върху нея[27]. Към този пример може да се прибави и покупката на собствена вещ, която в римското право се е разглеждала като случай на липса на облигация[28]. ВКС е имал повод да се произнесе, макар и не по същество, по сходната хипотеза на замяна на недвижим имот, при която една от страните получава недвижим имот, който вече е бил нейна собственост, като оставя в сила решение на СГС, с което такава замяна е приета за нищожна поради липса на кауза[29].
 Към посочените примери следва да се причисли и често срещаната в българската действителност хипотеза, в която едно и също лице поема задължение за поръчителство за свой дълг, най-често под влияние на погрешната представа, че качеството „едноличен търговец“ му придава самостоятелна правосубектност. Среща се аргументът, че договорът за поръчителство е нищожен поради противоречие със закона, тъй като чл. 138 от ЗЗД поставя изискване поръчителят да се задължи спрямо кредитора на друго лице[30]. Следва да се възрази срещу тази квалификация на порока, тъй като в чл. 138 от ЗЗД не се съдържа императивна забрана, а единствено уредба същественото съдържание на договора за поръчителство, без да се предрешава въпросът какви са последиците от липсата на това съществено съдържание. Според мен договорът е нищожен, но на основание невъзможен предмет, тъй като длъжникът има едно-единствено имущество, с което вече се е задължил да отговаря, т.е. вече е доставил облагата, за която се задължава с поемането на главното задължение, и е обективно невъзможно я достави втори път. Сходно на гореспоменатите хипотези, и в този случай за кредитора не възниква каквато и да е полза. Идентично е положението, когато авалистът авалира собственото си задължение, поето като издател на записа на заповед[31], освен ако поетото задължение като издател е недействително по причина, различна от недостатък във формата, тъй като в последния случай авалът, в отлика от поръчителството, „надживява“ главното задължение (чл. 485, ал. 2). С други думи, едно такова авалиране на собствено задължение от страна на издателя не е съвсем лишено от логика, бидейки презастраховка срещу недействителност на главното задължение.
 В тази връзка би могъл да се постави въпросът, ако договорът за поръчителство за свой дълг е сключен при по-тежки условия в сравнение с главния дълг, ще може ли да се запази допълнителната облага за кредитора? Например ако е посочено, че длъжникът „поръчителства“ за по-голям размер или за по-дълъг срок в сравнение с тези на главния дълг. На пръв поглед чл. 139 от ЗЗД дава ясен отговор на въпроса, но следва да се има предвид, че тази разпоредба не визира хипотезата, в която едно лице е изразило воля


text:
да поръчителства за собствения си дълг. Струва ми се, че когато страните са постигнали допълнително споразумение длъжникът да отговаря при по-тежки условия, макар и облечено във формата на договор за поръчителство, признаването на действие на споразумението в частта относно по-тежките условия не е лишено от логика, особено като се държи сметка за това, че кредиторът най-вероятно е направил някакви отстъпки с оглед промяната. Самият факт на уговаряне на по-тежки условия поставя под въпрос дали под „поръчителство“ страните действително са визирали договора за поръчителство или по-скоро са целели изменение на главния дълг. Този резултат би могъл да бъде постигнат единствено посредством тълкуване in favorem validitatis, но само доколкото в конкретния случай може да се установи, че страните биха уговорили по-тежките условия и без последиците на договор за поръчителство. По този начин би се постигнала своеобразна конверсия на нищожния договор за поръчителство в споразумение за изменение на главния дълг. За сравнение, швейцарското право урежда сходна хипотеза, като предвижда, че когато настъпи сливане на качествата главен длъжник и поръчител, договорът за поръчителство се прекратява, но специалните предимства, предоставени по силата на договора за поръчителство, се запазват[32].
 Различно е положението при най-спряганата в българската съдебна практика хипотеза на липса на кауза, а именно – случаят, когато приобретателят по договора за прехвърляне на недвижим имот срещу задължение за гледане и издръжка знае за наближаващата неизбежна смърт на прехвърлителя[33]. Според мен от наближаващата смърт на прехвърлителя поначало не следва липса на полза за него (той все пак се нуждае от гледане и издръжка в последните дни от своя живот), така че не може да става дума за невъзможен предмет, а по-скоро би могло да се разсъждава дали не е налице накърняване на добрите нрави[34] поради недобросъвестно възползване от влошеното здравословно състояние и безизходицата на прехвърлителя или унищожаемост по чл. 33 от ЗЗД.
 3.2. Предмет на договора и предмет на задължението. Предлагано разрешение
 Но ако предмет по смисъла на чл. 26, ал. 2 ЗЗД е предметът на задължението, следва да се запитаме: на кое задължение? Ако облигационното отношение е едностранно, проблеми не възникват, но в преобладаващия брой случаи всяка от страните има задължения спрямо другата. Когато облигацията е двустранна, по инерция на мисълта може да решим, че невъзможността на някое или някои от всички задължения по договора води до частична нищожност на същия съгласно чл. 26, ал. 4 ЗЗД. Такъв извод би бил прибързан и неправилен. Според мен отговорът на така поставения въпрос може да варира. Така едва ли би могло сериозно да се твърди, че ако престацията на едната страна по договор за замяна е изцяло невъзможна[35], то понеже другата е възможна, договорът е само частично недействителен. Ако възприемем този извод, бихме подменили вида на облигационното отношение, натрапвайки на страните произволен и вероятно нежелан резултат. Конверсията е позволена в изключителни случаи, доколкото от презумптивната воля на страните може да се съди, че биха сключили съответния друг вид договор, но очевидно случаят не е такъв, ако конвертираме възмезден договор в безвъзмезден или пък променим вида на едната престация[36]. Изложеното се отнася до непаричните престации, доколкото паричните са


text:
по своята същност винаги възможни (арг. от чл. 82 ЗЗД), и дори да бъдат включени в понятието за „предмет на договора“, това не би имало практически смисъл за целта на чл. 26, ал. 2 ЗЗД. Няма за последица пълна невъзможност на договора невъзможността за изпълнение на онези задължения, които са вторични (акцесорни), каквито са например задълженията за обезпечение, задълженията за неустойка, задатък, отметнина, и т.н. – поради второстепенния характер на такова задължение се счита, че страните биха сключили договора въпреки отсъствието му, поради което последицата е частична невъзможност на предмета на договора. Следователно все пак между „предмет на договора“ и „предмет на задължението“ няма пълно припокриване, тъй като предметът на договора по смисъла на чл. 26, ал. 2 ЗЗД се състои от предметите на произтичащите от този договор непарични задължения в тяхната цялост. В цялост, защото последицата от невъзможността на предмета на кое да е от тях има за последица невъзможност на предмета на договора (пълна или частична). Не може да не забележим, че липсата на някои задължения, които имат централно значение за договора[37], влече не частична, а пълна невъзможност на предмета му. Практическото значение на идеята за разглеждането на понятието „предмет на договора“ като съставно се изразява именно в необходимостта от отчитане на различната относителна тежест на предмета на отделните видове задължения с оглед степента на порока на договора (частична или пълна нищожност).
 Идеята за съставния характер на предмета на договора се подкрепя и от практиката на СЕС в областта на потребителското право, която дефинира използваното в Директива 93/13/ЕИО на Съвета от 5 април 1993 година относно неравноправните клаузи в потребителските договори понятие „основен предмет на договора“[38] като „клаузи, определящи основните престации по договора и които сами по себе си го характеризират“[39]. На основния предмет съответства акцесорният такъв. Това деление като последици съответства на разработеното в нашата цивилистична доктрина обособяване на съществени и несъществени елементи на сделката[40].
 В обобщение, изложеното илюстрира самобитността на невъзможния предмет като основание за нищожност. За разлика от останалите основания по чл. 26, ал. 2 ЗЗД, които по своята същност представляват характеристики на самите волеизявления, то невъзможният предмет е въпрос, относим към последиците от тези волеизявления. Законодателят, под влияние на учението на Момзен, е счел, че изначалната невъзможност за реализацията на тези последици е толкова значима и обезсмисляща съществуването на облигацията, че следва да бъде въздигната в основание за нищожност. Тоест зависимостта е обратна спрямо типичната – докато при останалите основания по ал. 2 проблем в юридическия факт осуетява настъпването на желаните от страните последици, то при начално невъзможния предмет дефектът в последиците е въздигнат в дефект на сделката като пораждащ ги юридически факт. По този начин предметът като самостоятелна характеристика на задълженията изкуствено се „пренася“ върху сделката[41].
 3.3. Някои разграничения
 По-долу ще бъде направен опит за разграничаване на началната невъзможност на предмета от други основания за нищожност и от неопределеността на престацията, тъй като считам, че това създава определени затруднения за теорията и практиката у нас. За да не бъда упрекнат в самоцелно теоретизиране, считам за необходимо предварително да обоснова защо има практически смисъл


text:
от тези разграничения.
 Първо, в българското законодателство се съдържат специални норми, които релевират само определени основания за недействителност, изключвайки останалите. Така чл. 226, ал. 3 ЗЗД; чл. 366 ЗЗД; чл. 42, б. „в“ ЗН; чл. 70, ал. 1, т. 1 ТЗ; чл. 293, ал. 3 ТЗ и др. В тези хипотези квалификацията на порока би могла да предопредели наличието или липсата на недействителност изобщо.
 Второ, следва да се държи сметка за трайно установената практика на ВКС, която приема, че всяко основание за нищожност представлява основание за отделен иск[42], като исковете за нищожност подлежат на евентуално съединяване[43]. Приема се, че когато ищецът поддържа исковете като кумулативни, но съдът приеме, че липсва правен интерес от такова съединяване, съдът ги разглежда в условията на евентуалност при поредност, която сам определя „съответно на естеството на правоотношението“[44]. Поредността на произнасяне е от съществено значение с оглед възможната неоснователност на някои от исковете, което от своя страна рефлектира и върху отговорността за съдебни разноски. Така че, след като от нея би могла да зависи поредността на произнасяне на съда, съвсем не е безразлично каква ще бъде квалификацията на исковете за нищожност.
 Заслужава отбелязване и обстоятелството, че правната квалификация често влияе върху доказателствената тежест, а основанията за нищожност не са изключение в това отношение[45]. Така, докато твърдението за липса на съгласие хвърля върху другата страна тежестта да докаже фактическия състав на валидно сключен договор, то при други основания, сред които е и невъзможният предмет, заинтересованият ще трябва да посочи факти, които да обосноват наличието на твърдяния порок. При това, докато в едни случаи ще е достатъчно страната просто да укаже на съда в какво се състои основанието за нищожност, то в други ще трябва да се проведе старателно доказване. Възможно е, следователно, грешката в квалификацията на основанието за нищожност да има за последица погрешно разпределение на доказателствената тежест, а оттам и порочност на съдебното решение.
 3.3.1. Невъзможен предмет, неопределеност на престацията и липса на съгласие
 Застъпва се становището, че неопределеността на престацията има за последица нищожност на договора поради невъзможен предмет[46]. Това разбиране си е пробило път и в съдебната практика[47].
 Считам, че неопределеността на престацията би могла да доведе до нищожност, но на основание липса на съгласие. Изискването за определяне на престацията поне до степен определяемост е изискване към сключването на договора, чието съществуване се свързва с добросъвестността, тъй като пълната неопределеност на престацията създава условия за недобросъвестно изпълнение[48]. Като съответстващ на съвремието ни пример може да се даде уговорката, че едно лице дължи какъв да е автомобил, която ако да би могла да произведе действие, това би дало възможност на длъжника да се освободи, като престира пластмасова детска играчка с незначителна стойност. При неопределената престация поначало резултатът може да бъде осъществен в обективната действителност, от което е видно, че не се касае за невъзможен предмет. Ако в този случай може да се говори за невъзможност да се изпълни сделката, то това не е невъзможност на предмета като самостоятелно основание за нищожност, а невъзможност като иманентна последица от нищожността. Невъзможност в този смисъл е налице при


text:
всяка хипотеза на нищожност, тъй като самата нищожност се състои в негодността на сделката да породи правните последици, към които е насочена, а при липса на правни последици очевидно няма какво да бъде изпълнявано. Но трябва да се прави разлика между тази невъзможност, която съпътства всяка нищожност, от една страна, и невъзможния предмет като самостоятелно основание за нищожност, от друга. Във втория случай негодността на сделката да породи правни последици е не причина за, а следствие от невъзможния предмет. Изводът е, че за да се избегнат подобни смешения, на словосъчетанието „невъзможен предмет“ не следва да бъде придавано значение извън това, предвидено в чл. 26, ал. 2 ЗЗД.
 Определеността на престацията е въпрос на самото съдържание на сделката, а въпросът за възможната реализация на дължимия резултат в обективната действителност се поставя на собствено основание. Двата проблема се поставят независимо един от друг, като практически, ако една престация е неопределена, изобщо не се стига до изследване на нейната осъществимост (възможност), тъй като не е изразена воля по essentialia negotii на сделката и е ясно, че същата няма как да произведе действие. Теоретично, при една сделка може да са налице едновременно неопределеност и невъзможност на предмета. В съчетание на абсурдните, но илюстративни примери, които бяха използвани до момента, може да се даде за пример задължението за доставяне на един (какъв да е) автомобил на Луната. Неопределеността в този случай означава липса на съгласие, а невъзможността при състоянието на текущия научно-технически прогрес Луната да бъде достигната – невъзможен предмет. Примерът е достатъчен да илюстрира, че се касае за две различни явления. Трябва да се има предвид, че неопределеността на престацията не предпоставя непременно нищожност на сделката, тъй като е възможно да сме изправени пред сделка в процес на сключване[49].
 3.3.2. Правна невъзможност на предмета и противоречие със закона
 Въпросът се поставя в контекста на разпоредителните сделки с обекти, които са публична държавна или публична общинска собственост. С ТР No 4/2009 г. от 07 юли 2010 г. на ОСГК на ВКС се прие, че договор за замяна с предмет недвижим имот – публична общинска собственост, сключен между община и физическо лице, е нищожен поради правна невъзможност на предмета. Въпреки че това тълкувателно решение подкрепи господстващото мнение, продължават да се намират и поддръжници на становището, че разпоредителната сделка с имот – публична общинска собственост, е нищожна поради противоречие със закона. Още в особеното мнение по т. 1 от посоченото тълкувателно се сочи, че „Разширяването на хипотезата „невъзможен предмет“ с хипотезата „правно невъзможен предмет“ смесва излишно двете основания за нищожност, тъй като „невъзможността“ се извежда от „правната забрана“. По сходен начин част от доктрината провежда разграничението между двете основания за нищожност в смисъл, че противоречие със закона е налице при нарушаване на нормативна забрана, а невъзможен предмет – при липса на индивидуален административен акт тогава, когато специални изисквания предвиждат издаването на такъв като условие за обособяването на предмета на сделката[50]. Аргумент в полза на това виждане е, че дава ясен и предвидим критерий, по който да се разграничават основанията за нищожност. И действително, след като при разпорежданията


text: с вещ extra commercio очевидно сме изправени пред нарушена нормативна забрана, квалифицирането на тези сделки като такива с невъзможен предмет изглежда необосновано и произволно. Особеността, че при вещите извън гражданския оборот забраната се разпростира върху всеки потенциален приобретател на вещта, на която се акцентира в мотивите на ТР No 4/2009 г., по никакъв начин не променя характера й на нормативна забрана. Срещу това по-изолирано, но според мен по-обосновано становище, може да бъде повдигнато възражението, че противоречи на историческата традиция, тъй като чл. 21 от ЗЗД (отм.)[51], който е почти буквална рецепция на чл. 1128 (отм.)[52] ФГК, причислява изискването вещта да е в гражданския оборот към условията на предмета на договора. Но отчитайки особеността, че ЗЗД (отм.) и другите законодателства по стар френски модел не са съдържали общи изисквания за действителност на договорите, аналогични на съдържащите се в ал. 1 на чл. 26 ЗЗД, лесно можем да си обясним значението на изричната норма, свързваща необходимостта вещта да е в гражданския оборот с предмета на договора. С други думи, след като концепцията за „съответствие със закона“ като общо основание за действителност[53] е била чужда на стария законодател, същият, с оглед избягване на възможни спорове, логично е причислил типичната хипотеза на разпореждане с вещ extra commercio към предмета на договора. Но в днешни нормативни условия, при наличието на общите основания по чл. 26, ал. 1 ЗЗД и съвършено различната законодателна техника, норми като чл. 21 ЗЗД (отм.) са се оказали излишни, с което голяма част от казуистично уредените тогава условия за действителност са отпаднали, а хипотезите, които те са уреждали, понастоящем се подвеждат под някое от общите основания. По същия начин както сделките с неоткрити наследства не се свързват с предмета на договора, както е приемал чл. 23, ал. 1 ЗЗД (отм.)[54], и противоречието с добрите нрави вече не се разглежда като частен случай на противозаконност на причината (каузата), каквото е било разрешението на чл. 27 ЗЗД (отм.)[55], то и разпореждането с вещ extra commercio, бидейки по своята същност противоречащо на императивна нормативна забрана, de lege lata следва да се квалифицира като противоречие със закона по смисъла на чл. 26, ал. 1 ЗЗД. Противното становище е плод на една изоставена нормативна концепция. Основанията за нищожност не са изброени с оглед самоцелно упражняване на умения за правна квалификация, а тъкмо напротив, всяко от тях би следвало, доколкото е възможно, да бъде тълкувано по начин, че да включва хипотези, които не могат да се подведат под някое от другите основания, така че да има самостоятелно приложно поле, да „допринася“ с нещо ново. Тук предлаганото тълкуване има именно това предимство, че в по-голяма степен очертава самостоятелния облик на началната невъзможност на предмета. Допълнителен аргумент в тази връзка може да бъде почерпен от изложеното относно самобитността на началната невъзможност на предмета [вж. обобщението в т. 3.2] и обстоятелството, че някои правни системи изобщо не я въздигат в основание за нищожност. Ако хипотетично изключим началната невъзможност от кръга на основанията за недействителност, разпорежданията с вещи извън гражданския оборот въпреки това биха били нищожни като противоречащи на нормативна забрана.


text:
Сериозен косвен аргумент е и обстоятелството, че твърдението, че вещта е extra commercio, е по същество твърдение за противоречие на сделката с нормативна забрана, оттук и доказването, което трябва да се проведе, е аналогично на това при безспорните хипотези на противоречие със закона. Ето защо такова разширяване на приложното поле на начално невъзможния предмет е излишно, объркващо и най-малкото безсмислено.
 Предвид вече изложеното относно смисъла от разграничението между отделните основания за нищожност, не мога да се съглася с твърдението, че практическото значение на разграничението между противоречие със закона и правно невъзможен предмет било само de lege ferenda[56].
 4. Начална невъзможност на предмета при прехвърляне на недвижими имоти. Към ТР No 3/2014 г., ОСГК на ВКС, и отвъд
 Тълкувателно решение No 3/2014 г. от 26.06.2016 г., ОСГК на ВКС, имаше за цел да разреши един спор с изключителна практическа значимост, а именно – за валидността на сделка с предмет реално определени части от недвижим имот, които към момента на сключване на договора не са били обособени. Резултатът от тълкувателния акт може да се оцени като противоречив. От една страна, положителна оценка следва да получи фактът, че категорично се направи разлика между невъзможен предмет, от една страна, и липсващ предмет[57], от друга, с което бе преодоляна една непрецизност, която бе допускана твърде често[58] и в крайна сметка стана причина за ТР. Друг положителен момент е, че крайният резултат от решението в смисъл, че такава сделка не е нищожна, е в съответствие с принципната допустимост на сделки с бъдещи вещи по българското право[59], която няма основание да бъде отричана. Законът в това отношение не прави разлика с оглед вида на вещите, така че е радващо, че по тълкувателен път не беше въведено несъществуващо ограничение. От друга страна, постановките на тълкувателното решение поставят редица въпроси и в този смисъл самото то се нуждае от тълкуване[60]. По-долу е направен опит за засягане на някои от проблемите, които са на дневен ред или тепърва биха могли да се поставят пред практиката.
 4.1. Вещноправни проблеми
 4.1.1. Накърнява ли се правилото „numerus clausus”?
 В особеното мнение към ТР No 3 се изтъква, че разпореждане с необособена реална част от недвижим имот било опит за прехвърляне на несъществуващо в българското право вещно право, в противоречие с правилото за изчерпателно изброяване на вещните права (numerus clausus)[61]. Това становище следва да бъде отречено, тъй като неправилно свързва въпроса за съществуването на едно вещно право с този за валидността на транслативната сделка, сключена преди момента на възникването на вещното право. Заслужава си да се припомни, че предмет на сделката с бъдещи вещни права са именно вещните права след момента на тяхното възникване. Намерението на страните в тези случаи е насочено към прехвърляне не на някаква имагинерна непризната от правния ред възможност, а на вещното право, за което те имат очакване, че ще възникне към последващ момент във времето. Както се изтъква в теорията, предмет на прехвърляне при тези сделки към момента на сключването им е правното очакване за възникване на вещно право[62]. Страните не целят моментален вещнопрехвърлителен ефект, за да бъде предметът


text:
невъзможен. Ето защо валидността на тези сделки следва да се обвърже с проблема за намерението на страните по тях, както и за възможното съществуване на вещното право към момента, към който те целят прехвърлянето му.
 4.1.2. Влияние на сделките с бъдещи недвижими имоти върху правната сигурност. Към въпроса за условните вписвания
 Изложени са опасенията, че неопределеният период във времето между сключването на сделката и нейния вещнопрехвърлителен ефект води до опасността дълго време да не бъде поискано одобрение на инвестиционния проект, което от своя страна влече несигурност относно съдбата на последващите прехвърляния на обекта, извършени в периода преди одобрението, както и неяснота как би се разрешила конкуренцията между тях[63]. Намирам тази критика за основателна, но в малко по-различна насока. Първо, не съществува неяснота относно валидността на последващите прехвърляния, тъй като за тези сделки изцяло важи изложеното в тълкувателното решение – същите са поначало валидни, стига да има възможност (очакване) впоследствие реалните части да бъдат обособени като самостоятелни обекти. Освен това, българското законодателство дава ясно разрешение на конкуренцията между правата на последващи приобретатели на едно и също вещно право от един и същи праводател, и то се извежда от чл. 113 ЗС в смисъл, че конкуренцията на придобиванията се разрешава по реда на вписванията. Ето защо считам, че проблемът в случая е не в това как ще се разреши конкуренцията между приобретателите, а в произволността на резултата в хипотезите, в които времевият период до обособяването на самостоятелния обект на собственост е твърде голям. Ще илюстрирам мисълта си със следния прост пример: В рамките на година и половина А сключва договори за прехвърлянето на една и съща необособена реална част от недвижим имот с Б, след това – с В и накрая – с Г. Въпреки че Б може да е сключил сделката година преди останалите приобретатели, кой от тях ще стане собственик, зависи от шанс, тъй като голяма част от нотариусите ще откажат да изповядат сделките, при което същите ще подлежат на вписване едва след обособяването на частите като годен обект на собственост. Така първият приобретател няма да може да се възползва от обичайно краткия срок между изповядването на сделката и вписването на същата, за да получи сигурна легитимация спрямо третите лица. По същата причина, последващите приобретатели няма как да знаят за другите сделки с имота, за да преценят риска от встъпването в отношения с прехвърлителя. Резултатите стават още по-произволни, ако някой от нотариусите се съгласи да изповяда такава сделка, а друг – не. Но разрешението на този проблем не трябва да се търси в спъването на оборота чрез въвеждане по тълкувателен път на несъществуваща забрана на сделки с бъдещи недвижими имоти. При настоящото състояние на законодателството, адекватно и наложително за справедливото решаване на този и подобните нему казуси предполага да приемем, че българското право допуска вписване на условни актове за прехвърляне на недвижими имоти[64]. Само така би могъл да се намери подходящ баланс между правната сигурност и свободата на договаряне при сделките с недвижими имоти. В посочения пример всички сделки следва да бъдат изповядани и вписани със самото им сключване, а


text:
конкуренцията между приобретателите да се разреши по реда на вписването. Предвид обхвата на настоящото изследване, няма да се спирам подробно на този твърде спорен въпрос, като ще се задоволя да отбележа, че за да се преодолеят окончателно споровете, противоречивата нотариална практика и боравенето със съмнителни правни конструкции, допустимостта на условните нотариални актове de lege ferenda следва да получи изрична уредба, каквато впрочем е налице в някои чужди законодателства. Следва да се подчертае, че тъй като условието поначало няма да е „видимо“ от самото вписване, за още по-голяма сигурност при легитимацията на последващите приобретатели уредба следва да получи и сбъдването, респ. несбъдването на условието като отделен подлежащ на вписване факт[65]. Впрочем в тук анализираната хипотеза на прехвърляне на реална част от необособен имот сделката най-често няма да съдържа условие по смисъла на чл. 25 ЗЗД, а фактът на възникване на правото на собственост ще се явява едно условие на правото (conditio iuris)[66], което няма как да има обратно действие, но въпреки това проблемът с констатацията на момента на сбъдване на условието е налице в същата степен.
 4.1.3. Владение на бъдещи недвижими имоти
 Един вещноправен проблем във връзка с прехвърлянето на необособени части, на който неоправдано не е обръщано внимание на теоретично ниво и чиято провокативност заслужава внимание, е този за владението на бъдещи недвижими имоти. Съдебната практика приема, че владението на реална част от необособена вещ води до придобиване на идеални части от самата вещ, в резултат на което владелецът става съсобственик[67]. Важно е от това принципно положение да не се прави генерален извод, че владението на реална част може да има за последица само и единствено придобиване на идеални части. Напротив, мислима е и друга хипотеза. Владението е преди всичко една фактическа рефлексия на желаното правно положение. Затова при определяне на съдържанието му трябва да се ръководим преди всичко от animus-а на владелеца. Ако се запитаме към какво е насочено намерението за своене на владелеца на основание сделка с бъдещ недвижим имот, трябва да признаем, че това е не имотът, към който принадлежи самата необособена част, а по-скоро вещта, която той има очакване да бъде обособена. Неговата пряка цел е да стане изключителен собственик на бъдещия имот след обособяването му. Ето защо в тези хипотези обект на владението е все още необособеният имот. Обстоятелството, че се касае за владение върху все още невъзникнала вещ, не разколебава този извод, стига имотът вече да отговаря на изискванията за самостоятелен обект на вещни права и единствената причина да не се третира като обособена вещ е липсата на влязъл в сила инвестиционен проект. Обратно, ако обектът не съответства на нормативните изисквания за обособеност, няма да бъде годен като самостоятелен обект на corpus. В обобщение, за да е налице владение на бъдещ имот, трябва пречката пред третирането му като самостоятелен обект на вещни права да е чисто правна, тъй като само тогава ще са налице и двата елемента на владението, което бидейки въпрос на факт, не може да бъде осуетено от чисто правни ограничения. Това, което може да бъде ограничено, е придобиването на имота по