text:
рамките на един месец и е част от цялостна комуникационна кампания на съда: „Доверие на гражданите към административното правосъдие”.
 Целта на проучването е да се изследва до каква степен гражданите и институциите са запознати с дейността на съда, който работи вече 3 години.
 Анкетите са анонимни като информацията от тях ще бъде използвана за подобряване на административното правораздаване и разработване на нови, коригиращи механизми за работа в съда.
 Анкетни карти са оставени за попълване на фронт – офисите в Административен съд – Варна.
 В началото на м. Юни информацията ще бъде обобщена и анализирана, след което ще се набележат конкретни мерки за подобряване дейността на съда.
 admin на May 03 2010 12:51:32 · 0 Коментари · 669 Прочита ·
 ВАС потвърди определението на Административен съд – Варна по жалбата на трите мобилни оператора във връзка с демонтирането на антените им от определени зони на града.
 По предявено от трите национални мобилни оператори жалби срещу решение на Общински съвет Варна, във връзка с издаването на последващи Заповеди на Кмета на Общината за премахване на монтирани антени, пред Административен съд Варна бе образувано адм. дело No 2973/2009 г..
 С определение от м.декември 2009г. на съдията - докладчик, производството по делото бе прекратено като недопустимо.
 Предмет на жалбите на мобилните оператори - „Космо България Мобайл”, „БТК” и „Мобилтел” бе решението на Общинския съвет – Варна, което задължава Кмета на Общината да издаде заповеди за демонтиране на поставените от тях антени, попадащи в радиус от 300 метра от детски градини, училища, социални и здравни заведения.
 Съставът на Административен съд - Варна прецени, че решението на Общински съвет – Варна има за свой адресат единствено Кметът на Община Варна, но не и самите мобилни оператори. Едва след евентуалното издаване от Кмета на заповеди за демонтиране, за жалбоподателите ще настъпят неблагоприятни последици.
 Решението на Общинският съвет обаче само указва на Кмета да издаде такива заповеди, но не засяга непосредствено права и законни интереси на мобилните оператори.
 Поради това, не е налице както право на оспорване, така и правен интерес за жалбоподателите от атакуване на решението на Общинския съвет, а производството по техните жалби като недопустимо следва да се прекрати.
 Това определение на съда бе потвърдено от последната съдебна инстанция в България - Върховният административен съд.
 admin на April 28 2010 08:51:20 · 0 Коментари · 648 Прочита ·
 47 жалби на "Търговски дом"АД
 В Административен съд-Варна постъпиха 47 жалби от „Търговски дом” АД във връзка с демонтирането на павилиони в центъра на града.
 Според него издадените 47 заповеди от г-н Кмета на Община Варна са незаконосъобразни и са налице съществени нарушения на административнопроцесуалните правила за издаването им.
 Съдът образува дела по жалбите, които заедно с производствата по исканията за спиране на заповедите, ще се гледат в открити заседания.
 admin на April 26 2010 14:26:16 · 0 Коментари · 663 Прочита ·
 страница 27 от 29 << < 24 25 26 27 28 29 >


text:
 ______________Административен съд - Варна______________
 ______________Административен съд - Варна______________
 Начало Пресцентър Състав Предложения и сигнали Контакти Звукова версия на сайта
 Анкета на ВСС и съдебната власт сред гражданите
 Постановени съдебни актове на съдилищата в РБ
 Справка за постановените съдебни актове
 Справка за влезлите в законна сила съдебни актове
 Справка за дела от обществен интерес
 10 страници от историята
 Декларация по чл. 12 от ЗПУКИ
 Стратегия на съда 2019 - 2023
 Оперативен план на съда 2019
 Медийна стратегия на съдa
 Кодекси, закони и правилници
 Доклади за дейността на съда
 В полза на гражданите
 В полза на гражданите в неравностойно положение
 Третата власт отвътре - телевизионни рубрики
 Иван Славков обжалва Решение на ОИК-Варна
 22 октомври 2010г.
 За 25 октомври 2010г./понеделник/ в Административен съд – Варна е насрочено адм. дело No 3337/2010г., по жалба на г-н Иван Славков, против Решение на Общинска избирателна комисия от 6 октомври 2010г., с което на основание чл. 30, ал. 4 от Закона за местното самоуправление и местната администрация са прекратени пълномощията му на Общински съветник.
 Делото ще бъде разгледано от 13.00часа, зала 1, на Административен съд-Варна.
 admin на October 22 2010 14:03:37 · 0 Коментари · 617 Прочита ·
 Отменено решение на Общински съвет-Варна
 Съдебен състав на Административен съд-Варна отмени Решение на Общински съвет – Варна, No 1886-6 от Протокол No 19/09.12.2009 г., с което се решава сумата за възстановяване разходите по принудително задържане на 1 брой ППС с техническо средство тип ”СКОБА” да бъде в размер на 30 лв., с включен ДДС.
 Производството по делото беше образувано по оспорване от Областен управител-Варна, който твърди, че Решението е прието в нарушение на Правилника за организацията и дейността на Общински съвет – Варна.
 Това е довело до нарушаване на чл.12, ал.1 от АПК, като не е спазена и специалната процедура по Закона за нормативните актове по отношение разгласяване на Решението и общественото му обсъждане.
 Съдът след като събра необходимите доказателства постанови, че обжалваното Решение има последствия по отношение на неограничен и неопределен кръг лица и действието му е на нормативен акт - източник на общозадължителни правни разпоредби.
 Това е налагало оповестяването му по начин, достъпен до всички адресати, чрез публикуване на цялото съдържание на акта в интернет сайта на Общински съвет и местните печатни издания.
 В мотивите си, съдът посочва още, че от Решението не става ясно кой и при какви условия ще дължи възстановяване на разходите по принудителното задържане на 1 брой ППС, с техническо средство тип ”СКОБА”.
 Не е ясно дали се отнася за цена на услуга или местна такса
 Предвид изложеното, съдът намира, че обжалваният административен акт е издаден при допуснати процесуални нарушения и следва да бъде отменен.
 Решението на Административен съд–Варна може да се обжалва пред Върховния административен съд с касационна жалба в 14-дневен срок.
 admin на October 22 2010 12:08:06 · 0 Коментари · 544 Прочита ·
 адм. дело 2090/2010г.
 21 октомври 2010г.
 За 22 октомври 2010г./петък/ в Административен съд - Варна, е насрочено административно дело No2090/2010г., по жалба на д-р Мехмед Алиев.
 В съда, д-р Алиев обжалва Заповед NoР-150/23.04.2010г. на Изпълнителен директор

type: other


text:
на МБАЛ „Св.Марина”, с която се прекъсва специализацията му в болницата, за срок от една година.
 Съдът припомня, че наказанието на д-р Мехмед Алиев беше наложено, във връзка със смъртта на 2-годишния Данаил Донев, който почина в болницата, на 22 април 2010г.
 Заседанието е насрочено за 13.30 часа, зала 3, на Административен съд – Варна.
 admin на October 21 2010 09:32:15 · 0 Коментари · 685 Прочита ·
 адм. дело 3014/2010г.
 Административен съд–Варна остави без разглеждане жалба на „Коско” ООД”.
 С Определение, съдебен състав на Административен съд–Варна, остави без разглеждане, жалба на транспортна фирма „Коско” ООД” и прекрати производството по адм. дело No 3014/2010г.
 Делото беше образувано по жалба на „Коско” ООД, срещу Решение No2533-10 /пр.No25/ от 29.07.2010г. на Общински съвет- Варна.
 С решението се дава възможност, превозите по транспортната схема на Община Варна, за линии 15, 15 Б, 115, 148 и 12 да се осъществяват от фирмите „Градски транспорт” ЕАД и „Транстриумф Холдинг” АД, като бъде сключен договор за изпълнение при равни квоти, след съгласие на областния управител на Варна.
 Жалбоподателят твърди, че с процесното решение се засягат негови права и материални интереси, тъй като му е преградено правото да продължи да изпълнява договорно установените си задължения.
 Съдът намира, че по делото не са представени доказателства от „Коско” ООД, че е сключен друг договор с Общински съвет – Варна за обслужване на тези линии, след прекратяване на договор NoРД-9200/1324/08.07.1998г.
 Не са представени и доказателства, че дружеството е участник във висяща процедура по провеждането на нов конкурс.
 Липсата на доказателства, безспорно възпрепятства съда да извърши преценка, относно правнозащитимия интерес на „Коско” ООД, да оспорва решението.
 Съдът намира, че жалбата е процесуално недопустима.
 Определението подлежи на обжалване с частна жалба в 7-дневен срок, пред Върховния административен съд.
 admin на October 21 2010 09:24:03 · 0 Коментари · 599 Прочита ·
 14 октомври 2010г.
 Административен съд – Варна образува дело No 3337/2010г., по жалба на г-н Иван Славков, против Решение на Общинска избирателна комисия от 6 октомври 2010г., с което на основание чл. 30, ал. 4 от Закона за местното самоуправление и местната администрация са прекратени пълномощията му на Общински съветник.
 Г-н Славков твърди, че Решението на ОИК-Варна е незаконосъобразно и взето изцяло в нарушение на закона.
 В жалбата до съда, е отправено и искане за спиране на изпълнението на Решението на ОИК-Варна, по което е образувано адм. дело No 3341/2010г.
 Съдът изиска от ОИК-Варна, Решението за прекратяване на пълномощията на г-н Славков, заедно с уведомлението до него.
 Предстои произнасяне по двете дела след запознаване с документацията.
 admin на October 14 2010 12:43:14 · 0 Коментари · 578 Прочита ·
 адм. дело 2352/2010г.
 12 октомври 2010г.
 Състав на Административен съд-Варна, даде ход на адм. дело No2352/2010г., по жалба на арх. Калина Павлова срещу Заповед No ДС – 0204/23.03.2010г., с която Кметът на Варна назначава след конкурс, арх. Петър Йорданов за главен архитект на общината.
 Според жалбоподателката в конкурсната комисия е имало лица, заинтересовани от избирането на арх. Петър Йорданов.
 Съдът даде възможност на страните да предоставят конкретни писмени доказателства в следващото открито


text:
съдебно заседание, а по искането на представител на Кмета за допускане на свидетели, ще се произнесе в закрито съдебно заседание.
 Делото е насрочено за 30 ноември 2010г.
 admin на October 12 2010 15:08:12 · 0 Коментари · 567 Прочита ·
 дело на РИ "Свидетели на Йехова във България"
 29 септември 2010г.
 Състав на Административен съд – Варна, отложи за 9 Ноември 2010г., делото на Религиозна институция „Свидетелите на Йехова в България”.
 Производството по делото е образувано по жалбата им, против мълчалив отказ на Кмета на Варна за издаване на акт за продължаване на строителството на имот: сграда за обществено обслужване-лекционни зали, УПИ 168, ж.к. Възраждане.
 Религиозната институция, ще трябва да предостави на Съда доказателства, че са изпълнени всички предписания за подновяване на строителството на обекта.
 Припомняме, че през 2007г. изграждането на сградата беше спряно със заповед на Кмета.
 admin на September 30 2010 13:59:56 · 0 Коментари · 522 Прочита ·
 адм.дело 3000/2009
 28 септември 2010г.
 Днес, Административен съд – Варна ще разгледа в открито съдебно заседание, дело No3000/2009г., образувано по жалба на Религиозна институция „Свидетелите на Йехова в България”.
 Религиозната институция, представлявана от г-н Георгиев, моли Съда да отмени мълчаливия отказ на Кмета на Община-Варна за издаване на акт за продължаване на строителството на имот: сграда за обществено обслужване-лекционни зали в ж.к. Възраждане, гр.Варна.
 В жалбата се твърди, че със заявление от 15.05.2009г., РИ „Свидетелите на Йехова в България”, са подали необходимите документи за подновяване на строителството, което беше спряно с мотивирана заповед на Кмета от 9.07.2007г.
 Делото ще се разгледа в 15.00, в зала 2, на Административен съд, ул. Н.Вапцаров 3 А.
 admin на September 28 2010 10:12:26 · 0 Коментари · 627 Прочита ·
 адм.дело 2770/2010
 Административен съд – Варна отхвърли жалбата на Слави Кирязов срещу Решение No 254 по Протокол No 55/05.08.2010 г. на Общинска избирателна комисия – Аврен, с което предсрочно са прекратени пълномощията му на кмет на с.Приселци.
 Съдът намира, че решението на Избирателната комисия в Аврен, следва да бъде потвърдено, като постановено от компетентен орган, в рамките на предоставените му правомощия, в съответствие с изискването на чл. 41, ал. 1 от ЗМСМА.
 Длъжността на Слави Кирязов като кмет го задължава да се съобразява със забраната, както е формулирана в закона и единственият начин по който се гарантира изпълнението на изискването на чл. 41, ал. 1 от ЗМСМА, е чрез заличаване на фирмата от търговския регистър, съответно прехвърлянето й на друго лице.
 Решението подлежи на касационно обжалване пред Върховния административен съд, в 14-дневен срок.
 admin на September 02 2010 10:20:37 · 0 Коментари · 607 Прочита ·
 адм.дело 2770/2010 и адм.дело 2771/2010
 18 август 2010г.
 Административен съд – Варна образува адм.дело No2770/2010г. по жалба на г-н Слави Кирязов, срещу решение на ОИК - Аврен, с което предсрочно са прекратени пълномощията му на кмет на с. Приселци.
 Образувано е и частно адм. дело No2771/2010г., по искане от г-н Слави Кирязов, за спиране на предварително изпълнение на Решение No 254 на ОИК – Аврен, по Протокол No55/от 5 август 2010г.
 С това решение, избирателната комисия в


text:
Аврен, излиза след сезиране по сигнал за конфликт на интереси и предсрочно прекратява пълномощията на кмета, на с. Приселци.
 Сигналът, който е подаден до кмета на Община Аврен е от жители на с. Приселци.
 Те оповестяват факта, че от избирането му до настоящият момент, г-н Слави Кирязов съвместява длъжностите - кмет и едноличен търговец.
 В жалбата си до съда, г-н Слави Кирязов твърди, че решението на ОИК е незаконосъобразно, със съществени нарушения на производствените правила и с политическа цел.
 Делата ще се гледат едно след друго, в открито съдебно заседание на 20.08.2010г./петък/, адм. дело No2771/2010 от 10.00 ч. и адм. дело No2770/2010 от 10.30ч. , в зала 1, на Административен съд-Варна.
 admin на August 18 2010 11:10:22 · 0 Коментари · 595 Прочита ·
 адм.дела на "Търговски дом" АД
 15 юли 2010г.
 По искане на „Търговски дом” АД, всички дела във връзка с демонтирането на 47 павилиона в центъра на града, бяха прекратени от Административен съд – Варна.
 В края на м. Април в Административен съд-Варна бяха подадени 47 жалби от „Търговски дом” АД, във връзка с премахването на бараките около „Дупката” в центъра на града.
 В тях, г-н Николай Сургучев - Председател на Съвета на директорите на „Търговски дом” АД твърдеше, че издадените 47 заповеди от Кмета на Община Варна са незаконосъобразни.
 В Административен съд – Варна бяха образувани дела по жалбите и още толкова производства по исканията за спиране на заповедите.
 Делата се гледаха в открити съдебни заседания и по тях бяха назначени съдебни експертизи.
 В края на м.Юни „Търговски дом” АД, оттегли оспорването си по всичките заповеди на кмета, с писмени молби до съда.
 Във връзка с това, съдебните състави на Административен съд – Варна постановиха определения, с които се прекратяват производствата по делата, поради отказ от оспорване.
 Определенията на съда подлежат на обжалване, с частни жалби пред ВАС в 7- дневен срок.
 admin на July 15 2010 13:38:26 · 0 Коментари · 583 Прочита ·
 страница 26 от 29 << < 23 24 25 26 27 28 29 >
 copyright© Административен съд - Варна


text:
Студентка по здравен мениджмънт спечели пежо от томболата за 8 декември
 Студентка по здравен мениджмънт спечели голямата награда от томболата на ВУАРР в навечерието на 8 декември. Първокурсничката Цветелина Парушева се оказа късметлийката, която изтегли плика с надпис „автомобил“ и получи ключовете за ярко червено Пежо 108.
 „Много съм развълнувана, но всеки на мое място би се чувствал по същия начин. Ако трябва да бъда искрена, изобщо не очаквах късметът да споходи мен“, призна щастливката. Цвети е шофьор от 10 години, но няма собствен автомобил, а кара служебeн. Така, че късметът й се усмихнал точно навреме.
 За втора поредна година висшето училище раздаде впечатляващи награди за студентския празник. За да няма конфликт на интереси, 9-годишната Вивиан Аргилашка от учебна занималня „Талантите“ избра чрез компютър на случаен принцип имената на печелившите в присъствието на адвокат и нотариус.
 Всички 49 късметлии изтеглиха пореден номер, който определя реда на теглене на наградите - лек автомобил „Пежо“, три екскурзии в чужбина, четири почивки във Велинград, четири лаптопа, десет смарт часовника. По повод 26-годишнината на ВУАРР бяха раздадени и 26 стипендии, които покриват семестриалните такси в две различни учебни години.
 „Процедурата е абсолютно прозрачна. Миналата година беше същата и нямаше никакви възражения. Уверен съм, че в годините ще се убедите, че сте направили правилния избор, предпочитайки ВУАРР“, обърна се към първокурсниците ректорът проф. Димитър Димитров.
 1. Тодор Васев – Управление на човешките ресурси 181420712018 – смарт часовник
 2. Михаела Петкова – Финанси 181430522021 – смарт часовник
 3. Мария Есенкова – Счетоводство и одит 182120221003 - стипендия
 4. Ангел Дъндиков – Стопанско управление182220331041 - стипендия
 5. Бистра Йосифова – Финанси и банково дело182130822046 - стипендия
 6. Христина Дечева – Счетоводство и одит181410832001- стипендия
 7. Татяна Кръстева – Финанси и банково дело182130822018 – смарт часовник
 8. Мария Цветанова – Финанси и банково дело182130822009- стипендия
 9. Райна Тотева – Стопанско управление 181430322042 - лаптоп
 10. Светла Нанкинова – Счетоводство и одит 182120212011 - стипендия
 11. Лиляна Гълъбинова–Управление на човешките ресурси 181420712009-лаптоп
 12. Владимир Николов – Стопанско управление 182120321001-стипендия
 13. Любен Бобев – Управление на комуникационните системи 182321211002 -стипендия
 14. Павлина Александрова – Финанси и банково дело182430822022 - стипендия
 15. Тихомир Енев – Финанси181420511006 – почивка във Велинград за двама
 16. Иван Сотиров – Икономика на туризма 181420212003 – смарт часовник
 17. Александър Ботушанов – Мениджмънт на храните и храненето 182321811015 - лаптоп
 18. Диян Сандов – Стопанско управление181420312004 - стипендия
 19. Владимир Стойчев – Финанси 181430522019 - стипендия
 20. Василена Моллова – Управление на човешките ресурси 181420711005 стипендия
 21. Иван Маринов – Финанси и банково дело 182430822002 - смарт часовник
 22. Иван Шопов – Финанси 181420512013 - екскурзия в чужбина
 23. Петко Петков – Икономика на туризма 181420212005 стипендия
 24. Тина Мохамед – Управление на човешките ресурси 181420711002 – почивка във Велинград за двама
 25. Теодора Кабамитова – Счетоводство и одит 182120211013 - стипендия
 26. Надка Запрянова – Управление на проекти182120511012 – смарт часовник
 27. Динко Господинов – Финанси и банково дело182430822010 – смарт часовник
 28. Пламена Петрова – Счетоводство181420831001- екскурзия в чужбина
 29. Таня Узунова – Мениджмънт


text:
на човешките ресурси182121311020 – почивка във Велинград за двама
 30. Таня Халачева – Управление на проекти182120512002 - стипендия
 31. Николай Костадинов – Управление на информационните системи 181420612006 - стипендия
 32. Николинка Маринова – Счетоводство и одит182120221002 - почивка във Велинград за двама
 33. София Найденова – Счетоводство и одит182120211001 - стипендия
 34. Несрин Юсеинова – Мениджмънт на човешките ресурси 182121331016 - стипендия
 35. Цветелина Парушева – Здравен мениджмънт182321611023 - автомобил
 36. Кристиян Наков – Стопанско управление181420312011 - стипендия
 37. Тодор Ганев – Мениджмънт на човешките ресурси 182121331013 - стипендия
 38. Ивайло Иванов – Стопанско управление182130322006 - лаптоп
 39. Теодор Тодоров – Стопанско управление със специализация „Управление на агробизнеса“182321432001 - стипендия
 40. Ивелина Сарафова – Финанси и банково дело182410832001 - стипендия
 41. Панайот Панайотов – Стопанско управление със специализация „Национална сигурност“182321712003 - стипендия
 42. Дафинка Балабанова – Управление на човешките ресурси181420712007 стипендия
 43. Гергана Мъркова – Счетоводство 181420812006 - екскурзия в чужбина
 44. Николина Анастасова – Финанси 181420511007 - стипендия
 45. Таня Митева – Стопанско управление 182130322007 - стипендия
 46. Георги Василев – Стопанско управление 181420312005 - смартчасовник
 47. Десислава Атанасова – Стопанско управление181430322023 смартчасовник
 48. Пламен Неделчев – Икономика и управление на регионите със специализация „Маркетинг в публичния сектор“182121032001 - стипендия


text:
дела за м. октомври 2012 г. - Върховен касационен съд София
 АктовеДекларацииДоговориДругиЗаемни споразуменияЗакониЗакони за ИЗМЗакони за РатифициранеИнструкцииКодексиКонвенцииМеморандумиМетодикиНаредбиНаредби за ИЗМОпределения на КСПоправкиПостановленияПравилнициПравилници за ИЗМПравилници за ПрилаганеПрограмиПротоколиПроцедуриРешения ВАСРешения КРСРешения КСРешения МСРешения НСРешения ЦИКСписъциСпогодбиСпоразуменияТарифиУкази Начало> ДЕЛА ЗА М. ОКТОМВРИ 2012 Г. - ВЪРХОВЕН КАСАЦИОНЕН СЪД СОФИЯ
 дела за м. октомври 2012 г. 10. – Върховният касационен съд, гражданска и търговска колегия, на основание чл. 289 ГПК съобщава на интересуващите се страни, че в открито съдебно заседание през октомври 2012 г. ще се разгледат посочените по-долу дела по отделения и дати, както следва:
 НА 1.10.2012 Г. ОТ 9 Ч. Първо гражданско отделение
 Първо гражданско отделение, 389/2011, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 665/2010 по описа на Окръжен съд Велико Търново, подадена от Йордан Георгиев Вълчев чрез адвокат Христо Дишев, Павликени, ул. Стефан Караджа 2, срещу Георги Николаев Аврамов чрез адвокат Ирена Стасинопулу, Велико Търново, ул. Васил Левски 15, ет. 6, ап. 36. Първо гражданско отделение, 455/2011, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 2382/2010 по описа на Окръжен съд Пловдив, подадена от Атанас Стефанов Пеев чрез адвокат Владимира Трачева, Пловдив, ул. 4 януари 38; Гинка Тодорова Пеева чрез адвокат Владимира Трачева, Пловдив, ул. 4 януари 38, срещу Маргарита Илиева Топузова чрез адвокат Иван Добрев, Пловдив, ул. Райко Даскалов 48, ет. 1; Величка Стефанова Фръкова чрез адвокат Филип Нешев, Пловдив, ул. Георги Кирков 85; Галина Стоянова Фръкова чрез адвокат Филип Нешев, Пловдив, ул. Георги Кирков 85; Светлозар Стоянов Фръков чрез адвокат Филип Нешев, Пловдив, ул. Георги Кирков 85; Атанас Илиев Пеев чрез адвокат Стела Янкова, Павликени, пл. Свобода 24. Първо гражданско отделение, 840/2011, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 146/2011 по описа на Окръжен съд Варна, подадена от Георги Стоянов Беров чрез адвокат Тодорка Рачева, Варна, бул. Сливница 98, ет. 1, срещу Даниела Недкова Александрова чрез адвокат Валентин Емилов Цветков, Варна, ул. Дрин 13, ет. 2, ап. 1. Първо гражданско отделение, 903/2011, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 368/2011 по описа на Окръжен съд Плевен, подадена от Божана Тодорова Рашевска чрез особен представител Павлина Александрова, Плевен, ул. Катя Попова 2, ет. 2, офис 7, срещу Атанас Богомилов Иванов чрез адвокат Юли Ангелов, Плевен, ул. Димитър Константинов 23, стая 217. Първо гражданско отделение, 1212/2011, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 3972/2008 по описа на Софийски градски съд, подадена от Петра Андреева Семерджиева чрез адвокат Даниела Куцева, София, ул. Калоян 6, офис 211, хотел „Рила“, срещу „Холдинг Харт МКИ“ – ООД, чрез адвокат Красимир Георгиев, София, ул. Ген. Михаил Паренсов 39, ап. 5. Първо гражданско отделение, 35/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 347/2011 по описа на Окръжен съд Сливен, подадена от Мария Танева Николова чрез адвокат Мария Стоянова, Горна Оряховица, ул. Отец Паисий Хилендарски 11, срещу Община Нова Загора, ул. 24 май 1. Второ гражданско отделение
 Второ гражданско отделение, 110/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 506/2005 по описа на Окръжен съд Добрич, подадена от Любомир Миленов Михайлов чрез адвокат Ирен Савова, София, ул. Алабин 36, ет. 1; Петя Миленова Михайлова чрез адвокат


text: Ирен Савова, София, ул. Алабин 36, ет. 1; Галина Митева Димитрова чрез адвокат Меглена Миланова, Добрич, бул. Добруджа 26, вх. В, ет. 1, ап. 1; Руска Димитрова Добрева чрез адвокат Меглена Миланова, Добрич, бул. Добруджа 26, вх. В, ет. 1, ап. 1; Иван Митев Митев чрез адвокат Меглена Миланова, Добрич, бул. Добруджа 26, вх. В, ет. 1, ап. 1; Тодорка Георгиева Добрева чрез адвокат Меглена Миланова, Добрич, бул. Добруджа 26, вх. В, ет. 1, ап. 1; Деян Митков Добрев чрез адвокат Меглена Миланова, Добрич, бул. Добруджа 26, вх. В, ет. 1, ап. 1; Галя Миткова Добрева чрез адвокат Меглена Миланова, Добрич, бул. Добруджа 26, вх. В, ет. 1, ап. 1; Янка Добрева Михалева чрез адвокат Татяна Енчева, Балчик, ж.к. Балик, бл. 1, вх. Б, ап. 8; Милка Иванова Костадинова чрез адвокат Татяна Енчева, Балчик, ж.к. Балик, бл. 1, вх. Б, ап. 8; Елена Добрева Петрова чрез адвокат Татяна Енчева, Балчик, ж.к. Балик, бл. 1, вх. Б, ап. 8; Тодор Денев Андреев чрез адвокат Татяна Енчева, Балчик, ж.к. Балик, бл. 1, вх. Б, ап. 8; Иван Денев Андреев чрез адвокат Татяна Енчева, Балчик, ж.к. Балик, бл. 1, вх. Б, ап. 8, срещу „Механичен дизайн и конструкции – МДК“ – ООД, София, ж.к. Левски В, бл. 16, вх. Б, ет. 5, ап. 36; Мая Захариева Комарова, София, ж.к. Младост 1, бл. 87, вх. 5; Илия Костов Кишишев, гр. Генерал Тошево, ул. Хаджи Димитър 26; Йордан Иванов Бахов, гр. Генерал Тошево, ул. Трети март 7; Виолета Русева Маринова, Балчик, Сборно място, ул. Четиринадесет 5; Данчо Атанасов Скотаров, Варна, ул. Райно Попович 8, ап. 7, и трета страна Теофана Пенкова Драгиева, София, ул. Лайош Кошут 53, ет. 1, ап. 3. Второ гражданско отделение, 235/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 2186/2011 по описа на Окръжен съд Пловдив, подадена от Вера Вангелова Баримова чрез адвокат Стоян Атанасов, Пловдив, ул. Опълченска 1, ет. 1, офис 10, срещу Йорданка Спасова Баримова чрез адвокат Ненчо Рангелов, Пловдив, бул. Шести септември 154, ет. 1; Петранка Спасова Баримова чрез адвокат Ненчо Рангелов, Пловдив, бул. Шести септември 154, ет. 1. Второ гражданско отделение, 264/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 8468/2009 по описа на Софийски градски съд, подадена от Стефан Анастасов Илчев чрез адвокат Снежана Стоилова, София, ул. Цар Асен 5, ет. 2, ап. 10; Нели Велинова Илчева чрез адвокат Снежана Стоилова, София, ул. Цар Асен 5, ет. 2, ап. 10; Борис Цанков Бозов чрез адвокат Мирела Станкова, София, ул. Любен Каравелов 73, ет. 3, ап. 5; Цветанка Борисова Бозова чрез адвокат Николина Чакърова, София, ул. Лайош Кошут 13, ет. 1, срещу София Христова Георгиева, София, ул. Кукуряк 17, ет. 2, ап. 7; Спасианка Георгиева Христова чрез адвокат Борис Ляков, София, ул. Алабин 48. Второ гражданско отделение, 272/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 244/2011 по описа на Окръжен съд Кърджали, подадена от Вълко Батуров Вълков чрез адвокат Таня Ванкова, Хасково, ул. Васил Друмев 13, ет. 4, ап. 5; Гинка Иванова Вълкова чрез адвокат Таня Ванкова, Хасково, ул. Васил Друмев 13, ет. 4, ап. 5;


text:
Борис Вълков Вълков чрез адвокат Таня Ванкова, Кърджали, ул. Васил Друмев 13, ет. 4, ап. 5, срещу Ирина Батурова Иванова, Кърджали, бул. Беломорски 75, бл. Марица, вх. А, ап. 10; Станка Батурова Вълкова, Кърджали, ж.к. Възрожденци, бл. 24, вх. В, ап. 37. Второ гражданско отделение, 380/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 185/2011 по описа на Апелативен съд Бургас, подадена от държавата чрез министъра на регионалното развитие и благоустройството, София, ул. Св. св. Кирил и Методий 17 – 19; Изпълнителна агенция „Морска администрация“, София, ул. Дякон Игнатий 9, срещу „Параходство Български морски флот“ – АД, Варна, бул. Приморски 1. Второ гражданско отделение, 382/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 7993/2009 по описа на Софийски градски съд, подадена от Марин Георгиев Маринов, София, ж.к. Люлин ІV, ул. 605, бл. 603, вх. А, ет. 12, ап. 57, срещу Юлия Йорданова Иванова чрез адвокат Екатерина Желязкова, София, ул. Граф Игнатиев 34Б, ет. 3, ап. 5. Второ гражданско отделение, 399/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 200/2011 по описа на Окръжен съд Монтана, подадена от Николай Димитров Антонов чрез адвокат Красимир Босев, Монтана, ул. Васил Левски 15, ет. 2, срещу Иван Нончев Стоянов, София, ж.к. Бъкстон, бл. 30, вх. А, ет. 3, ап. 5. НА 2.10.2012 Г. ОТ 9 Ч. Първо гражданско отделение
 Първо гражданско отделение, 1404/2009, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 55/2009 по описа на Окръжен съд Враца, подадена от Зоя Цветанова Николова чрез адвокат Велислав Лъжев, Враца, ул. Мито Цветков 2, ст. 12, срещу Анжело Тодоров Маринов, Враца ул. Шар 1; Валя Данчева Георгиева-Маринова, Враца ул. Шар 1; Марияна Лазарова Лазарова-Петрова, Враца, ж.к. Младост, бл. 8, вх. А, ет. 2, ап. 8; Петър Вълчев Петров, Враца, ж.к. Младост, бл. 8, вх. А, ет. 2, ап. 8. Първо гражданско отделение, 1944/2009, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 976/2009 по описа на Окръжен съд Пловдив, подадена от Борис Николов Ангелов чрез адвокат Бучкова, Пловдив, ул. Ангел Кънчев 8, ет. 1, офис 1; Гергана Тодорова Николова чрез адвокат Бучкова, Пловдив, ул. Ангел Кънчев 8, ет. 1, офис 1; Димитрина Борисова Райкова чрез адвокат Бучкова, Пловдив, ул. Ангел Кънчев 8, ет. 1, офис 1; Елена Петрова Ангелова чрез адвокат Бучкова, Пловдив, ул. Ангел Кънчев 8, ет. 1, офис 1, срещу Нели Атанасова Стоева, Пловдив, ул. Ком 14; Петко Гърдев Стоев, Пловдив, ул. Ком 14. Първо гражданско отделение, 596/2011, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 984/2010 по описа на Софийски градски съд, подадена от Рангел Велинов Кръстев чрез адвокат Михо Радойнов, София, бул. Витоша 1а, ТД, ет. 3, стая 351; Любен Велинов Кръстев чрез адвокат Михо Радойнов, София, бул. Витоша 1а, ТД, ет. 3, стая 351; Георги Велинов Кръстев чрез адвокат Михо Радойнов, София, бул. Витоша 1а, ТД, ет. 3, стая 351; Радослав Велинов Кръстев чрез адвокат Михо Радойнов, София, бул. Витоша 1а, ТД, ет. 3, стая 351, срещу Валентина Димитрова Милева чрез адвокат Румяна Сидерова, София, бул. Витоша 1а, ТД, вх. Е, ет. 4, кантора 401; Елена Димитрова Милева чрез адвокат Румяна Сидерова,


text:
София, бул. Витоша 1а, ТД, вх. Е, ет. 4, кантора 401; Майя Йорданова Русева чрез адвокат Румяна Сидерова, София, бул. Витоша 1а, ТД, вх. Е, ет. 4, кантора 401; Венелин Йорданов Иванов чрез адвокат Румяна Сидерова, София, бул. Витоша 1а, ТД, вх. Е, ет. 4, кантора 401; Маргарит Петров Калеев, Карлово, ул. Васил Караиванов 75; Валентина Петрова Георгиева, София, ул. Стрешер 6, ет. 3, ап. 4А; Николай Петров Калеев, Карлово, ул. Парчевич 60, вх. А, ет. 4, ап. 12; Тодор Петров Калеев, Карлово, ул. Парчевич 43А; Даринка Николова Калеева, София, ул. Доспат 27, ет. 4, ап. 12; Христо Николов Калеев, София, ул. Атанас Переклиев, бл. 131, вх. Г, ет. 4, ап. 75. Първо гражданско отделение, 1094/2011, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 187/2011 по описа на Окръжен съд Сливен, подадена от Диньо Цонев Динев чрез адвокат Людмила Алексиева, Сливен, ул. Г. С. Раковски 1, офис 10, срещу Петко Атанасов Атанасов чрез адвокат Гинка Моллова, Сливен, ул. Добри Чинтулов 6; и трета страна „Геостройкомплект“ – ЕООД, чрез адвокат Златимир Орсов, София, ул. Перник 97 – 99, ап. 1. Първо гражданско отделение, 5/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 571/2011 по описа на Окръжен съд Добрич, подадена от Иванка Димова Узунова чрез адвокат Искра Желева, Добрич, бул. 25 септември 56, вх. Б, ап. 1, срещу Кулю Йовев Русев, Добрич, ул. Лозарска 4; Димо Кулев Йовев, Добрич, ул. Лозарска 4; Николай Йовев Кулев чрез адвокат Никола Василев, Добрич, ул. Д-р Ив. Пенаков 9, ет. 3, офис 13; Недко Йовев Кулев, Добрич, ул. Лозарска 4; Руска Колева Новакова, с. Граничар, област Добрич; Димо Стойчев Георгиев, с. Дуранкулак, област Добрич; Стоянка Стойчева Георгиева, Добрич, ул. Васил Петлешков 42. Първо гражданско отделение, 17/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 318/2011 по описа на Апелативен съд Велико Търново, подадена от Асен Спасов Каридов чрез адвокат Иван Иванов, Велико Търново, ул. Рафаил Попов 2, ет. 1; „Илинден“ – ООД, представлявано от управителя Галина Начева Терзиева, чрез адвокат Иван Иванов, Велико Търново, ул. Рафаил Попов 2, ет. 1, срещу „Алфа – МНД“ – ООД, представлявано от управителя Денка Пенева Мъглова, чрез адвокат Борислав Гьопсалиев, Габрово, ул. Успех 1, ет. 2; Петя Цанева Каридова, Трявна, ул. Възрожданска 9. Първо гражданско отделение, 64/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 1364/2011 по описа на Окръжен съд Бургас, подадена от Димитринка Йорданова Йорданова чрез адвокат Калин Янев, Бургас, ул. Иван Шишман 20А, ет. 1, срещу Мариана Бончева Попова чрез адвокат Михаил Страволемов, Бургас, ул. Цар Асен 47. Първо гражданско отделение, 248/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 1388/2011 по описа на Апелативен съд София, подадена от Божидар Иванов Божков чрез адвокат Николай Николов, София, бул. Княз Дондуков 54, срещу Националната агенция за приходите, Териториална дирекция на НАП – Велико Търново, офис Плевен, ул. Дойран 43; „Велтех“ – ЕООД, гр. Червен бряг, област Плевен, ул. Вукашинов 4; Агенцията за държавни вземания към МФ, София, ул. Георги с. Раковски 47. Второ гражданско отделение
 Второ гражданско отделение, 142/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело


text: 1833/2011 по описа на Окръжен съд Пловдив, подадена от Елка Георгиева Коруева (Янакиева) чрез адвокат Георги Несторов Несторов, Пловдив, ул. Цар Калоян 8, ет. 4; Албена Александрова Янакиева чрез адвокат Георги Несторов Несторов, Пловдив, ул. Цар Калоян 8, ет. 4; Димитър Дамянов Митърчев, Пловдив, пл. Понеделник пазара 3, срещу Мария Дамянова Митърчева-Голдамер чрез адвокат Кольо Андреев, Пловдив, ул. Райко Даскалов 48, ет. 1, офис 111. Второ гражданско отделение, 154/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 204/2011 по описа на Апелативен съд Бургас, подадена от Община Несебър, област Бургас, ул. Еделвайс 10, срещу държавата чрез областния управител на област Бургас, ул. Цар Петър 1. Второ гражданско отделение, 195/2012, по касационна жалба срещу решението по гр. дело 315/2011 по описа на Апелативен съд Варна, подадена от Йордан Димитров Дачевски, Варна, ул. Селиолу 23, ет. 1; Стоянка Кръстева Дачевска, Варна, ул. Селиолу 23, е�


text:
Проблеми, свързани с отговорността на цедента | Предизвикай правото!
 Публикации Облигационно право Проблеми, свързани с отговорността на цедента
 Проблеми, свързани с отговорността на цедента
 Sun, 12 March, 2017
 (преработен и допълнен доклад, изнесен на Юбилейната конференция по повод 25 години ЮФ на УНСС – 24 ноември 2016 г.)
 I. Същност на цесията. Уредбата й днес
 Цесията, която по своята същност представлява договор за прехвърляне на едно или няколко вземания, е един от най-използваните инструменти в международната търговия. Макар и непознатo в древното римското право1, това съглашение е било заместено от други институти, които обаче водели до идентичен резултат. De lege lata цесията е уредена в разпоредбите на чл. 99–100 ЗЗД. Въпреки наглед малкия брой съдебни решения, представляващи задължителна съдебна практика по смисъла на чл. 290 ГПК2, проблемите, свързани с договора за цесия, в никакъв случай не могат да се определят като малко. В настоящото изследване, като за начало, ще спомена някои от тях. На въпросите, свързани с отговорността на цедента, ще се отдели специално внимание.
 II. Проблемите в разпоредбите на чл. 99–100 ЗЗД
 Уместно е да се направи конкретизация на изследването. В следващите редове вниманието ще бъде насочено към института на отговорността на цедента като кредитор спрямо неговия длъжник3. Докато горепосочените разпоредби уреждат отговорността на цедента към цесионера, един друг вид отговорност създава множество проблеми в практиката. Тази отговорност е в едно друго правоотношение при прехвърляне на вземането. По своята същност този институт може да се определи като също толкова важен за действителността на договора, колкото и отговорността на цедента към цесионера. Още при правопораждащите юридически факти се открива различие между двете понятия. Докато правоотношението между цедента и цесионера се заражда само след сключване на договор за цесия, отношението, свързано с отговорността на първия към длъжника, може да се породи единствено в конкретни хипотези. Страните в правоотношенията също са различни. Отговорността на кредитора (цедента) към длъжника възниква при наличието на сложен фактически състав. Последният включва: прехвърляне на вземане, вреди и причинна връзка между прехвърлянето на вземане и вредите за длъжника. Разлика между отговорността към длъжника и тази към цесионера има по отношение на (без)възмездния характер на договорa за цесия. При отговорността по смисъла на чл. 100, ал. 1 ЗЗД се държи сметка дали цесията е възмездна или безвъзмездна4. Подобна зависимост между отговорността на цедента към длъжника и характера на договора за цесия не съществува. Независимо дали последният е възмезден или безвъзмезден, отговорността в правоотношението цедент (кредитор) – длъжник е една и съща.
 Проблемът с частичните цесии. Материалноправно разрешение на проблема с отговорността
 Частичната цесия на парично (делимо) вземане е позволена от закона сделка5. Подобни сделки при определени условия могат да отегчат положението на длъжника, а първоначалното му задължение да нарасне до безкрай. За по-лесно излагане на проблема ще разгледам Решение No 46 от 14.04.2015 г. на РС – Добрич по гр. д. No 369/2014 г. Накратко, кредиторът на електроразпределително дружество прехвърля своето вземане от 150 лв. чрез тридесет договора за цесия (половината от тях за вземане от 4 лв., а другата половина за 6 лв.), които са сключени с 15


text:
търговски дружества (по два договора с всяко дружество). Последните, от своя страна, започват изпълнително производство и изваждат изпълнителен лист. В крайна сметка задължението се мултиплицира и достига до сумата от 6122,06 лв. при главница в размер на 150 лв. Подобни случаи не са изолирани, а са често срещана практика6. В някои от тях кредиторите достигат отвъд границите на добросъвестността, а квалификацията на действията им, като злоупотреба с право, не е достатъчно описателна. Не виждам никакъв проблем освен главницата да бъдат цедирани на малки вземания и съдебните разноски. Според Наредба No 1 от 2004 г. за минималните размери на адвокатските възнаграждения7 за процесуално представителство за дела с подобен минимален имуществен интерес адвокатското възнаграждение е 300 лв. Освен относно спорното право, съдът се произнася и за отговорността за разноските (арг. от чл. 81 ГПК). Това е така поради факта, че разноските са акцесорен спор, свързан с основния, и не може първият да бъде пререшаван в друг съдебен процес8. От това следва да се приеме, че решението формира сила на присъдено нещо и по отношение на разноските, т.е. ищецът може да изкара изпълнителен лист за тях и отново да цедира вземането. В съдебната практика се допуска дори издаване на изпълнителен лист на цедента, след като е прехвърлил изцяло или отчасти вземането си9. Всичко, описано дотук, може да покаже до какви размери може да стигне едно наглед минимално вземане. Неминуемо тук изниква един въпрос. Как един длъжник може да се противопостави на подобни действия? Вариантите са няколко. От материалноправна гледна точка може да иска обявяването на прехвърлителните договори за нищожни на осн. чл. 26, ал. 1, предл. 3 ЗЗД. В правната теория съществува и мнение, което подкрепя такава система от договори, за недействителна поради липса на кауза10 с оглед чл. 26, ал. 2, предл. 411. Ако кредиторът е търговско дружество, защитата може да бъде релевирана чрез разпоредбата на чл. 289 ТЗ12. Ако попаднем в хипотеза, при която всички цесионери заведат едно общо изпълнително производство, вариантите за длъжника са няколко13. От една страна, той може да обжалва постановлението за разноски по реда на чл. 435 ГПК и да докаже, че не са изпълнени условията, заложени в чл. 78, ал. 1 ГПК за присъждането на разноски. Другата възможност на длъжника е да иска намаляването на разноските с оглед чл. 78, ал. 5 ГПК. Всички тези варианти изглеждат една добра защита за ответната страна в изпълнителния процес с предмет подобен спор. По мое мнение резрешението може да бъде много по-опростено. Така например разпоредбата на чл. 100 ЗЗД може да бъде допълнена с нов вид отговорност, но не към цесионера, а към длъжника. Ако вследствие на прехвърлянето сумата, която длъжникът трябва да плати, се увеличи, то нека цедентът да отговаря за разликата. Подобно разрешение на проблема съществува и в момента, макар и по отношение на местоизпълнението, уредено в чл. 78 ЗЗД14.
 С оглед казаното до тук, предлагам de lege ferenda в разпоредбата на чл. 100 ЗЗД да бъде добавена нова алинея, която да има следния вид:
 Чл. 100 (3) Цедентът отговаря за всяко увеличение на разноските по изпълнението,


text:
ако длъжникът е добросъвестен15.
 III. Съобщението до длъжника като задължение на цедента. Проблеми в практиката и тяхното материалноправно разрешение
 Съобщението до длъжника за извършеното прехвърляне на вземане и смяната на кредиторите влече след себе си важни правни последици, засягащи широк кръг от правни субекти. До момента на получаване съобщението от длъжника цесията създава едно релативно правно състояние. В този случай вземането е прехвърлено само в отношението цедент-цесионер. По отношение на всички останали цедентът е титуляр на вземането. Изрично в разпоредбата на чл. 99, ал. 3 ЗЗД е казано, че цедентът е длъжен да съобщи на длъжника за прехвърлянето. Още с Тълкувателно решение No 142–7 на ОСГК на ВС от 11.11.1954 г. се възприема, че действително е съобщението, което е направено единствено от цедента. Подобно становище се застъпва и до днес в задължителната съдебна практика, постановена по чл. 290 ГПК16. По мое мнение това положение следва да се преосмисли на база следващите аргументи. В сега действащата уредба не се държи сметка за интересите на цесионера. Последният няма почти никаква сигурност за това кога ще бъде съобщено на длъжника за прехвърляне вземането. Едно евентуално забавяне може да доведе до съществена промяна в естеството на самото вземане. Правата на цесионера са в едно висящо състояние, което създава огромна несигурност, докато опасностите са безброй. Така например, ако цедентът прехвърли няколко пъти едно и също вземане, то съобщението за кое да е прехвърляне, пристигнало първо при длъжника, ще възпроизведе действие и ще обезсили останалите. Не са малко случаите, в които именно подобно недобросъвестно отношение от страна на цедента води до спорове между няколко цесионери. Друга опасност са правата на кредиторите на цедента. Ако последните наложат запор върху имуществото на цедента преди достигане съобщението, то правата на цесионера са непротивопоставими. Забавянето на съобщението може да доведе до правопораждащи юридически факти, които да доведат до нови възражения от страна на самия длъжник. Всички възражения, които са се породили в периода между сключения договор за цесия и момента на съобщаването17, могат да бъдат насочени срещу цесионера. Вярно е, че длъжникът следва да има по-широка защита при подобно прехвърляне18, но това не трябва да е за сметка интересите и правата на цесионера. Застъпвам становището, че и цесионерът следва да има право да съобщи на длъжника за извършеното прехвърляне. Това съобщение трябва да има същата сила, каквато има и уведомлението, извършено от цедента. На това мнение обаче могат да бъдат противопоставени няколко контрааргумента. На първо място, може да се посочи често срещаната практика цедентът да упълномощи цесионера да извърши уведомлението сам. На следващо място, не може да бъде подмината и несигурността на длъжника дали наистина неговия дълг е прехвърлен на лицето, което се легитимира пред него като цесионер19. По отношение на първия контрааргумент може да бъде изтъкнато, че дори и при наличието на тази възможност все още са налице горепосочените проблеми при евентуално забавяне на уведомлението до длъжника. По никакъв начин няма да навреди една бъдеща изрична уредба на предложението в закона. На втория контрааргумент може да бъде противопоставена следната теза. По силата на чл. 99, ал. 3 цедентът е


text:
длъжен да предаде всички документи20, които установяват вземането. Няма ли да бъде достатъчна гаранция за длъжника, че има прехвърляне на неговия дълг, ако цесионерът се легитимира като кредитор с подобно доказателство? Дори в случай, че плати на лицето, което се представя за цесионер, длъжникът с оглед чл. 77, ал. 1 ЗЗД може да поиска издаване на разписка. По този начин последният ще се защити и в хипотеза, при която старият кредитор предяви осъдителен иск или иск за реално изпълнение.
 Като краен извод застъпвам становището, че уведомлението, направено от страна на цесионера, следва да има идентични правни последици като това от цедента. За уведомлението, направено от цесионера, не е нужно последният да бъде изрично упълномощен от стария кредитор на вземането. Считам, че подобно мнение осигурява защита интересите на цесионера и ще намали до голяма степен проблемите, свързани със спорове между няколко цесионера по едно вземане.
 IV. Исторически и сравнителноправен анализ на съобщението до длъжника
 В ЗЗД (отм.) изрично е било уредено, че е правноирелевантно кой ще направи уведомлението. В разпоредбата на чл. 318 ЗЗД (отм.) се казва, че длъжникът се освобождава, ако е заплатил дълга на прехвърляча преди този последният или приемателят да му е съобщил прехвърлянето. В старата доктрина също няма спор по този въпрос21. Неясно е защо законодателят е възприел различен подход в сега действащата уредба.
 Известно е, че сега действащият ЗЗД е почти идентичен със ЗЗД (отм.). Последният е реципиран от италианския Граждански кодекс, който от своя страна е създаден на основата на френския Граждански кодекс. Ако фокусът бъде насочен към ФГК, то последният изрично урежда възможността цесионерът да уведоми длъжника за настъпилото прехвърляне на вземане. В този смисъл може да се посочи art. 1690, където се казва, че правоприемникът (т.е. цесионерът) също може да уведоми длъжника, като му представи удостоверителен акт. В следващия art. 1691 се допълва, че ако преди прехвърлителят (т.е. цедентът) или правоприемникът уведомят длъжника, последният заплати дълга си на първия, длъжникът се освобождава от задължението си. В италианския Граждански кодекс се мълчи по въпроса от кого трябва да дойде съобщението. Ако бъде разгледана уредбата на съобщаването в ГГЗ с оглед § 409, ал. 1, също се открива, че съобщаването от цесионера е напълно валидно. В посочената разпоредба се казва, че на уведомление за прехвърляне се приравнява случаят, когато кредиторът е издал документ за прехвърлянето на името на цесионера и последният уведоми длъжника чрез същият този документ. В унгарския Граждански кодекс също е изрично уредено, че уведомлението от цесионера има същата сила като това от прехвърлителя. Според разпоредбата на чл. 328, ал. 4 в случай на уведомление от страна на цесионера длъжникът има право да изиска удостоверяване на прехвърлянето.
 По силата на чл. 11:103, ал. 1 PECL по правило длъжникът трябва да изпълни на новия кредитор единствено и само ако е получил писмено известие от предишния или от новия кредитор, което по съответстващ начин определя прехвърленото вземане, и изисква от длъжника да изпълни на новия кредитор. В Конвенцията за прехвърляне на вземания също е установено, че уведомлението може да бъде извършено както от цедента, така


text:
и от цесионера. В друга частна кодификация, а именно Принципите за международни търговски договори на UNIDROIT, уредбата е почти идентична. В чл. 9.1.12 е заложено, че ако уведомлението за прехвърлянето е дадено от цесионера, длъжникът може да поиска от него да предостави в разумен срок достатъчно доказателство, че прехвърлянето е направено.
 V. Приложима ли е хипотезата на чл. 75, ал. 2 ЗЗД
 Тук следва за момент да бъде обърнато внимание към интересите на длъжника. Няма съмнение, че възможността на цесионера за уведомление към длъжника може да доведе до проблеми. Последните могат да се изразят в масова практика неизвестни на длъжника субекти да започнат да изпращат уведомления към него. Подобно нещо би било недопустимо и ще доведе до много измами. Тъй като получаването на уведомлението за възлагане има важни последици, с тази разпоредба се възнамерява да бъде защитен длъжникът срещу риска от получаване на предизвестие от един фалшив „правоприемник“, като се изисква достатъчно доказателство, че назначението действително е било направено. Докато не е осигурено достатъчно доказателство, длъжникът може да откаже плащане по отношение на твърдението от правоприемника. Ако е предоставено достатъчно доказателство, уведомлението влиза в сила от датата, на която е било предоставено. Считам, че това е един от най-важните аргументи в полза на твърдението, че няма никаква опасност за длъжника при допускане уведомлението от цесионера. От факта, че съобщението играе толкова важна роля, е явен опитът да се осигури максимална защита на длъжника. По мое мнение преосмисляне възможността само цедентът да уведомява длъжника не води по никакъв начин до застрашаване интересите на последния. Считам, че в този случай ще се достигне до въздигане и уравновесяване на правата, възможностите и защита интересите както на цесионера, така и на длъжника. Не може да не бъде отбелязано и наличието на още един вид превенция за длъжника. Ако въпреки всички представени документи цесионерът все пак не е истинският титуляр на вземането, длъжникът няма да бъде ощетен. Последният може да използва в своя защита института „изпълнение на путивен кредитор“22. Фактическият състав на чл. 75, ал. 2 ЗЗД е изграден от два23 основни елемента24, а именно добросъвестност на длъжника и изпълнението25 да бъде към лице, което „въз основа на недвусмислени обстоятелства26 се явява овластено да получи плащането си“. В тази хипотеза, ако длъжникът успее да докаже обективния елемент, то той ще бъде освободен от задължението си. Интересите на цедента също са защитени в подобна хипотеза. Последният може да насочи регресните права срещу путативния кредитор и да иска на основание чл. 59, ал. 1 ЗЗД връщане на полученото.
 Въз основа на сравнителноправния анализ и изразеното мнение по разпоредбите в българското законодателство следва да се направят няколко извода:
 На първо място, следва да се посочи нуждата от изоставяне становището, че единствено съобщението от страна на цедента има силата на уведомление по смисъла на чл. 99, ал. 4 ЗЗД. Видно е, че в много европейски законодателства подобно условие от кого да дойде съобщението не съществува. Освен това в частни кодификации също е възприета теза, допускаща уведомлението от цесионера.
 На второ място, от сравнителноправния преглед се доказа, че подобна промяна


text:
няма да доведе до т.нар. „измамливи уведомления от фиктивни кредитори“.
 На трето място, няма съмнение, че в тази промяна се държи сметка най-вече за правата и интересите на цесионера. Въпреки че в много случаи за цедента е нормално да изпрати уведомление на длъжника за прехвърлянето (например при факторинг). В същото време следва да се вземе предвид фактът, че в други хипотези това е важно за цесионера. Той трябва да бъде в състояние да уведоми и да поиска плащане, независимо от волята на праводателя си.
 Като краен извод, de lege ferenda правя предложението чл. 99 да придобие следния вид:
 Чл. 99. (1) Кредиторът може да прехвърли своето вземане, освен ако законът, договорът или естеството на вземането не допускат това.
 (3) Съобщението от новия кредитор е валидно при представяне на доказателства. До представянето им, длъжникът може да откаже изпълнение.
 (4) Предишният кредитор е длъжен да предаде на новия кредитор намиращите се у него документи, които установяват вземането, и всички сведения, които могат да му бъдат от полза. При искане от цесионера цедентът е длъжен да му издаде документ, потвърждаващ цесията.
 (5) Прехвърлянето има действие спрямо третите лица и спрямо длъжника от деня, когато то бъде съобщено на последния.
 В изложението дотук на анализ беше подложена както отговорността на цедента, така и действието на уведомлението от страна на цесионера. Въз основа на изложените тези бяха направени конкретни предложения за усъвършенстване на законодателната уредба. Последното е необходимо и в други проблемни насоки, които бяха само загатнати в началото на настоящото изложение. Считам, че предложенията ще доближат уредбата на цесията до достиженията на съвременната правна конюнктура. Предвид все по-голямото разрастване на търговията, институтът на цесията следва да бъде пример за съвършена законодателна уредба. Какъв ярък контраст с определянето му „за феномен, ненадминат по безсмисленост“, даден от Йеринг27.
 1 В този смисъл вж. D. 7, 1, 25, 2. цит. по: Андреев, М. Римско частно право. С.: Софи-Р, 1993, с. 322.
 2 Към 22.10.2016 г. в правно-информационната база на „Апис“ бяха открити 10 решения на ВКС, имащи задължителен характер за по-долустоящите инстанции.
 3 Това не е легално понятие. Именно във връзка с уредбата му са с част от предложенията de lege ferenda в настоящия научен труд.
 4 Повече за тези понятия вж. Тенев, Д. Относно делението на договорите на възмездни и безвъзмездни. – https://www.challengingthelaw.com/obligacionno-pravo/otnosno-delenieto-na-dogovorite/. Професионален сайт „Предизвикай правото!“, ISSN: 1314–7854 (1 януари 2017 г.).
 5 Подобно становище е прието както от съдебната практика – вж. Решение No 86 от 3.05.2016 г. на ВКС по гр. д. No 372/2016 г., III г. о., така и от доктрината – вж. Иванов, Ал. Въпроси относно обема на прехвърляните права по цесията. – Търговско и конкурентно право, 2010, No 3, 20–28.
 6 Вж. Петров, В. Частичните цесии – проблемите на разноските в изпълнителния и исковия процес. – В: Предизвикай: Изпълнителния процес!, сб., съст. Ст. Ставру, В. Петров. С.: Сиела, 2016, с. 97.
 7 Обн., ДВ, бр.64 от 23 юли 2004 г., изм., ДВ, бр.2 от 9 януари 2009 г., изм., ДВ, бр.43 от 8 юни 2010 г., изм. и доп., ДВ,


text:
бр.28 от 28 март 2014 г., изм., ДВ, бр.10 от 5 февруари 2016 г., изм. и доп., ДВ, бр. 84 от 25 октомври 2016 г.
 8 Сталев, Ж., А. Мингова, В. Попова, Р. Иванова. Българско гражданско процесуално право. 9 изд. С.: Сиела, 2012, с. 379 и сл.
 9 Вж. в този смисъл Определение No 322 от 21.05.2012 г. на ВКС по ч. т. д. No 256/2012 г., I т. о.
 10 Повече за споровете по отношение на каузата като основание за недействителност, вж. Конов, Тр. За абстрактните сделки и каузата на договорите. – В: Юбилеен сборник в памет на професор Витали Таджер. С.: Сиби, 2003, 187–221, както и Таков, Кр. Абстрактните сделки в светлината на понятията за абстрактност и каузалитет. – В: Юбилеен сборник по повод 100-годишнината на проф. Иван Апостолов. 2001, 419–451.
 11 Вж. Петров, В. Цит. съч., 102–103.
 12 Разпоредбата на чл. 289 ТЗ не следва да се абсолютизира в частта й относно намерението за увреждане на търговеца – Герджиков, О. Търговски сделки. 3 прераб. и доп. изд. С.: Труд и право, 2008, 32–33.
 13 Има се предвид хипотеза, при която като присъединени взискатели са се конституирали всички юридически лица, на които са прехвърлени части от вземането и те са представлявани от един и същ пълномощник.
 14 Вж. Петров, В. Цит. съч., 106–107. В заключението авторът достига до идентичен извод и изрично застъпва мнението, че е необходима норма, уреждаща изрично подобно разрешение.
 15 В случая трябва да се държи сметка, че длъжникът ще има регресни права само ако е добросъвестен, т.е. негови (без)действия да не са довели до увеличението на задължението.
 16 Вж. в този смисъл Решение No 123 от 24.06.2009 г. на ВКС по т. д. No 12/2009 г., ІІ т. о., Решение No 3 от 16.04.2014 г. на ВКС по т. д. No 1711/2013 г., І т. о. и Решение No 78 от 09.07.2014 г. на ВКС по т. д. No 2352/2013 г., ІІ т. о., където се казва, че доколкото прехвърленото вземане е възникнало от правоотношение между длъжника и стария кредитор (цедента), напълно логично е въведеното от законодателя изискване съобщението за прехвърлянето на вземането да бъде извършено именно от стария кредитор (цедента). Само това уведомяване ще създаде достатъчна сигурност за длъжника за извършената замяна на стария му кредитор с нов.
 17 Съществуват и възражения, които са се породили след съобщението до длъжника, които последният може да насочи срещу цесионера. Такова например е насрещният иск за недостатъци по договор за покупко-продажба, които са открити в по-късен момент от съобщението.
 18 Този принцип е един от основополагащите при съставянето на Конвенцията на ООН за прехвърляне на вземания в международната търговия. В този смисъл вж. Report of the United Nations Commission on International Trade Law. Thirty-third session, p. 116.
 19 Подобна опасност е забелязана още при действието на ЗЗД (отм.). Вж. в този смисъл Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фахри. Коментар на Закона за задълженията и договорите. Част I, чл. чл. 1–333. С., 1926.
 20 Според мен тук законът е твърде кратък и оставя неуредени няколко въпроса. Като


text:
защита на подобно становище може да бъде използван сравнителноправният метод. В ГГЗ например са уредени повече задължения на цедента като например: да даде на цесионера всички сведения, които могат да му бъдат от полза, при искане от цесионера да му бъде издаден удостоверителен документ за цесията и т.н. Подобни разрешения de lege lata могат да бъдат изведени единствено от разширителното тълкуване на чл. 63, ал. 2 ЗЗД.
 21 Вж. в този смисъл Апостолов, Ив. Облигационно право. Част първа. Общо учение за облигацията. Фототипно издание. С.: БАН, 1990, с. 407, Меворах, Н., Д. Лиджи, Л. Фахри. Цит. съч., с. 615, Диков, Л. Лекции по гражданско право. Том III. Облигационно право. Обща част. С., 1932, с. 286.
 22 Така Калайджиев, А. Облигационно право. Обща част. Шесто преработено и допълнено издание. С.: Сиби, 2013, с. 246, където също се отбелязва приложимостта на погасяване задължението вследствие изпълнение на путативен кредитор.
 23 В доктрината има изразено становище, че елемените на фактическия състав са четири. Виж в този смисъл Ставру, Ст. Изпълнение на путативен кредитор. – Търговско и облигационно право, 2015, No 9, с. 21.
 24 Идентично е мнението на съдебната практика, обективизирана в Решение No 177 от 26.II.1982 г. на ВС по гр. д. No 13/82 г., III г. о.
 25 Допълнително изискване към изпълнението е то да бъде точно и да отговаря на уговорения обем.
 26 Не става ясно и какво точно представлява понятието. Някои възможни хипотези са описани в Решение No 166 от 30.07.2014 г. на ВКС по гр. д. No 5946/2013 г., IV г. о.
 27 Jhering, R. Sherz und Ernst in der Jurisprudenz. 10. Aufl. Leipzig, 1909, p. 308.
 Предишна статияРешение No 114/19.01.2017 г. на ВКС по гр. дело No 1357/2016 г., ГК, 2-о отд.
 Следваща статияРешение No 20/20.02.2017 г. на ВКС по т. дело No 6179/2015 г., ГК, 1-о отд.
 archont Tue, 14 March, 2017 at 00:41
 Най-напред желая да Ви поздравя за ентусиазма Ви като четвъртокурсник да изследвате въпросите на българското гражданско процесуално право. Все пак в публикацията Ви личат няколко неточности, които според мен следва да проучите по-внимателно, след което да доуточните, евентуално да коригирате:
 1. “Последните, от своя страна, започват изпълнително производство и изваждат изпълнителен лист. ... В някои от тях кредиторите достигат отвъд границите на добросъвестността, а квалификацията на действията им, като злоупотреба с право, не е достатъчно описателна.” От така написаното не става ясно дали частните правоприемници на кредитора по вече издаден изпълнителен лист злоупотребяват с право като събират вземането, установено с влязло в сила решение, с цел мултиплициране на разноските или е заведено изпълнително дело и след това са издадени изпълнителни листове за разноските.
 2. Според дефиницията дадена в учебника по българско гражданско процесуално право на проф. Живко Сталев пред злоупотреба с процесуални права сме изправени винаги, когато едно лице упражнява процесуални права, с които не се защитава едно негово признато от закона материално право. Това е така доколкото гражданския процес представя единствените законни способи за защита на едно накърнено материално право. Теорията и практиката засега са единодушни, че всеки субект на правото е


text:
свободен сам да избере с какви процесуални способи да защити накърнените си материални права. От друга страна чл. 3 ГПК предвижда, че защитата срещу злоупотреба с процесуални права всякога става по исков ред и то по реда на доказване на непозволеното увреждане. В светлината на гореизброеното в настоящата точка, възникват няколко въпроса по отношение на предмета на статията и цитираното решение на РС Добрич:
 а) Налице ли е злоупотреба с процесуални права – безспорно в рамките на един изпълнителен процес всеки един взискател защитава едно свое материално право – нещо повече, за да се стигне до изпълнителен процес това материално право е всякога признато с влязло в сила съдебно решение (или негов сурогат). На практика освен изпълнителния процес липсва друг процесуален способ за защита на признатото със сила на пресъдено нещо материално право.
 б) Кои извършва злоупотребата с процесуални права – в цитирания случай може да понесе отговорност за злоупотреба с процесуални права единствено лицето, което е упражнило такива – това могат да бъдат само взискателите по изпълнително дело – а това лице по дефиниция е цесионер(частен правоприемник на взискателя по изпълнителния лист по смисъла на чл. 429, ал. 1 ГПК), а не цедент – доколкото виждам статията има за предмет отговорността на цедента.
 в) Как се ангажира отговорността за злоупотреба с процесуални права и кой може да я понесе – отговорността по чл. 3 ГПК е именно специален вид отговорност от непозволеното увреждане. Налице са различни теории за фактическия състав на непозволеното увреждане. Аз съм привърженик на теорията, че той е 5 степенен (деяние, противоправност, вредоносен резултат, причинно – следствена връзка между деянието и резултата и вина, която се презумира). При това положение като “деяние” следва да се квалифицира вероятно упражняването на процесуалните права на взискателя чрез молба до ЧСИ, противоправността би била доста спорна доколкото взискателят няма друг процесуален способ за защита, причинно – следствената връзка (ако изобщо можем да допуснем такава) не е пряка на първо място, защото вредоносният резултат не може да произлезе от факта на едно правно искане нито от последвалите го законосъобразни и необжалвани действия на съдебен изпълнител, обвързан от съдебното решение, а на второ място, защото от възникване на материалното право до реализирането му по реда на принудителното изпълнение длъжникът по договора за цесия и впоследствие по изпълнително дело има множество възможности (включително законово гарантирани) да осуети материалните и процесуални възможности на своя кредитор чрез погасяване дори против волята на последния (ако не опосредяване, то това представлява поне съпричиняване). Подробно ще разгледам този въпрос по-долу.
 г). Как може да се защити длъжникът по договор за цесия от злоупотреба с процесуални права с мултипликация на разноските чрез формиране на множество нищожни по размер вземания – както всеки длъжник – с погасяване на тези задължения и лишаване на цесионера от процесуални възможности. Не съществува и не бива да съществува правна система, в която правата на длъжника да са поставени над тези на кредитора При цитираната в Решението хипотеза, нищожното по размер вземане може да се плати във всеки един момент – в предсъдебна фаза –


text:
преди заведен иск, докато процесът е висящ, веднага след издаване на съдебното решение, което предстои да влезе в сила, непосредствено след подаване на молба за издаване на изпълнителен лист по делото или след уведомяване за договора за цесия. Изборът на длъжника да не плати ликвидното и изискуемо вземане на нищожна стойност през цялото това време не следва да се толерира и да се пренебрегва нито по отношение на отоговорността на цедента за “злоупотребата” с материални права – да се разпореди със собственото си признато със СПН право на вземане, нито по отношение на отговорността на цесионерите за “злоупотребата” с процесуални права – да съберат, придобитото вземане по реда на принудителното изпълнение. При посочената доста ограничена хипотеза на отговорността за “злоупотреба” с процесуални права не стои необходимост от законодателни промени. Чл. 97, ал. 1 ЗЗД дава достатъчно добри правни възможности на добросъвестния длъжник да погаси нищожното си по размер задължение дори без необходимото съдействие от страна на кредитора. Погасяването безспорно би предоставило на добросъвестния длъжник процесуалната възможност елементарно да се защити от подобна “схема” – иск по чл. 439 ГПК по време на изпълнението (който може да бъде обезпечен по желание на длъжника) и ангажиране на отговорността на ЧСИ по реда на чл. 441 ГПК вр. с 45 ЗЗД.
 3. В статията е даден значителен превес на защитата на правата на длъжника в описаните правоотношения. Детаилът, който според мен е пропуснат е, че положението на длъжника не може да се отегчи от сделките по частично прехвърляне на вземане сами по себе си. За длъжникът е без значение дали ще заплати 150 лева накуп или пък ще заплати 15 пъти по 10 лева. Ето защо според мен по горецитираното дело е било редно да се отрече правния интерес на длъжника изобщо да установява нищожността на договорите, по които не е страна, доколкото те сами по себе си не отегчават правното му положение. От друга страна вземането за разноски в изпълнението очевидно е функция на множество упражнени права на принудително изпълнение и разноските в изпълнителния процес, които са негова законова последица (арг. от чл. 79 ГПК). Нещо повече ако се движим по логиката на статията, Законодателят следва да мотивира кредитор на вземане за 1 000 000 да го продаде (прехвърли) само цяло (ако се появи купувач – цесионер), защото ако са налице например 10 купувачи за по 100 000 стои “немислимата” възможност положението на длъжника да бъде отегчено с 10 на брой прости (непропорционални) такси на ЧСИ, за което съвсем естествено цедентът следва да понесе отговорност. Лично аз считам за недопустим правен абсурд идеята като цедент да отговарям за противоправните действия на трето лице, пък било то и мой цесионер. Както посочих и по-горе, видно от фактическата страна на цитираното дело, погасяването на вземането, станало предмет на множество договори за цесия вероятно години наред е било на добрата воля на длъжника (от практиката си срещу подобни длъжници мога да споделя, че те почти винаги изчерпват напълно процесуалния ред за защита – което в Република България означава най-малко година-две). В статията е посочено, че


text:
длъжник по договора за цесия било електроразпределително дружество – финансовите възможности на такова дружество да погаси вземане в размер на 150 лева стои извън всякакво съмнение.
 Защо са от значение горните разсъждения? Чл 3. ГПК предвижда, че процесуалните права следва да се упражняват добросъвестно и съобразно добрите нрави под страх от вреди. Функцията на гражданския процес е да бъде защита-санкция. Защита за страната, чиито материални права са накърнени и санкция за неизправната страна, избрала да не изпълни законово признатите си задължения. Следователно съдията, който субсумира фактите по делото под приложимата правна норма всякога следва да си даде сметка за това коя от страните в процеса е накърнила в по-голяма степен принципите на добросъвестността и добрите нрави – свръхплатежоспособният длъжник, който е избрал да не погаси нищожните си по размер задължения при пълен арсенал от правни способи за това или пък цесионерът, който е упражнил законово установеното си право на принудително изпълнение и като законна последица от това са възникнали вземания за разноски. Следва ли в защита на интересите на длъжника, който поради небрежност и/или желание да се обогати неоснователно не плаща на кредитора си нищожни суми и го “влачи” с години по съдилищата, да отречем правото на един кредитор да се разпорежда с вземането си както намери за добре или на един цесионер на признато със СПН вземане да упражни правото си на принудително изпълнение (при доказана липса на друго такова). Отговорността за вреди на цедента, който просто е разделил вземане от 150 лева на 15 вземания от по 10 лева считам да оставя без коментар.
 Уточнение: Въпросът за добросъвестонстта и добрите нрави би стоял по коренно различен начин в светлината на доказано неплатежоспособен длъжник – потребител, който поради невъзможност да погаси едно вземане стане жертва на подобно мултиплициране на задълженията за разноски – една доста по-позната хипотеза в българската правна система. Считам, че недобросъвестността и упражняването на процесуални права от страна на монополите в разрез с добрите нрави вече изкристализират в практиката. След поправката “Мая Манолова” в чл. 78, ал. 8 ГПК дружествата в монополно положение незабавно прекратиха процесуалното си представителство от юрисконсулти, за което се присъждат разноски както за правна помощ и започнаха да се представляват от адвокати, които според наредба No 1 за минималните размери на адвокатските възнаграждения получават предвидените там минимуми. Дали моментът, в който монополистите се сетиха, че специализираните им юрисконсулти защитават материалните им права със способите на процесуалното право по-зле от адвокатите е случаен? Не представлява ли това само по себе си злоупотреба с процесуални права? Има ли кой да се осмели да зададе тези въпроси в Република България? А да им отговори? СлОчАйНоС?!
 Извинявам се за допуснатите правописни и пунктуационни грешки, но материалът ме мотивира да напиша мнението си на един дъх късно вечерта.
 Мартин Пенчев Tue, 14 March, 2017 at 13:18
 Благодаря за хубавите думи и за градивната критика, която се отправили. Приемам предизвикателството и ще взема становище в кратки срокове. За мен е голяма чест, че написаното от мен е предизвикало толкова задълбочени размисли и ще ги взема предвид при последващо


text:
развитие на статията.
 Димитър Димитров Tue, 14 March, 2017 at 13:34
 Важното е да се смаже “злоупотребата” с всички сили и средства – бързо, рязко, ефективно, окончателно. Няма значение колко принципа на правовата държава ще бъдат прегазени по пътя. Няма нужда да се обсъжда надълго и нашироко с какво се характеризират институтите на злоупотребата с процесуални права, какво се изисква за да бъде една сделка нищожна поради противоречие с добрите нрави или липса на предмет или липса на основание ... “Злоупотребата” е толкова “явна”, “очевидна”, “безспорна”, “несъмнена”, че материалноправните сделки, сключени в нейните рамки са нищожни едновременно и съвкупно на всички основания и едновременно с това сами по себе си представляват злоупотреба с процесуални права, нищо че към момента на сключването им не са предприети никакви процесуални действия, за които единствено се твърди да са влошили положението на длъжника. А уж нищожността се преценявала към момента на сключване на сделката, защото една сделка не можело да се сключи като валидна и впоследствие да стане нищожна.
 Иначе доколкото се говори за категории като добри нрави следва да се вгледаме и в социалния аспект на това явление и той е доста интересен – корпорациите са осъзнали, че и те могат да носят процесуалното качество “длъжник” и са се замислили за правата на длъжника ... парадоксално!
 Георги Георгиев Fri, 17 March, 2017 at 22:07
 Според цитираното от Вас решение на РС Добрич, цесиите са нищожни, защото ... цедираното вземане от 4 лв. е предявено за събиране по реда на изпълнителния процес и кредиторът претендира разноски по изпълнението. Казано по друг начин, цесията е нищожна, защото цесионерът претендира разноски по изпълнението!!! Явно упражняването на едно признато и гарантирано от закона право – това по 79 ГПК, води до нищожност на цесията.
 Скандалното е друго – самото предявяване на 4-те лв. по реда на 429 ал. 1 ГПК, придружено с искане за събиране на разноските по изпълнението, води до нищожност. Нищожността е породена от последващ цесията факт – искането за събиране на разноски по изпълнението. Пълен абсурд!
 Според цитираното от Вас решение на РС Добрич, ако цедираните 4 лв. бяха платени извънсъдебно /без разноски/ или ако цесионерът не претендираше разноски по изпълнението, то договорът би бил валиден.
 Излиза, че нищожността на цесията зависи от последващ сключването и факт!
 В по-читавите учебници по гражданско ясно е казано, че нищожността винаги е абсолютна, несанируема и изначална /налице е при подписване на договора/. А в разглеждания случай нищожността е настъпила ... при включване на разноските в ПДИ :))))))))))))
 Мартин Пенчев Sun, 19 March, 2017 at 18:39
 Във връзка с коментара на archont
 В случая по скоро се има предвид първото предложение от вас, а именно- частните правопримници изкарват нови изпълнителни листове за по-малките суми и по този начин злоупотребяват с правото си и продължават да натоварват длъжника с разноски по тези 15 изпълнителни дела.
 Дали е злоупотреба с правото по отношение на въпросната хипотеза е спорен въпрос. По мое мнение трябва всички тези действия трябва да се разглеждат като съвкупност, а не като част от цялото. Това много


text:
ми напомня на заобикалянето на закона. Всяка от сделките сама по себе си е валидна но когато са така сключени че довеждат до забранен от закона резултат, то са нищожни. В тази връзка считам, че злоупотреба ще бъде налице ако цедентът именно с намерението да увреди изважда 15 изпълнителни листа за всяко от цедираните вземания.
 Относно това кой е извършителя то би било мислимо да е самият цедент. Не там е въпроса. Отговорността се поражда от първоначалното действие, а именно разделяне на вземането на 15 части(както е в случая) и прехвърлянето им (чрез цесия) на 15 правни субекта. Реално ... кому са нужни подобни действия, освен ако не се цели увреждане на длъжника или вземането не е огромно по размер(както вие дадохте за пример със 1 милион).
 По отношение идеята за деликт... би могло да се мисли и в тази хипотеза. Честно казано аз докато писах статията ... се замислих и върху това. Може ли да се релевира деликт. Не съм го включил в статията просто заради необходимостта да се вместя в обема и поради още едно съображение. Преди всичко тази хипотеза произтича от договор за цесия и всички последващи действия не биха били възможни ако го няма този договор. Поради това реших да аргументирам договорната отговорност. Неслучайно реших да не се урежда в ГПК заради споровете, които може да предизвика подобна уредба. Както става ясно на доста от въпросите, които Вие задавате няма еднозначен отговор и аргументи има в полза на повече от едно становище. Умишлено реших да релевирам договорна отговорност за цедента предвид факта, че от него започва цялата „схема“. Ако беше си извадил един изпълнителен лист...дори и впоследствие да прехвърли правата си на 20 лица като аргумент от чл.226 ГПК изпълнителния лист ще има сила и за цесионерите т.е те не биха имали интерес да изваждат нов.
 По отношение на коментара на г-н. Георгиев
 Забелязвам, че по въпроса се гледа само във връзка с посоченото решение. Искам да уточня, че то е само за пример и по никакъв начин не се обвързвам със становището изразено там. В много от случаи от практиката длъжникът даже не разбира за подобни действия. Докато се усети вземането е цедирано и периода между съобщението за цесията и завеждане изпълнителните дела е много кратък. Чувал съм за случаи при които днес пристига съобщение за цесия... а утре 15 изпълнителни производства...
 Като цяло проблема е в самите действия с които използвайки разделността на вземането се достига до неправомерен резултат, а именно натоварването на длъжника с огромни и най-вече ненужни разноски. Като не си плаща си има законна лихва, уговарят се неустойки. С изложеното предложение de lege ferenda не искам да възвелича правата на длъжника(било то и добросъвестен, защото и тази възможност е напълно реална) над тези на кредитора. Просто целта е да се прекратят тези действия от цедента под заплахата или санкцията от това да плаща разликата.
 Предложение за допълване на тълк. д. No 8/2017 г. по описа...


text:
Определение по Административно дело 505/2018г.
 26.02.2018 г., гр.Бургас,
 АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД гр. Бургас, осемнадесети състав, в закрито заседание на двадесет и шести февруари две хиляди и осемнадесета година, в състав:
 като разгледа докладваното от съдия Николова адм. д. No 505 по описа за 2018 г., за да се произнесе съобрази следното:
 Производството е образувано по жалба от Д.С.Ф., ЕГН:**********, чрез адв. Р.О. – БАК, със съдебен адрес: ***, офис 1 срещу действие по изменение на кадастралния регистър на недвижимите имоти на гр. Бургас, с което на осн. чл. 53, ал. 2 от ЗКИР по отношение на сграда с идентификатор *** е вписано като собственик и лицето М.Б.Н., с посочен документ, съгласно Уведомление изх. No 24-26378/28.12.2017 год. на Началник СГКК – гр. Бургас.
 Жалбата е постъпила в съда, ведно с административната преписка и становище за недопустимост, евентуално неоснователност.
 Видно от така постъпилите материали Уведомление с изх. No 24-26378/28.12.2017 год. на Началник СГКК – гр. Бургас е с адресати М.Б.Н., Д.С.Ф., Д.Б.Т. и Б.П.А.. Със същото адресатите са уведомени, че в Службата по геодезия, картография и кадастър /СГКК/ е постъпило Заявление вх. No 01-389584-07.12.2017 год., подадено от Д.Б.Т., чрез пълномощник Б.П.А. с искане да бъде вписан в кадастралния регистър на недвижимите имоти като собственик в сграда с идентификатор ***, въз основа на нотариален акт No 69, т. 13, дело 4261 от 05.06.1996 год. на Бургаски районен съд и вписан протокол по гр. Дело 739/1989 год. на Бургаски районен съд от 20.03.1989 г., вписан на 20.03.1989 г., том І, No 78, парт. 596, том 179 на Бургаски нотариус и заличено вписаното като собственик лице М.Б.Н..
 В Уведомлението е посочено, че към заявлението е приложено и препис на разрешението за строеж No 597 от 01.08.1968 год., издадено от Община Бургас за направа на шест гаражни клетки и схема, по която да се изградят същите с описание на фамилните имена на лицата, на които е позволена направата на гаражните клетки.
 Адресатите са уведомени, че от извършени справки и допълнително извършен прочит на изчерпателно изброени нотариални актове, на основание чл. 53, ал.1, т.3 от Закона за кадастъра и имотния регистър е извършено изменение на данни в КРНИ на гр. Бургас, общ. Бургас, изразяващо се:
 - в заличаване като вписан собственик в сграда с идентификатор ***, лицето М.Б.Н. с документ нот.акт No 165, том 8, дело 2709 от 30.03.1994 год., издадено от РС-Бургас;
 - вписване като собственик в сграда с идентификатор ***, лицето Д.Б.Т. с документ - нотариален акт No 69, т. 13, дело 4261 от 05.06.1996 год. на Бургаски районен съд и вписан протокол по гр. Дело 739/1989 год. на Бургаски районен съд от 20.03.1989 г., вписан на 20.03.1989 г., том І, No 78, парт. 596, том 179 на Бургаски нотариус.
 Това съобщение е извършено с процесното уведомление /Уведомление изх. No 24-26378/28.12.2017 год. на Началник СГКК – гр. Бургас/, което е получено от Д.С.Ф., чрез баща й С.Д.Ф. на 30.12.2017 г. (л.37 от делото). С изпращането на това уведомление началникът на СГКК Бургас е изпълнил задължението си по чл. 53, ал.3 от ЗКИР, която норма предвижда, че


text:
за измененията по ал.1, т.2 и ал.2 се съобщава по реда на АПК на всички заинтересовани лица в тридневен срок от извършването им. Получаването на уведомлението стартира течението на срока за оспорване на изменението на кадастралния регистър. /В този см. Определение No 2055 от 25.02.2015 г. на ВАС по адм. д. No 1774/2015 г., II о., докладчик съдията Г.С./.
 Съдът, след като се запозна с гореизложеното, намира така направеното оспорване срещу действието по изменение на кадастралния регистър на недвижимите имоти на гр. Бургас за просрочено, тъй като срокът за обжалване на действията на началника по СГКК Бургас по изменение на данните в кадастралния регистър на недвижимите имоти на гр. Бургас относно поземлен имот с идентификатор ***, е започнал да тече от 31.12.2017 г. и е изтекъл на 15.01.2018 год. Жалбата е подадена едва на 05.02.2018 г., след изтичане на срока за обжалване. Този срок е преклузивен и с неговото изтичане се прекратява самото субективно право на жалба, възможността на засегнатата страна да сезира съд за разрешаване на възникналия спор, както и възможността на съда да разгледа подобен спор и да постанови решение. Спазването на срока за обжалване е абсолютна положителна процесуална предпоставка за допустимостта на всяка жалба, за която съдът е длъжен да следи служебно, съответно нейната липса обуславя задължението на съда да прекрати образуваното съдебно производство.
 Поради горното, следва да се заключи, че е налице основанието по чл. 159, т.5 от АПК – оспорването е просрочено, поради което жалбата срещу действието по изменение на кадастралния регистър на недвижимите имоти на гр. Бургас, с което на осн. чл. 53, ал. 2 от ЗКИР по отношение на сграда с идентификатор *** е вписано като собственик и лицето М.Б.Н., следва да бъде оставена без разглеждане, а съдебното производство да се прекрати.
 С оглед изложеното е налице хипотезата на чл. 159, т. 5 от АПК и жалбата следва да се оставят без разглеждане, а образуваното въз основа на жалбата производство да се прекрати.
 ОСТАВЯ БЕЗ РАЗГЛЕЖДАНЕ жалбата от Д.С.Ф., ЕГН:**********, чрез адв. Р.О. – БАК, със съдебен адрес: ***, офис 1 срещу действие по изменение на кадастралния регистър на недвижимите имоти на гр. Бургас, с което на осн. чл. 53, ал. 2 от ЗКИР по отношение на сграда с идентификатор *** е вписано като собственик и лицето М.Б.Н., с посочен документ, съгласно Уведомление - изх. No 24-26378/28.12.2017 год. на Началник СГКК – гр. Бургас.
 ПРЕКРАТЯВА производството по адм. дело No 505/2018 г. по описа на Административен съд - Бургас.


text:
Пресслужба Бюлетин
 Въззивно наказателно от общ характер дело 149/2019 –09.00 часа
 Подсъдим по процеса е: Г.Б. П. (р.1990г.)
 Със своя присъда от 01.04.2019 г. по НОХД 72/2018 г., Окръжен съд – Ловеч е признал подсъдимия Г. Б. П. от от гр. Севлиево за виновен в това, че на 28.10.2016 г., около 04,22 ч. на първокласен път I-4 (София-Варна), в землището на с. Малиново, обл. Ловеч, при управление на МПС – лек автомобил „Грейт Уол Хувър 5“, собственост на В. С. Н. от гр. Ловеч, нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 21 ал. 1 от ЗДвП – движил се извън населено място със скорост от 124,30 км./ч., вместо допустимата от 90 км./ч. и по непредпазливост причинил смъртта на М.К. М. (р. 1978г.) от гр. Велико Търново и средна телесна повреда на И. З. М. (родена 1979г. от гр. В. Търново), като деянието е извършено в пияно състояние – 1,32 промила на хиляда алкохол в кръвта.
 На основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3, предл. 1-во, б „б“, предл. 1-во, вр. чл. 342 ал. 1, предл. 3-то от НК, вр. чл. 58а от НК (съкратено съдебно следствие), определил наказание от 3 години лишаване от свобода, което подсъдимият да изтърпи при общ режим.
 На основание чл. 343г. от НК, лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 4 години от влизане на присъдата в сила.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимия и от частните обвинители.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 167/2019 –10.00 часа
 Подсъдим по процеса е: М. С. М. (р.1982г.)
 Със своя присъда от 27.02.2019 г. по НОХД 562/2018 г., Окръжен съд – Ловеч е признал подсъдимия М. С. М. от от гр. Луковит за виновен в това, че в периода м. януари 2017 г. до 09.01.2018 г., в гр. Луковит, при условията на продължавано престъпление, без надлежно разрешително, издадено по ЗКНВП, разпространявал високорискови наркотични вещества – метамфетамин и коноп /марихуана/, като ги предоставял срещу заплащане на лицата Ц. С. Т., С. С. М., Д. В. Д, Е. П. В, М. Л. С., В Н. В., А. К. Л. (всичките от град Луковит), както и в това, че на 09.01.2018 г., в сервизно помещение на междустълбищната площадка между 4-ти и 5-ти етаж в обитаваната от него жилищна сграда на ул. „Св. св. Кирил и Методий“ в гр. Луковит, без надлежно разрешително, придобил по неустановен начин и държал с цел разпространение високорискови наркотични вещества – 78,8 грама марихуана на стойност 472,84 лева и 9.184 грама метамфетамин на стойност 229.60 лева, като деянието е извършено в условията на опасен рецидив.
 На основание чл. 354а, ал.2, изр. 2, предл. последно, т. 4, вр. с ла.1, изр. 1-во, предл. 3-то, 4-то и 5-то, вр. чл. 26 ал. 1о т НК, първоинстанционният съд го осъдил да изтърпи 5 години лишаване от свобода при строг режим, както и да заплати глоба в размер на 20 000 лева в полза на държавата.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен


text:
протест от Окръжна прокуратура - Ловеч и въззивна жалба от подсъдимия.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 148/2019 – 10.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Р. Б. Д. (р.1977г.)
 Със своя присъда от 02.04.2019 по НОХД 206/2019 г., Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимия Р. Б. Д. от с. Бръшляница за виновен в това, че на 23.01.2019 г. на път 1106 на 1 км. от път II-34 (разклон за с. Коиловци, обл. Плевен), в местността „Биширица“ направил опит да даде подкуп (дар) – 2 броя банкноти с номинал по 20 лева и 1 банкнота с номинал 10 лева, общо сумата от 50 лева на длъжностни лица – полицейски органи – младши инспектор С. С. М., и младши инспектор В. В. П., съответно старши полицай и полицай в 02 сектор ППДММ при ЗЖУ-Плевен и младши инспектор Д. П. Д. – полицай в същия сектор, за да не извършат действие по служба – да не уведомят дежурния служител при ЗЖУ-Плевен за необходимостта от изпращане на компетентен полицейски орган, който да състави АУАН за констатирани административни нарушения по чл. 150, чл. 100 ал. 1, т. 2 и чл. 147, ал. 1 от ЗДвП на Благомир Р. Д. (р.2002г.), като деянието е останало недовършено по независещи от дееца причини.
 На основание чл. 304а, пр. 3, вр. с чл. 304 ал. 1, вр. с чл. 18 от НК, вр. чл. 373 ал. 2 от НПК, вр. чл. 58а, ал. 4 от НК, вр. чл. 55 от НК, първоинстанционният съд го осъдил на „пробация“ със следните пробационни мерки: Задължителна регистрация по настоящ адрес за срок от 2 години, задължителни периодични срещи с пробационен служител за същия срок, както и безвъзмезден труд в полза на обществото от 100 часа годишно за срок от 2 години.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура - Плевен и въззивна жалба от защитника на подсъдимия.
 10 юни 2019 г. (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 129/2019 –09.30 часа
 Подсъдим по процеса е: С. М. С. (р.1970г.)
 Със своя присъда от 15.02.2019 г. по НОХД 98/2018 г., Окръжен съд – Габрово е признал подсъдимия С. М. С. от от гр. Севлиево за невиновен в това на 19.09.2016 г., около 20,25 ч., на път GAB 1165, в землището на с. Душево, община Севлиево, при управление на МПС – лек автомобил „Мерцедес Е220“ нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 20 ал. 2 ЗДвП, при възможността да види своевременно пострадалия на платното и след сигнал за опасност от маневрата за заобикаляне на движещия се отпред автомобил, не предприел съобразяване на скоростта, намаляването и или спиране, с цел да предотврати удара, с което по непредпазливост да е причинил смъртта на М. Х. П. от с. Душево.
 На основание чл. 304 от НПК, оправдал изцяло подсъдимия по повдигнатото му от Прокуратурата обвинение за престъпление по чл. 343 ал. 1, б „в“, вр. чл. 342 ал. 1 от НК.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура-


text:
Плевен.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 144/2019 – 10.00 часа
 Подсъдим по процеса е: В. К. Д. (р.1992г.)
 Със своя присъда от 13.02.2019 по НОХД 1190/2018 г., Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимия В. К. Д. от гр. Плевен за виновен в това, че на 14.06.2018 г., в гр. Плевен, умишлено умъртвил баща си К. Т. Д. (р.1961г.) (чрез нанесен удар с брадва) от гр. Плевен, като смъртта на последния настъпила на 17.06.2018 г. в УМБАЛ „Д-р Георги Стански“, поради което и на основание чл. 116 ал. 1, т. 3, вр. с чл. 115 от НК, вр. чл. 58а ал. 1 от НК (съкратено съдебно следствие) го осъдил на 10 години лишаване от свобода, което да изтърпи при строг режим.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 140/2019 –10.30 часа
 Подсъдим по процеса е: Ц. П. Х. (р.1990г.)
 Със своя присъда от 11.02.2019 г. по НОХД 791/2018 г., Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Ц. П. Х. от от с. Тръстеник, обл. Русе за виновен в това, че на 02.01.2018 г., на главен път I-5 Русе - Велико Търново, при управление на МПС – лек автомобил „БМВ 320И“ нарушил правилата за движение – чл. 20 ал. 1 от ЗДвП, като не контролирал непрекъснато ППС, което управлявал, в резултат на което навлязъл в лентата за насрещно движение; чл. 20 ал. 2 от ЗДвП, като управлявал автомобила със скорост от 96,8 км./ч., която не била съобразена с атмосферните условия, с което се поставил в невъзможност да намали скоростта си на движение, за да овладее ППС или да спре пред видимо препятствие – движещият се в лентата с посока на движение към гр. Бяла лек автомобил „Фиат Пунто“ и чл. 21 ал. 1 от ЗДвП, като се движил със скорост 96,8 км./ч. извън населено място при максимална разрешена скорост от 90 км./ч., като в резултат на тези нарушения по непредпазливост причинил смъртта на Р. Г. Ц., чрез причиняване на тежка съчетана травма (починал на 11.01.2018 г.)
 На основание чл. 343 ал. 1 б. „В“, вр. чл. 342 ал.1, пр. 3 от НК и чл. 58а ал. 1 от НК (съкратено съдебно следствие), първоинстанционният съд го осъдил на 2 години лишаване от свобода, изтърпяването на което наказание на основание чл. 66 ал. 1 отложил с изпитателен срок от 3 години (условно). На основание чл. 343г. от НК, лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 3 години.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от подсъдимия и от частния обвинител.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 158/2019 –11.00 часа
 Подсъдим по процеса е: Д. П. П. (р.1985г.)
 Със своя присъда от 09.04.2019 г. по НОХД 243/2018 г., Окръжен съд – Велико Търново признал подсъдимия Д. П. П. от гр. Левски за виновен в това, че на 24.12.2106 г., в гр. Свищов, в игрална зала „УниБет Свищов“, прокарал в обръщение пред лицето А. А. Д. – събирач на облози към „ММГ ООД УниБет“ гр. Свищов подправени парични знаци – 1 брой банкнота с номинал 50


text:
евро, за която знаел, че е подправена.
 На основание чл. 244 ал.1, чл. 54 и чл. 36 от НК, осъдил подсъдимия на 2 години лишаване от свобода, изпълнението на което наказание, на основание чл. 66 ал. 1 от НК отложил с изпитателен срок от три години (условно)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 151/2019 – 11.30 часа
 Подсъдим по процеса e: В. Ц. М. (р. 1970г.)
 Със своя присъда от 22.06.2017 г. по НОХД 373/2017 г., Окръжен съд Плевен е признал за виновен подсъдимия В. Ц. М. от гр. Славяново, обл. Плевен в това, че в гр. Плевен, в периодите 23.09.2008-12.01.2009 г. и 17.07.2008 г. – 22.04.2009 г., при изпълнение на грантов договор, проект „Възраждане на традициите на дървените играчки за трайна заетост в село Телиш“, по програма „Развитие на човешките ресурси и насърчаване на заетостта“, сключен между МТСП като възложител и управителя на ЕТ „Далия –Т.В.“ като бенефициент, като упълномощено лице от последната с пълномощно от 28.09.2007 – да получава пари в брой, да се разпорежда със средствата по сметките и в същата банка, да открива и закрива сметки в „ПроКредит Банк АД“ и да се разпорежда със средствата по тях, използвал не по предназначение преведените от МТСП на 26.06.2008 г. и получени от ЕТ „Далия-Т.В.“ финансови средства, предоставени от ЕС на българската държава по програма ФАР, като наредил от средствата, предоставени по гранта изплащане на сумата от 3973,5 евро по договор „Провеждане на обучение за придобиване на професионална степен по специалността „производство на дървени детски играчки“ на Сдружение „Научно-технологичен съюз – Плевен“, като наредил изплащане на сума от 6021,38 евро за положен човешки труд по договор за извършване на ремонтна дейност на дърводелска работилница и стая за почивка в село Телиш по проект на фирма „Мизия“ ООД, или средства на ЕС предоставени на Българската държава по програма ФАР на обща стойност 9958.88 евро, равностойни на 19477.88 лева.
 На основание чл. 254б, ал. 1, алт. 2, вр. чл. 2, ал. 1 и ал. 2 и чл. 54 от НК, Окръжен съд – Плевен осъдил подсъдимия на 1 година и 8 месеца лишаване от свобода, като на основание чл. 66 ал. 1 отложил изпълнението на така определеното наказание с изпитателен срок от три години.
 На основание въззивна жалба от подсъдимия, в Апелативен съд – Велико Търново било образувано ВНОХД 400/2017 г., с присъда по което въззивният съд признал подсъдимия за невинен и оправдал по повдигнатото му от прокуратурата обвинение. На основание подаден касационен протест, делото било изпратено във ВКС, като със свое решение, Върховният съд отменил оправдателната присъда и върнал делото за ново разглеждане от друг състав на ВТАС.
 03 юни 2019 г. (понеделник)
 Въззивно наказателно от общ характер дело 149/2019 –10.30 часа
 Въззивно наказателно от общ характер дело 148/2019 – 11.00 часа
 Въззивно наказателно от общ характер дело 60/2019 – 10.00 часа
 Подсъдими по процеса са: П. Б. И. (р. 1955 г. ), Р. Р. Б. (1963г.) и Н. К. И. (р.1969г.)
 Със своя присъда от 08.10.2018 г., по НОХД 152/2017 г. Окръжен съд – Русе е признал подсъдимите


text:
П. Р. И. и Р. Р. Б. за невинни в това, за времето от 12.30 ч. до 14.00 ч. на 23.09.2011 г. на главен път Е 70 на изхода на гр. Русе в посока гр. Варна, в качеството си на длъжностни лица – полицейски органи – младши автоконтрольори I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“ към отдел „Охранителна полиция“ на ОДМВР – Русе, осъществяващи административно контролна дейност, в съучастие като съизвършители, по време на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. (румънски гражданин), да са поискали и приели от него дар, който не им се следва – 20 евро, с левова равностойност 39.12 лева, за да не извършат действие по служба – да не съставят акт за установяване на административни нарушения по чл. 179 ал 3. т. 4 от ЗДвП, по чл. 182 от ЗДвП и по чл. 183, ал .4, т. 7 от ЗДвП.
 Със същата присъда, П. Р. И. е признат за невинен и в това, на 15.09.2011 г. да е поискал и приел от С. Д. Д. дар, който не му се следва – 100 румънски леи, с левова равностойност 45,52 лева, за да не извърши действие по служба – да не му състави акт за установяване на административно нарушение по чл. 182 ал. 1 т. от ЗДвП.
 Със същата присъда, Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия Н. К. И. за невинен в това, на 23.09.2011 г., около 10.30 ч., на главен път E-85 между 7-ми и 9-ти километър в посока гр. Русе, гр. Бяла, в качеството си на длъжностно лице – полицейски орган, полицай, младши автоконтрольор I степен в група „Организация на движението, пътен контрол и превантивна дейност“ при сектор „Пътна полиция“ към отдел „Охранителна полиция“ на ОД на МВР гр. Русе, осъществяващ административно контролна дейност, по време на извършване на пътна полицейска проверка на С. Д. Д. да е поискал и приел от същия дар, който не му се следва – сума от 100 румънски леи, с левова равностойност от 45,52 лева, за да не извърши действие по служба – да не състави акт за установява на административно нарушение по чл. 179 ал. 3, т. 4 от ЗДвП.
 На основание чл. 304 от НПК, Окръжен съд – Русе оправдал тримата подсъдими по повдигнатите им от Прокуратурата обвинения по чл. 302, т. 1 вр. чл. 301 ал. 1 от НК.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест от Окръжна прокуратура – Русе.
 Въззивно наказателно от общ характер дело No 125/2019 -11.00ч.
 Подсъдим по процеса е: Д. Р. Р. (р.1978г.)
 Със своя присъда от 05.03.2019 г. по НОХД 70/2019 г., Окръжен съд – Ловеч е признал подсъдимия Д. Р. Р. от гр. Велико Търново, за виновен в това, че на 02.06.2018 г., около 16.15 часа, на път 1-4 София – Варна, в землището на с. Малиново, Ловешка област, при управление на МПС – лек автомобил „Нисан Кашкай“, собственост на И. П. С., от гр. Дебелец, с посока на движение гр. София,


text:
нарушил правилата за движение по пътищата – чл. 42 ал. 2 от ЗДвП и чл. 43 т. 4 от ЗДвП и като не осигурил достатъчно странично разстояние между управлявания от него автомобил и изпреварвания автомобил „Джип Чероки“, управляван от Д. Г. Г. от гр. Разград, при навлизането в пътната лента за насрещно движение, създал опасност за движещия се по нея лек автомобил „Фиат Седичи“, управляван от Т. С. Д. от гр Габрово, не се върнал безпрепятствено в напуснатата лента, при което последвал удар между управлявания от него и изпреварвания автомобил и по непредпазливост причинил смъртта на Т. С. Д. (р. 1973г.) от гр. Габрово и две средни телесни повреди на Г. Т. Д. от гр Габрово (дете на 5 години).
 На основание чл. 343 ал. 4, вр. ал. 3 б „б“, предл 1, вр. чл. 342 ал. 1, предл. 3 от НК, врл ч. 58а ал. 1 от НК (съкратено съдебно следствие), осъдил първоинстанционният съд осъдил подсъдимия на 3 години лишаване от свобода, което изпъление на основание чл. 66 ал. 1 от НК отложил с изпитателен срок от 5 години (условно)
 На основание чл. 343г от НК лишил подсъдимия от право да управлява МПС за срок от 4 години.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивна жалба от частния обвинител.
 Въззивно наказателно от общ характер дело 117/2019 – 12.00 часа
 Подсъдим по процеса е: М. Р. К. (р. 1977г.)
 Със своя присъда от 14.01.2019 г., по НОХД 697/2018 г., Окръжен съд – Русе е признал подсъдимия М. Р. К. за виновен в това, че на 27.06.2013 г. в Русе, като управляващ и представляващ юридическото лице „Техгруп“ ЕООД – гр. Русе, потвърдил неистина в две писмени декларации, които по силата на чл. 50 ал. 1, т. 3 и чл. 51, ал. 1 т. 1 от ЗОП (отм.) се дават на орган на власт за удостоверяване истиността на някои обстоятелства, като пред дирекция Природен парк „Русенски лом“ декларирал неистински обстоятелства по отношение на реализиран оборот на дружеството за последните три години от изпълнението на дейности, сходни с предмета на обществената поръчка, за която кандидатствал, както и по отношение на информация относно изпълнените от участника договори с предмет, сходен с предмета на обособената позиция, за която представил оферта.
 На основание чл. 313 ал. 1, вр. чл. 78а от НК, първоинстанционният съд освободил подсъдимия от наказателна отговорност, като вместо това му наложил административно наказание глоба в размер на 1000 лева.
 Подсъдимият е признат за невинен по останалата част от обвинението на Прокуратурата за извършено престъпление по чл. чл.248„а” ал.5 (изм.), вр. ал.3(изм.) пр.1, вр. ал.2 (изм.) пр.1 от НК.
 Делото в Апелативен съд – Велико Търново е образувано на основание въззивен протест на Окръжна прокуратура – Русе и въззивна жалба от защитника на подсъдимия.
 20 май 2019 г. (понеделник)
 Със своя присъда от 02.04.2019 по НОХД 206/2019 г., Окръжен съд – Плевен е признал подсъдимия Р.Б. Д. от с. Бръшляница за виновен в това, че на 23.01.2019 г. на път 1106 на 1 км. от път II-34 (разклон за