text:
когато разликата между резултатите преди изпитването и след изпитването е по-малка от 2 % от стойността на газа за калибриране на обхвата.
 Филтрите за частици се връщат в камерата за претегляне не по-късно от един час след завършване на изпитването. Те се привеждат в нужното състояние в блюдо на Петри, което е защитено срещу прах и позволява обмен на въздуха, поне за един час, и след това се претеглят. Брутното тегло на филтрите се записва.
 4.5.7.6. Загряване
 Веднага след спиране на двигателя, вентилаторът(ите) на охлаждащата система на двигателя се изключва(т), ако е(са) бил(и) включен(и), както и вентилаторът на системата за вземане на проби при постоянен обем (CVS) (или се изключва системата за отвеждане на отработилите газове от системата CVS), ако е бил използван.
 Двигателят се остава да загрява 20 ± 1 минути. Двигателят и динамометърът се подготвят за изпитване на пускане при горещ двигател. Празните торби за проби се свързват със системите за събиране на проби от разредените отработили газове и от въздуха за разреждане. Пуска се системата за вземане на проби при постоянен обем (ако вече не е пусната) или се свързва системата за отвеждане на отработилите газове към системата за вземане на проби при постоянен обем (ако е била изключена). Пускат се помпите за взимане на проби (с изключение на помпата(ите) за взимане на проби от прахови частици), вентилаторът(ите) на охлаждащата система на двигателя и системата за събиране на данни.
 Преди началото на изпитването топлообменникът на устройството за вземане на проби при постоянен обем (ако се използва такъв) и нагретите части на всяка система за непрекъснато вземане на проби (според случая) се загряват предварително до определената работна температура.
 Регулират се дебитите за вземане на проби до достигане на желания дебит и се нулират устройствата за измерване на потока на газовете от системата за вземане на проби при постоянен обем. Внимателно се инсталира чист филтър за прахови частици на всеки от филтродържателите и сглобените филтродържатели се поставят в потока за вземане на проби.
 4.5.7.7. Цикъл на пускане при горещ двигател
 Щом се определи, че двигателят е пуснат, се задейства устройството за измерване на времето на работа на празен ход. Двигателят се остава да работи на празен ход без товар в продължение на 23 ± 1 s. Задейства се преходният цикъл на двигателя, така че първият запис за работа в режим, различен от празен ход, да бъде направен към 23 ± 1 s. Времето на работа на празен ход е включено в интервала от 23 ± 1 s.
 Изпитването се извършва съгласно еталонния цикъл, посочен в приложение 5. Контролните точки за управление на честотата на въртене и въртящия момент се задават при 5 Hz (10 Hz препоръчително) или повече. Зададените точки се изчисляват чрез линейна интерполация между точките от еталонния цикъл, записани с честота 1 Hz. Данни за честотата на въртене и въртящия момент се записват минимум на всяка секунда по време на изпитвателния цикъл, а сигналите могат да бъдат филтрирани по електронен път.
 След това се повтаря процедурата, описана в точки 4.5.7.2 и 4.5.7.3 по-горе.
 4.5.7.8. Спиране на двигателя


text:
по време на изпитване на цикъл на пускане при горещ двигател
 Ако двигателят спре в момент от цикъла на пускане при горещ двигател, той трябва да се спре и да се загрее повторно за 20 минути. След това цикълът на пускане при горещ двигател може да бъде повторен. Разрешава се само едно повторно загряване и повторно изпълнение на цикъла на пускане при горещ двигател.
 4.5.7.9. Действия след цикъла на пускане при горещ двигател
 След завършване на цикъла на пускане при горещ двигател се спира измерването на масовия дебит на отработилите газове, дебита на разредените отработили газове, газовия поток в събирателните торби и помпата за взимане на проби от прахови частици. При интегрираща анализираща система взимането на проби продължава до изтичане на времето за реакция на системата.
 Концентрациите в събирателните торби, ако се използват такива, се анализират възможно най-бързо, но не по-късно от 20 минути след края на изпитвателния цикъл.
 След изпитването за емисии за повторна проверка на анализаторите се използват нулев газ и същият газ за калибриране на обхвата. Изпитването се смята за редовно, когато разликата между резултатите преди изпитването и след изпитването е по-малка от 2 % от стойността за газа за калибриране на обхвата.
 Филтрите за частици се връщат в камерата за претегляне не по-късно от един час след завършване на изпитването. Те се привеждат в нужното състояние в блюдо на Петри, което е защитено срещу прах и позволява обмен на въздуха, поне за един час, и след това се претеглят. Брутното тегло на филтрите се записва.
 4.6. Проверяване на проведеното изпитване
 4.6.1. Изместване на данни
 За да се сведе до минимум грешката в резултат от закъснението на измерените данни за цикъла спрямо еталонните данни, цялата последователност от сигнали за честотата на въртене и въртящия момент може да бъде изместена напред или назад във времето спрямо еталонната последователност данни за честотата на въртене и въртящия момент. Ако измерените сигнали са изместени, честотата на въртене и въртящият момент трябва да се коригират със същата стойност и в същата посока.
 4.6.2. Изчисляване на работата, извършена през цикъла
 Действителната работата на цикъла W
 act (kWh) се изчислява, като се използва всяка двойка записани измерени стойности за честотата на въртене и въртящия момент на двигателя. Действителната работата на цикъла W
 act се използва за сравнение с еталонната работа на цикъла W
 ref и за изчисляване на специфичните емисии при спиране. За интегрирането на еталонната и действителната мощност на двигателя се използва една и съща методика. Ако трябва да се определят стойностите между съседни еталонни или съседни измеренистойности, се прилага линейна интерполация.
 При интегрирането на еталонната и действителната работа на цикъла, всички отрицателни стойности на въртящия момент се полагат равни на нула и се включват в стойността. Ако честотата на интегрирането е по-малка от 5 Hz и, ако по време на даден отрязък от време стойността на въртящия момент се промени от положителна към отрицателна, или от отрицателна към положителна, отрицателната част се пресмята и се нулира. Положителната част се включва в интегрираната стойност.
 W
 act следва да бъде между – 15 %

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
и + 5 % от W
 ref.
 4.6.3. Статистическа проверка на изпитвателния цикъл
 Извършват се линейни регресии на измерените стойности по отношение на еталонните стойности за честотата на въртене, въртящия момент и мощността на двигателя. Това се извършва след всяко изместване на измерените данни, когато е избрана тази възможност. Използва се методът на най-малките квадрати, като най-пригодната формула е от вида:
 където:
 y
 =
 измерена стойност (действителна) за честота на въртене (min–1),въртящ момент (Nm) или мощност (kW)
 m
 =
 наклон на кривата на регресия
 x
 =
 еталонна стойност на честотата на въртене (min-1), въртящ момент (N m) или мощност (kW)
 b
 =
 y пресичане на регресионната линия.
 Стандартната грешка на оценяването (SE) на y спрямо x и коефициентът на определяне (r2) се изчисляват за всяка регресионна линия.
 Препоръчва се този анализ да се извършва при 1 Hz. Изпитването се смята за валидно, ако са изпълнени всички критерии от таблица 1.
 Таблица 1
 Допуски на линията на регресия
 Честотана въртене
 Въртящ момент
 Мощност
 Стандартна грешка на оценяването (SEE) на у спрямо х
 най-много 100 min–1
 Най-много 13 % от максималния въртящ момент на двигателя според кривата на мощността
 Най-много 8 % от максималната мощност на двигателя според кривата на мощността
 Наклон на правата на регресията, m
 0,95 — 1,03
 0,83 — 1,03
 0,83 — 1,03
 Коефициент на определяне, r2
 мин. 0,9700
 мин. 0,8800
 мин. 0,9100
 Пресичане на у с правата на регресия b
 ± 50 min–1
 ± 20 Nm или ± 2 % от максималния въртящ момент, като се взема по-голямата от тези две стойности
 ± 4 kW или ± 2 % от максималната мощност, като се взема по-голямата от тези две стойности
 Единствено за нуждите на регресионните анализи, преди изчисленията за регресия се разрешава изтриване на точки, когато последните са посочени в таблица 2. Тези точки обаче не се заличават за изчисляването на работата на цикъла и емисиите. Точка на празен ход се дефинира като точка, която има нормиран еталонен въртящ момент от 0 % и нормирана еталонна честота на въртене от 0 %. Заличаването на точки може да се приложи към целия цикъл или която и да е негова част.
 Таблица 2
 Точки, които могат да бъдат изтрити при регресионен анализ (изтритите точки трябва да бъдат посочени)
 Условие
 Точки на честотата на въртене, въртящия момент и/или мощността, които могат да бъдат изтрити при условията, посочени в лявата колона
 24 (± 1) начални и 25 последни секунди
 Честота на въртене, въртящ момент и мощност
 Напълно отворена дроселна клапа и измерена стойност на въртящия момент < 95 % от еталонния въртящ момент
 Въртящ момент и/или мощност
 Напълно отворена дроселна клапа и измерена стойност на честотата на въртене < 95 % от еталонната честота на въртене
 Честота на въртене и/или мощност
 Затворена дроселна клапа, измерена честота на въртене > честотата на въртене на празен ход + 50 min–1, и измерен въртящ момент > 105 % от еталонния въртящ момент
 Въртящ момент и/или мощност
 Затворена дроселна клапа, измерена честота на въртене ≤ честотата на въртене на празен ход + 50 min–1, и измерен


text:
въртящ момент = въртящ момент на празен ход, определен/измерен от производителя ± 2 % от максималния въртящ момент
 Честота на въртене и/или мощност
 Затворена дроселна клапа и измерена стойност на честотата на въртене > 105 % от еталонната честота на въртене
 Честота на въртене и/или мощност
 (1) Идентичен с цикъла C1, описан в точка 8.3.1.1. от ISO 8178-4: 2007 (поправка 2008 г.).
 (2) Идентичен с цикъла C1, описан в точка 8.4.1 от ISO 8178-4: 2007 (поправка 2008 г.).
 Допълнение 1
 Методи за измерване и вземане на проби (изпитвания NRSC и NRTC)
 1. МЕТОДИ ЗА ИЗМЕРВАНЕ И ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ (ИЗПИТВАНЕ NRSC)
 Емисиите от замърсяващи газове и прахови частици, изпускани от двигателя, който е подложен на техническите изпитвания, се измерват по методите, описани в приложение 4А, допълнение 4. В методите, изложени в приложение 4А, допълнение 4, се описват препоръчваните системи за анализ на газообразните емисии (точка 1.1) и препоръчваните методи за разреждане и вземане на проби от частиците (точка 1.2).
 По искане на производителя и със съгласието на органа по одобряването, методите, описани в приложение 4В, точка 9, могат да се използват вместо посочените в точка 1 на настоящото допълнение.
 1.1. Спецификация на динамометричния стенд
 Използва се динамометричен стенд за двигатели, чиито характеристики са достатъчни за изпълнение на предписания в приложение 4А, точка 3.7.1 цикъл. Измервателните уреди за въртящ момент и честота на въртене трябва да позволяват измерване на мощността в рамките на зададените гранични стойности. Възможно е да се наложи извършването на допълнителни изчисления. Точността на тези измервателни уреди трябва да бъде такава, че да не допуска надвишаване на максимално допустимите отклонения, посочени в точка 1.3.
 1.2. Дебит на отработилите газове
 Дебитът на отработилите газове се определя по един от посочените в точки от 1.2.1 до 1.2.4 методи.
 1.2.1. Метод на пряко измерване
 Прякото измерване на дебита на отработилите газове чрез дебитомерна дюза или чрез еквивалентен измервателна система (за подробности виж стандарт ISO 5167:2000).
 Бележка: Директното измерване на дебита на газ е трудна задача. Трябва да се вземат предпазни мерки за избягване на грешки при измерването, които могат да повлияят върху грешките в стойностите на емисиите.
 1.2.2. Метод за измерване на дебита на въздуха и на горивото
 Измерване на дебита на въздух и дебита на гориво.
 Използват се въздушни и горивни дебитомери с точност на измерване, съответстваща на определената в точка 1.3.
 Дебитът на отработилите газове се изчислява както следва:
 (за масата на отработилите газове при влажен въздух)
 1.2.3. Метод на въглеродния баланс
 Изчисляване на масата на отработилите газове въз основа на дебита на гориво и концентрацията на отработили газове по метода на въглеродния баланс (виж приложение 4А, допълнение 3).
 1.2.4. Метод за измерване чрез индикаторен газ
 Този метод се състои в измерване на концентрацията на индикаторен газ в отработилите газове. Известно количество инертен газ (напр. чист хелий) се вдухва в потока отработили газове като индикаторен газ. Газът се смесва и разрежда с отработилите газове, но не реагира в изпускателната тръба. Концентрацията на газа се измерва в проба от отработилите газове.
 За да се осигури пълно смесване на индикаторния газ,


text:
сондата за взимане на проба от отработили газове се разполага на разстояние поне 1 m или 30 пъти диаметъра на изпускателната тръба, в зависимост от това коя стойност е по-голяма, след точката за вдухване на индикаторния газ. Сондата за вземане на проба може да се разположи по-близо до точката за вдухване, ако пълното смесването се проверява чрез сравнение на концентрацията на индикаторния газ с еталонната концентрация, когато индикаторният газ се вдухва преди двигателя.
 Дебитът на индикаторния газ се задава така, че неговата концентрация при празен ход на двигателя след смесването да бъде по-ниска от целия обхват на анализатора за индикаторния газ.
 Дебитът на отработилите газове се изчислява както следва:
 където:
 G
 EXHW
 =
 моментен масов дебит на отработилите газове (kg/s)
 G
 T
 =
 дебит на индикаторния газ (cm3/min)
 conc
 mix
 =
 моментна концентрацияна индикаторния газ след смесване, (ppm)
 ρ
 EXH
 =
 плътност на отработилите газове (kg/m3)
 conc
 a
 =
 фонова концентрация на индикаторния газ във входящия въздух (ppm)
 Фоновата концентрация на индикаторния газ (conc
 a) може да се определи чрез усредняване на фоновата концентрация, измерена непосредствено преди и след изпитването.
 Когато фоновата концентрация е по-малка от 1 % от концентрацията на индикаторния газ след смесване (conc
 mix.) при максимална стойност на дебита на отработилите газове, тя може да се пренебрегне.
 Цялата система трябва да отговаря на спецификациите за точност за дебита на отработилите газове и трябва да бъде калибрирана в съответствие с приложение 2, точка 1.11.2.
 1.2.5. Метод за измерване на дебита на въздух и на отношението въздух/гориво
 Този метод се състои в изчисляване на масата на отработилите газове от дебита на въздух и от отношението въздух/гориво. Моментният масов дебит на отработилите газове се изчислява, както следва:
 със
 където:
 A/F
 st
 =
 Стехиометрично съотношение въздух/гориво (kg/kg)
 λ
 =
 относително съотношение въздух/гориво
 conc
 CO2
 =
 концентрация на сух CO2 (%)
 conc
 CO
 =
 концентрация на сух СО (ppm)
 conc
 HC
 =
 концентрация на HC (ppm)
 Бележка: Изчислението се основава на дизелово гориво с отношение Н/С, равно на 1,8.
 Въздушният дебитомер трябва да бъде в съответствие със спецификациите за точност, посочени в таблица 3, използваният анализатор на CO2 трябва да бъде в съответствие със спецификациите от раздел 1.4.1 и цялата система трябва да бъде в съответствие със спецификациите за точност за дебита на отработилите газове.
 По избор измерването на относителното съотношение въздух/гориво може да бъде извършено с помощта на уред за измерване на съотношението въздух/гориво, какъвто е типът датчик с цирконий, в съответствие със спецификациите, посочени в точка 1.4.4.
 1.2.6. Общ поток на разредените отработили газове
 Ако се използва система за разреждане на целия поток, общият дебит на разредените отработили газове (G
 TOTW) трябва да бъде измерен с помощта на система PDP, CFV или SSV (вж. приложение 4А, допълнение 4, точка 1.2.1.2). Точността на измерване трябва да съответства на разпоредбите на приложение 4А, допълнение 2, точка 2.2.
 1.3. Точност
 Калибрирането на всички измервателни уреди трябва да бъде извършено в съответствие с националните или международните стандарти и да отговаря на изискванията, изброени в таблица 3.
 Таблица 3
 Грешка на измервателните уреди
 No
 Измервателен


text:
уред
 Грешка
 1
 Честота на въртене на двигателя
 ± 2 % от показанието или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 2
 Въртящ момент
 ± 2 % от показанието или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 3
 Разход на гориво
 2 % от максималната стойност на двигателя
 4
 Разход на въздух
 ± 2 % от показанието или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 5
 Дебит на отработилите газове
 ± 2,5 % от показанието или ± 1,5 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 6
 Температури ≤ 600 K
 ± 2 K абсолютна стойност
 7
 Температури > 600 K
 ± 1 % от показанието
 8
 Налягане на отработилите газове
 ± 0,2 kPa абсолютна стойност
 9
 Разреждане на входа
 0,05 kPa абсолютна стойност
 10
 Атмосферно налягане
 ± 0,1 kPa абсолютна стойност
 11
 Други налягания
 ± 0,1 kPa абсолютна стойност
 12
 Абсолютна влажност
 ± 5 % от показанието
 13
 Дебит на въздуха за разреждане
 ± 2 % от
 14
 Дебит на разредените отработили газове
 ± 2 % от показанието
 1.4. Определяне на газообразните компоненти
 1.4.1. Общи спецификации на анализатора
 Анализаторите трябва да имат диапазон на измерване, който отговаря на изискванията за точност при измерване на концентрациите на компонентите на отработилите газове (точка 1.4.1.1). Препоръчително е анализаторите да работят по такъв начин, че измерваната концентрация да попада между 15 % до 100 % от обхвата на скалата.
 Приемливи са и концентрации под 15 % от обхвата на скалата, ако обхватът на скалата е 155 ppm (или ppm C) или по-малко, или ако се използват регистриращи системи (компютри, устройства за регистриране на данни), които осигуряват достатъчна точност и са с достатъчна разделителна способност. В този случай се извършват допълнителни калибрирания, за да се гарантира точността на кривите на калибриране (приложение 4А, допълнение 2, точка 1.5.5.2).
 Електромагнитната съвместимост (ЕМС) на оборудването трябва да бъде такава, че да се намалят до минимум допълнителните грешки.
 1.4.1.1. Грешка на измерването
 Анализаторът не трябва да се отклонява от номиналната калибровъчна точка с повече от ± 2 % от показанието или с ± 0,3 % от обхвата, като се взема по-високата стойност.
 Бележка: За целите на настоящото правило, точността се дефинира като отклонението на показанията на анализатора от номиналните калибровъчни стойности, получени при използването на калибриращ газ (≡ действителна стойност).
 1.4.1.2. Повтаряемост
 Повтаряемостта, която се определя като 2,5 пъти средноквадратичното отклонение при десет последователни реакции на даден калибриращ газ или газ за калибриране на обхвата, не трябва да се отклонява с повече от ± 1 % от обхвата за концентрацията, за всеки използван обхват над 155 милионни части (ppm) (или ppm C) или 2 % от всеки обхват, използван под 155 милионни части (ppm) (или ppm C).
 1.4.1.3. Шум
 Максималното отклонение на показанието на анализатора при работа с нулев газ или газ за калибриране на обхвата в продължение на 10 s не трябва да превишава 2 % от целия обхват за всички използвани измервателни обхвати
 1.4.1.4. Дрейф


text:
на нулата
 Дрейфът на нулата за период от един час трябва да бъде по-малък от 2 % от обхвата, на най-малкия обхват. Нулевата реакция се дефинира като средната реакция (включително шума) по отношение на нулев газ за период от 30 секунди.
 1.4.1.5. Дрейф на еталонната стойност
 Дрейфът на еталонната стойност за период от един час трябва да бъде по-малък от 2 % от обхвата, на най-малкия обхват. Еталонната стойност се определя като разликата между реакцията на газа за калибриране на обхвата и тази на нулевия. Реакцията на газа за калибриране на обхвата се определя като средната реакция, включително шума, по отношение на газ за калибриране на обхвата за период от 30 секунди.
 1.4.2. Изсушаване на газовете
 По избор се използва устройство за изсушаване на газовете, което трябва да има минимално влияние върху концентрацията на измерваните газове. Не се допуска отстраняване на влагата от пробата по химичен път.
 1.4.3. Анализатори
 Принципите, които трябва да бъдат използвани при измерване, са посочени в точки от 1.4.3.1 до 1.4.3.5 на настоящето допълнение. В приложение 4А, допълнение 4 се дава подробно описание на измервателните системи.
 Газовете, които ще се измерват, трябва да бъдат анализирани с помощта на посочените по-долу уреди. При нелинейните анализатори се допуска използването на схеми за линеаризация.
 1.4.3.1. Анализ на въглероден оксид (CO)
 Анализаторът за въглероден оксид трябва да бъде от типа на недисперсионните анализатори с поглъщане в инфрачервения спектър (NDIR).
 1.4.3.2. Анализ на въглероден диоксид (CO2)
 Анализаторът за въглероден диоксид трябва да бъде от типа на недисперсионните анализатори с поглъщане в инфрачервения спектър (NDIR).
 1.4.3.3. Анализ на въглеводороди (HC)
 Анализаторът за въглеводороди трябва да бъде от тип пламъчнойонизационен детектор с подгряване (HFID), чиито детектор, вентили, тръбопроводи и т. н., се подгряват така, че да се поддържа температура на газа 463 K (190 °С) ± 10 K.
 1.4.3.4. Анализ на азотни оксиди (NOx)
 Анализаторът на азотните оксиди трябва да бъде от типа с хемилуминесцентен детектор (CLD) или с хемилуминесцентен детектор с подгряване (HCLD) с преобразувател за NO2/NO, когато измерването се извършва за сух въздух. Ако се измерва за влажен въздух, се използва хемилуминесцентен детектор с подгряване с преобразувател, поддържан при температура над 328 K (55°C), при условие че контролът на потушаващия ефект на вода (приложение 4А, допълнение 2, точка 1.9.2.2) показва задоволителни резултати.
 При хемилуминесцентен детектор, както и при хемилуминесцентен детектор с подгряване, температурата на стената на канала, през който преминават пробите, трябва да се поддържа при температура 328 K — 473 K (55 °C — 200 °C) до преобразователя за измерване при сух въздух и до анализатора за измерване при влажен въздух.
 1.4.4. Измерване на съотношението въздух— гориво
 Измервателното оборудване за въздух—гориво, използвано за определяне на дебита на отработилите газове, както е посочено в точка 1.2.5, трябва да е широкообхватен датчик за съотношението въздух—гориво или ламбда-сонда от циркониев тип.
 Датчикът се монтира направо на изпускателната тръба, където температурата на отработилите газове е достатъчно висока, за да се елиминира кондензирането на вода.
 Точността на датчика с вградена електроника трябва да е в границите на:
 ± 3 % от показанието за λ <


text:
2
 ± 5 % от показанието за 2 ≤ λ < 5
 ± 10 % от показанието за 5 ≤ λ
 За да отговаря на горното изискване за точност, датчикът трябва да е калибриран съгласно спецификацията на уреда от производителя.
 1.4.5. Вземане на проби от газообразни емисии
 Сондите за вземане на проби от газообразни емисии трябва да бъдат поставени на разстояние най-малко 0,5 m или на разстояние, равно на трикратната стойност на диаметъра на изпускателната тръба, като се взема по-голямото от двете разстояния, преди изхода на изпускателната уредба и да се намират достатъчно близо до двигателя, за да се гарантира температура на отработилите газове при сондата най-малко 343 K (70 °С).
 При многоцилиндровите двигатели с изпускателен колектор с разклонения, входът на сондата се поставя достатъчно далеч, за да се гарантира, че пробата е представителна за средните емисии на отработили газове, генерирани от всички цилиндри. При двигатели с няколко цилиндъра, които имат отделни групи от колектори като при двигател с V-образно разположение на цилиндрите, се позволява да се взема проба във всяка отделна група и да се изчислява една средна стойност за емисиите на отработили газове. Могат да се използват и други методи, за които е доказано, че са съотносими към горепосочените методи. При изчисляване на емисиите на отработилите газове трябва да бъде използван пълният масов дебит на отработили газове на двигателя.
 Когато за определяне на частиците се използва система с разреждане на целия поток, могат също да се определят и газообразните емисии в разредените отработили газове. Сондите за вземане на проби трябва да се намират близо до сондите за вземане на проби от частици в тръбата за разреждане (приложение 4А, допълнение 4, точка 1.2.1.2 за DT и точка 1.2.2 за PSP). Възможно е определянето на СО и СО2 да се извърши и чрез вземане на проба в торбичка и последващо измерване на концентрацията им в торбичката за взимане на проба.
 1.5. Определяне на съдържанието на прахови частици
 Определянето на съдържанието на прахови частици изисква използването на система за разреждане. Разреждането може да бъде осъществено с помощта на система с разреждане на част от потока или на система с разреждане на целия поток. Дебитът на системата за разреждане трябва да бъде достатъчно висок, за да елиминира напълно кондензирането на вода в системите за разреждане и за вземане на проби и да поддържа температурата на разредените отработили газове между 315 K (42 °C) и 325 K (52 °C) непосредствено преди филтъродържателите. При висока влажност на въздуха за разреждане се разрешава той да бъде изсушен преди въвеждането му в системата за разреждане. При температура на околната среда, по-ниска от 293 K (20 °С), се препоръчва предварително загряване на въздуха за разреждане над граничната стойност на температурата от 303 K (30 °С). Температурата на въздуха за разреждане преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане не бива да надвишава 325 K (52 °С).
 Бележка: При диапазони на мощност до K включително, при които се използват дискретни режими, температурата на филтъра може да се поддържа равна на максималната температура от 325 K (52 °C)


text:
или по-ниска вместо да се спазва температурният обхват 42 °C — 52 °C.
 При система с разреждане на част от потока, сондата за вземане на проби от частици трябва да бъде поставена непосредствено пред сондата за газове, както е определено в точка 4.4 и съгласно приложение 4А, допълнение 4, точка 1.2.1.1, фигури 4 — 12 ЕР и SP.
 Системата с разреждане на част от потока се проектира така, че да разделя потока отработили газове на две части, като по-малката се разрежда с въздух и след това се използва за измерване на съдържанието на прахови частици. По тази причина е необходимо много точно определяне на степента на разреждане. Могат да бъдат приложени различни методи на разделяне, като видът на разделянето определя до голяма степен използваните уреди и методи за вземане на проби (приложение 4А, допълнение 4, точка 1.2.1.1).
 За определянето на масата на праховите частици са необходими система за взимане на проби от прахови частици, филтри за прахови частици, аналитични везни и камера за претегляне с регулиране на температурата и влажността.
 Проби от прахови частици може да се вземат по два метода:
 а)
 при еднофилтърния метод при всички режими на изпитвателния цикъл се използва една двойка филтри (виж точка 1.5.1.3 от настоящето допълнение). Трябва се обръща значително внимание на продължителността на взимане на проби и потоците по време на фазата на взимане проби в изпитването. Въпреки това, за цикъла на изпитване е необходима само една двойка филтри;
 б)
 при многофилтърния метод за всеки отделен режим на изпитвателния цикъл се използва собствена двойка филтри (виж точка 1.5.1.3 от настоящето допълнение). Този метод позволява използването на по-леки процедури за вземане на проби, но са необходими повече филтри.
 1.5.1. Филтри за взимане на проби от прахови частици
 1.5.1.1. Спецификация на филтрите
 За изпитванията за сертифициране са необходими филтри от стъкловлакно с флуоровъглеродно покритие или флуоровъглеродни мембранни филтри. За особени приложения могат да бъдат използвани други филтърни материали. Всички типове филтри трябва да притежават степен на задържане на частици DOP (диоктилфталат) с размер 0,3 μm не по-ниска от 99 % при скорост на газа между 35 и 100 cm/s. Когато се провеждат сравнителни изпитвания между лаборатории или между производител и упълномощен орган за одобрение, трябва да бъдат използвани филтри с едно и също качество.
 1.5.1.2. Размер на филтрите
 Филтрите за прахови частици трябва да имат минимален диаметър 47 mm (37 mm диаметър на зоната на задържане на частици). Могат също да бъдат използвани филтри с по-големи диаметри (точка 1.5.1.5).
 1.5.1.3. Основни и спомагателни филтри
 По време на изпитвателната последователност, проби от разредените отработили газове се взимат с чифт филтри, поставени последователно (един основен и един спомагателен филтър). Спомагателният филтър не бива да се намира на повече от 100 mm след основния филтър и не бива да го докосва. Филтрите могат да се претеглят отделно или като двойка, като се поставят обърнати зона на задържане срещу зона на задържане.
 1.5.1.4. Скорост на преминаване през филтъра
 Скоростта на преминаване на газовете през филтъра трябва да бъде от 35 до 100 cm/s. Увеличаването на спада на налягането между


text:
началото и края на изпитването не може да е по-голямо от 25 kPa.
 1.5.1.5. Капацитет на филтъра
 Минималните препоръчителни капацитети за филтри с най-често използваните размери са посочени в долната таблица. За филтри с по-големи размери минималният капацитет на филтъра трябва да е 0,065 mg/1 000 mm2 филтрираща площ.
 Диаметър на филтъра
 (mm)
 Препоръчителен ефективен диаметър (диаметър на заната на задържане на частици)
 (mm)
 Препоръчван минимален капацитет
 (mg)
 47
 37
 0,11
 70
 60
 0,25
 90
 80
 0,41
 110
 100
 0,62
 При многофилтърния метод препоръчителният минимален капацитет за съвкупността от всички филтри е равен на произведението от подходящата посочена по-горе стойност и корен квадратен от общия брой режими на изпитване.
 1.5.2. Спецификации на камерата за претегляне и аналитичните везни
 1.5.2.1. Условия в камерата за претегляне
 Температурата на камерата (или помещението), в която (което) филтрите за частици се кондиционират и претеглят, трябва да се поддържа равна на 295 K (22 ° ± 3K през цялата продължителност на процеса на кондициониране и претегляне. Влажността трябва да бъде поддържана при температура на росата 282,5 K (9,5 °С) ± 3K и относителната влажност 45 ± 8 %.
 1.5.2.2. Претегляне на еталонните филтри
 В камерата (или помещението) не трябва да има никакви замърсители (напр. прах), който би могъл да се отложи по повърхността на филтрите за прахови частици по време на тяхното стабилизиране. Допускат се отклонения от изискванията към помещението за претегляне, определени в точка 1.5.2.1, ако продължителността на отклоненията не превишава 30 минути. Помещението за претегляне трябва да отговаря на необходимите спецификации, преди персоналът да влезе в него. Претеглят се най-малко два неупотребявани еталонни филтъра или еталонна двойка филтри, за предпочитане едновременно с филтрите (двойката филтри) за вземане на проби, като допустимата максимална разлика във времето на претегляне между филтрите за вземане на проби и еталонните филтри е 4 часа. Те имат същия размер и са изготвени от същия материал като филтрите за взимане на проби.
 Ако средното тегло на еталонните филтри (еталонните двойки) се различава с повече от 10 μg от теглото на филтрите за вземане на проби, трябва да се отстранят всички филтри за вземане на проби и изпитването за емисии на отработилите газове да се повтори.
 Ако посочените в точка 1.5.2.1 критерии за стабилност на камерата за претегляне не са изпълнени, но при претеглянето на еталонния филтър (еталонната двойка филтри) посочените по-горе критерии са спазени, производителят на двигателя може да признае теглата на филтрите за вземане на проби или да обяви изпитванията за невалидни, да промени системата за контрол на помещението за претегляне и да извърши изпитването отново.
 1.5.2.3. Аналитични везни
 За определяне на теглата на всички филтри се използват аналитични везни с точност (стандартно отклонение) от 2 μg и разделителна способност от 1 μg (1 деление = 1 μg) (според означенията на производителя на везните).
 1.5.2.4. Елиминиране на влиянието на електростатични заряди
 За отстраняване на ефектите от електростатични заряди филтрите се неутрализират преди измерване, например чрез полониев неутрализатор или устройство с аналогично действие.
 1.5.3. Допълнителни изисквания при измерване на съдържанието на прахови частици
 Всички елементи на системата за разреждане и на


text:
системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до филтъродържателя — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлаганията или промяната на частиците. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводящи материали, които не реагират с компонентите, съставящи отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатични ефекти.
 2. МЕТОДИ ЗА ИЗМЕРВАНЕ И ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ (ИЗПИТВАНЕ NRSC)
 2.1. Въведение
 Емисиите от замърсяващи газове и частици, изпускани от двигателя, който е предоставен за извършване на техническите изпитвания, се измерват по методите, описани в приложение 4А, допълнение 4. В методите, изложени в приложение 4А, допълнение 4, се описват препоръчваните системи за анализ на газообразните емисии (точка 1.1) и препоръчваните методи за разреждане и вземане на проби от частиците (точка 1.2).
 2.2. Динамометър и оборудване на изпитвателната камера
 За извършване на изпитванията за измерване на емисиите на двигателите върху динамометричен стенд се използва следното оборудване.
 2.2.1. Динамометричен стенд на двигателя
 Използва се динамометричен стенд за двигатели, който притежава необходимите характеристики, за да може да се проведе описаният в приложение 4 на настоящето приложение изпитвателен цикъл. Измервателните уреди за въртящ момент и честота на въртене трябва да позволяват измерване на мощността в рамките на зададените гранични стойности. Възможно е да се наложи извършването на допълнителни изчисления. Точността на това оборудване трябва да бъде такава, че да не бъдат превишавани максималните допустими стойности, посочени в таблица 4.
 2.2.2. Други уреди
 При необходимост се използват измервателни уреди за разхода на гориво и въздух, температурата на охлаждащия агент и маслото, налягането на отработилите газове и разреждането в смукателния колектор, температурата на отработилите газове, температурата на входящия въздух, атмосферното налягане, влажността и температурата на горивото. Тези уреди трябва да удовлетворят изискванията, дадени в таблица 4:
 Таблица 4
 Грешка на измервателните уреди
 No
 Измервателен уред
 Грешка
 1
 Честота на въртене на двигателя
 ± 2 % от показанието или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 2
 Въртящ момент
 ± 2 % от показанието или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 3
 Разход на гориво
 2 % от максималната стойност на двигателя
 4
 Разход на въздух
 ± 2 % от показанието или ± 1 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 5
 Дебит на отработилите газове
 ± 2,5 % от показанието или ± 1,5 % от максималната стойност на двигателя, като се взема по-високата стойност
 6
 Температури ≤ 600 K
 ± 2 K абсолютна стойност
 7
 Температури > 600 K
 ± 1 % от показанието
 8
 Налягане на отработилите газове
 ± 0,2 kPa абсолютна стойност
 9
 Разреждане на входа
 0,05 kPa абсолютна стойност
 10
 Атмосферно налягане
 ± 0,1 kPa абсолютна стойност
 11
 Други налягания
 ± 0,1 kPa абсолютна стойност
 12
 Абсолютна влажност
 ± 5 % от показанието
 13
 Поток на въздуха за разреждане
 ± 2 % от показанието
 14
 Поток на разредените отработили газове
 ± 2 % от показанието
 2.2.3. Поток на неразредените отработили


text:
газове
 За изчисляването на емисиите в отработилите газове и контрола на системата с разреждане на част от потока, необходимо е да се знае масовият дебит на отработилите газове. Този дебит може да бъде определен с помощта на един от описаните по-долу методи.
 За целите на изчисляването на емисиите времето на реакция на всеки от описаните по-долу методи трябва да бъде по-малко или равно на изискваната стойност за времето на реакция на анализатора, определена в приложение 2, точка 1.11.1.
 За целите на контрола на система с разреждане на част от потока е необходимо по-кратко време на реакция. За системи с разреждане на част от потока с управление в реално време се изисква време за реагиране ≤ 0,3 секунди. За системи с частично разреждане на потока с прогнозен контрол въз основа на предварително записана изпитвателна последователност се изисква време за реакция от системата за измерване на потока отработили газове ≤ 5 секунди, с време за нарастване ≤ 1 секунда. Системното време за реакция се специфицира от производителя на уреда. Изискванията към комбинираното време за реакция по отношение на потока отработили газове и системата с разреждане на част от потока са посочени в точка 2.4.
 Метод на пряко измерване
 Прякото измерване на моментния дебит на отработилите газове може да бъде извършено с помощта на следното оборудване:
 а)
 уреди, чувствителни към разлика в налягането като дебитомерни дюзи (за подробности виж ISO 5167:2000);
 б)
 ултразвуков дебитомер;
 в)
 вихров дебитомер.
 Необходимо е да бъдат взети мерки за избягване на грешки от измерването, които ще доведат до грешки в стойностите на емисиите. Такива мерки включват внимателния монтаж на устройството в изпускателната система на двигателя съгласно препоръките на производителя на уреда и добрата инженерна практика. По-специално действието на двигателя и емисиите не трябва да бъдат повлияни от монтажа на устройството.
 Точността на дебитомерите трябва да отговаря на предписанията от таблица 3.
 Метод за измерване на дебита на въздуха и на горивото
 Той включва измерване на въздушния поток и потока на горивото с подходящи дебитомери. Моментният поток на tотработилите газове се изчислява, както следва: (за масата на отработилите газове за влажен въздух)
 Точността на дебитомерите трябва да отговаря на предписанията от таблица 3, но трябва да бъде достатъчна също и за удовлетворяване на изискванията по отношение на точността на измерването на дебита на отработилите газове.
 Метод за измерване с използване на индикаторен газ
 Той включва измерване на концентрацията на индикаторен газ в отработилите газове.
 Известно количество инертен газ (напр. чист хелий) се вдухва в потока отработили газове като индикаторен газ. Газът се смесва и разрежда с отработилите газове, но не реагира в изпускателната тръба. Концентрацията на газа се измерва в проба от отработилите газове.
 За да се осигури пълно смесване на индикаторния газ, сондата за взимане на проба от отработили газове се разполага на разстояние поне 1 m или 30 пъти диаметъра на изпускателната тръба, в зависимост от това коя стойност е по-голяма, след точката за вдухване на индикаторния газ. Сондата за вземане на проба може да се разположи по-близо до точката за вдухване, ако пълното смесване се проверява


text:
чрез сравнение на концентрацията на индикаторния газ с еталонната концентрация, когато индикаторният газ се вдухва преди двигателя.
 Дебитът на индикаторния газ се задава така, че неговата концентрация при празен ход на двигателя след смесването да бъде по-ниска от обхвата на анализатора за индикаторния газ.
 Дебитът на отработилите газове се изчислява както следва:
 със
 където:
 A/F
 st
 =
 Стехиометрично съотношение въздух/гориво (kg/kg)
 λ
 =
 относително съотношение въздух/гориво
 conc
 CO2
 =
 концентрация на сух CO2 (%)
 conc
 CO
 =
 концентрация на сух СО (ppm)
 conc
 HC
 =
 концентрация на HC (ppm)
 Бележка: Изчислението се основава на дизелово гориво с отношение Н/С, равно на 1,8.
 Въздушният дебитомер трябва да бъде в съответствие със спецификациите за точност, посочени в таблица 3, използваният анализатор на CO2 трябва да бъде в съответствие със спецификациите от раздел 2.3.1 и цялата система трябва да бъде в съответствие със спецификациите за точност за дебита на отработилите газове.
 По избор, може да се използва и оборудване за измерване на отношението въздух/гориво, напр, датчик от циркониев тип, за да се определи отношението на излишъка на въздух в съответствие със спецификациите в точка 2.3.4.
 2.2.4. Поток на разредените отработили газове
 За изчисляване на емисиите в разредените отработили газове е необходимо да се знае масовият дебит на разредените отработили газове. Общият поток на разредените отработили газове за цикъла (kg/изпитване) се изчислява, като се използват стойностите, измерени по време на цикъла и съответните от калибровъчни данни от устройството за измерване на потока (V
 0 за PDP, K
 V за CFV, C
 d за SSV): следва да се използват съответните методи, описани в допълнение 3, точка 2.2.1. Ако общата маса на пробата от частици и на замърсяващите газове превишава 0,5 % от общият поток на системата с пробовземане при постоянен обем, потокът на системата се коригира или потокът на пробата от частици се връща в системата преди дебитомера.
 2.3. Определяне на газообразните компоненти
 2.3.1. Общи спецификации на анализатора
 Анализаторите трябва да имат обхват на измерване, който отговаря на изискванията за точност при измерване на концентрациите на компонентите на отработилите газове (точка 1.4.1.1). Препоръчително е анализаторите да работят по такъв начин, че измерваната концентрация да попада между 15 % и 100 % от обхвата на скалата.
 Ако целият обхват на скалата е 155 ppm (или ppm C) или по-малко, или ако се използват системи за отчитане на данни (компютри, устройства за записване на данни), които осигуряват достатъчна точност и разделителна способност под 15 % от обхвата на скалата, са допустими и концентрации под 15 % от целия обхват на скалата. В този случай се извършват допълнителни калибрирания, за да се гарантира точността на кривите на калибриране (приложение 4А, допълнение 2, точка 1.5.5.2).
 Електромагнитната съвместимост (СЕМ) на оборудването трябва да бъде на такова ниво, че да се сведат до минимум допълнителните грешки.
 2.3.1.1. Грешка на измерването
 Анализаторът не трябва да се отклонява от номиналната точка на калибриране с повече от ± 2 % от отчетената стойност или с ± 0,3 % от пълния обхват, като се взема по-високата стойност.
 Бележка: За целите на настоящото правило, точността се


text:
дефинира като отклонението на показанията на анализатора от m номиналните стойности на калибриране, получени при използването на калибриращ газ (≡ истинска стойност).
 2.3.1.2. Повтаряемост
 Повтаряемостта, която се определя като 2,5 пъти стандартното отклонение при десет последователни реакции на даден калибриращ газ или газ за калибриране на обхвата, не трябва да се отклонява с повече от ± 1 % от концентрацията за обхвата за всеки използван обхват над 155 милионни части (ppm) (или ppm C) или 2 % от всеки обхват, използван под 155 милионни части (ppm) (или ppm C).
 2.3.1.3. Шум
 Максималните отклонения на показанието на анализатора при работа с нулев, калибриращ или газ за калибриране на обхвата в продължение на 10 s не трябва да превишава 2 % от обхвата на скалата зна всички използвани измервателни обхвати.
 2.3.1.4. Дрейф на нулата
 Дрейфът на нулата за период от един час трябва да бъде по-малко от 2 % от обхвата на скалата за най-ниския обхват. Реакцията на нулевия газ се дефинира като средната реакция (включително шума) по отношение на нулев газ за период от 30 секунди.
 2.3.1.5. Дрейф на еталонната стойност
 Дрейфът на еталонната стойност за период от един час трябва да бъде по-малко от 2 % от целия обхват на скалата. Еталонната стойност се определя като разликата между реакцията на газ за калибриране на обхвата и на нулев газ. Реакцията на газа за калибриране на обхвата се определя като средната реакция, включително шума, по отношение на газ за калибриране на обхвата за период от 30 секунди.
 2.3.1.6. Време на нарастване
 За анализа на брутните отработили газове, времето за нарастване на анализатора, монтиран в измервателната система, не трябва да превишава 2,5 секунди.
 Бележка: Оценката на времето за реакция на анализатора сама по себе си не може ясно да дефинира доколко е подходяща общата система за краткотрайно изпитване. Обемите и особено мъртвите обеми в системата ще повлияят не само върху времето за преминаване от сондата до анализатора, но също така и върху времето на нарастване. Всички времена за преминаване вътре в един анализатор се определят като време за реакция на анализатора, подобно на преобразувателя или водните филтри вътре в анализаторите на NOx. Определянето на времето на реакция на цялата системае описано в допълнение 2, точка 1.11.1.
 2.3.2. Изсушаване на газовете
 Както е описано по-долу, прилагат се същите спецификации като предписаните в случая на изпитвателен цикъл NRSC (точка 1.4.2).
 По избор се използва устройство за изсушаване на газовете, което трябва да има минимално влияние върху концентрацията на измерваните газове. Химически дехидратанти не се допускат за отстраняване на влагата от пробата.
 2.3.3. Анализатори
 Както е описано по-долу, прилагат се същите спецификации като предписаните в случая на изпитвателен цикъл NRSC (точка 1.4.3).
 Газовете, които ще се измерват, трябва да бъдат анализирани с помощта на посочените по-долу уреди. При нелинейните анализатори се допуска използването на схеми за линеаризация.
 2.3.3.1. Анализ на въглероден оксид (CO)
 Анализаторът за въглероден оксид трябва да бъде от типа на недисперсионните анализатори с поглъщане в инфрачервения спектър (NDIR).
 2.3.3.2. Анализ на въглероден диоксид (CO2)
 Анализаторът за въглероден диоксид трябва да бъде от


text:
типа на недисперсионните анализатори с поглъщане в инфрачервения спектър (NDIR).
 2.3.3.3. Анализ на въглеводороди (HC)
 Анализаторът на въглеводородите трябва да бъде от вида с пламъчнойонизационен детектор с подгряване (HFID) и да бъде оборудван с детектор, клапани, тръбопроводи и т. н., които се нагряват, така че да се поддържа температура на газовете 463 (190 °C) ± 10 K.
 2.3.3.4. Анализ на азотни оксиди (NOx)
 Анализаторът на азотните оксиди трябва да бъде тип хемилуминесцентен детектор (CLD) или хемилуминесцентен детектор (HCLD) с подгряване с преобразувател на NO2 в NO, когато измерването се извършва за сух въздух. Ако се измерва за влажен въздух, се използва хемилуминесцентен детектор с подгряване с преобразувател, поддържан при температура над 328 K (55°C), при условие че контролът на потушаващия ефект на водата (приложение 4А, допълнение 2, точка 1.9.2.2) показва задоволителни резултати.
 При детектори от тип CLD и HCLD температурата на стената на канала, през който преминават пробите, трябва да се поддържа при температура 328 K — 473 K (55 °C — 200 °C) до преобразователя за измерване за сух въздух и до анализатора за измерване за влажен въздух.
 2.3.4. Измерване на отношението въздух—гориво
 Измервателното оборудване за определяне на отношението въздух—гориво, използвано за определяне на дебита на отработилите газове, както е посочено в точка 2.2.3, трябва да е широкообхватен датчик за съотношението въздух—гориво или ламбда-сонда от типа с цирконий.
 Датчикът се монтира направо на изпускателната тръба, където температурата на отработилите газове е достатъчно висока, за да се елиминира кондензирането на вода.
 Точността на датчика с вградени електронни елементи трябва да е в границите на:
 ± 3 % от показанието за λ < 2
 ± 5 % от показанието за 2 ≤ λ < 5
 ± 10 % от показанието за 5 ≤ λ
 За да отговаря на горното изискване за точност, датчикът се калибрира съгласно спецификацията на уреда от производителя.
 2.3.5. Вземане на проби от газови емисии
 2.3.5.1. Поток на неразредените отработили газове
 Както е описано по-долу, за изчисляване на емисиите в неразредените отработили газове се прилагат същите спецификации като предписаните в случая на изпитвателен цикъл NRSC (точка 1.4.4).
 Сондите за вземане на проби от газообразни емисии трябва да бъдат поставени на разстояние най-малко 0,5 m или на разстояние, равно на трикратната стойност на диаметъра на изпускателната тръба, като се взема по-голямото от двете разстояния, преди изхода на изпускателната система и да се намират достатъчно близо до двигателя, за да се гарантира температура на отработилите газове при сондата най-малко 343 K (70 °С).
 При многоцилиндровите двигатели с изпускателен колектор с разклонения, входът на сондата се поставя достатъчно далеч, за да се гарантира, че пробата е представителна за средните емисии от отработили газове, генерирани от всички цилиндри. При двигатели с няколко цилиндъра, които имат отделни групи от колектори като при двигател с V-образно разположение на цилиндрите, се позволява да се взема проба във всяка отделна група и да се изчислява една средна стойност за емисиите на отработили газове. Могат да се използват и други методи, за които е доказано, че са съотносими към горепосочените методи. При изчисляване на емисиите на отработилите


text:
газове трябва да бъде използван пълният масов дебит на отработили газове на двигателя.
 2.3.5.2. Дебит на разредените отработили газове
 При използването на система с разреждане на целия поток се прилагат следните спецификации.
 Изпускателната тръба между двигателя и системата за разреждане на целия поток трябва да отговаря на изискванията на приложение 4А, допълнение 4.
 Сондата/ите за взимане на проба от газообразните емисии се инсталира/т в тръбата за разреждане на място, където въздухът за разреждане и отработилите газове се смесват добре и в непосредствена близост до сондата за взимане на проби от прахови частици.
 Вземането на проби обикновено се прави по два начина:
 а)
 пробите от замърсителите се събират в торба за проби за целия цикъл и се измерват след приключване на изпитването;
 б)
 проби от емисиите на замърсители се събират непрекъснато и се интегрират за целия цикъл; този метод е задължителен за HC и NOx.
 Пробите за фонова концентрация се вземат преди тунела за разреждане в торбичка за вземане на проби и фоновата концентрация се изважда от концентрацията на емисиите, в съответствие с приложение 3, точка 2.2.3.
 2.4. Определяне на съдържанието на прахови частици
 Определянето на съдържанието на прахови частици изисква разреждаща система. Разреждането може да бъде осъществено с помощта на система с разреждане на част от потока или на система с разреждане на целия поток. Дебитът на системата за разреждане трябва да бъде достатъчно висок, за да елиминира напълно кондензирането на вода в системите за разреждане и за вземане на проби и да поддържа температурата на разредените отработили газове между 315 K (42 °C) и 325 K (52 °C) непосредствено преди филтъродържателите. При висока влажност на въздуха за разреждане се разрешава той да бъде изсушен преди въвеждането му в системата за разреждане. При температура на околната среда по-ниска от 293 K (20 °С) се препоръчва предварително загряване на въздуха за разреждане над граничната стойност на температурата от 303 K (30 °С). Температурата на въздуха за разреждане преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане не бива да надвишава 325 K (52 °С).
 Сондата за вземане на проба от прахови частици се монтира в непосредствена близост до сондата за вземане на проба от газообразни емисии и монтирането е в съответствие с разпоредбите от точка 2.3.5.
 За определянето на масата на праховите частици са необходими система за взимане на проби от прахови частици, филтри за прахови частици, аналитични везни и камера за претегляне с регулиране на температурата и влажността.
 Спецификации за системата с разреждане на част от потока
 Системата за разреждане на част от поток се проектира така, че да разделя потока отработили газове на две части, като по-малката се разрежда с въздух и след това се използва за измерване на съдържанието на прахови частици. За това е важно да се определи много точно съотношението на разреждане. Могат да бъдат приложени различни методи на разделяне, като видът на разделянето определя до голяма степен използваните уреди и методи за вземане на проби (приложение 4А, допълнение 4, точка 1.2.1.1).
 За контрола на системата с разреждане на част от потока е необходимо системата да


text:
има кратко време на реакция. Времето за преход на системата се определя според описаната в допълнение 2, точка 1.11.1 процедура.
 Ако общото време за преход при измерването на дебита на отработилите газове (виж предната точка) и на системата с разреждане на част от потока е по-малко от 0,3 секунди, може да бъде използван контрол в реално време. Ако времето за преобразуване превишава 0,3 s, трябва да се използва прогнозен контрол въз основа на предварително записана изпитвателна последователност. В този случай времето за нарастване е ≤ 1 s и времезакъснението на комбинацията е ≤ 10 s.
 Общата реакция на системата се проектира така, че да осигури представителна проба от прахови частици, G
 SE, пропорционална на масовия поток на отработилите газове. За определяне на пропорционалността се извършва регресионен анализ на G
 SE спрямо G
 EXHW при честота на снемане на данни най-малко 5 Hz, като трябва да са изпълнени следните критерии:
 а)
 корелационния коефициент r на линейната регресия между G
 SE и G
 EXHW е не трябва да е по-малък от 0,95;
 б)
 стандартната грешка на оценяването на G
 SE спрямо G
 EXHW не трябва да надвишава 5 % от G
 SE;
 в)
 пресечната точка на G
 SE с регресионната права не трябва да надвишава ± 2 % от максималната стойност на G
 SE.
 По избор, може да бъде извършено предварително изпитване и сигналът за масовия дебит на отработилите газове от това изпитване да се използва за контрол на потока, от който се вземат проби, в системата за прахови частици (предварителен контрол). Такава процедура се изисква, ако времето за преобразуване на системата за прахови частици, t
 50,P и/или времето за преобразуване на сигнала за масовия дебит на отработилите газове, t
 50,F, са > 0,3 s. Точен контрол на системата за частично разреждане се получава, ако времето за проследяване на G
 EXHW,pre от предварителното изпитване, което контролира GSE, се смени от времето за предварителен контрол t
 50,P + t
 50,F.
 За установяване на корелацията между G
 SE и G
 EXHW се използват данните, снети по време на действителното изпитване, като G
 EXHW е изместено във времето с t
 50,F спрямо G
 SE (t
 50,P не участва в интервала на изместване). Това означава, че изместването във времето между G
 EXHW иG
 SE е разликата в техните времена на преобразуване, които бяха определени в допълнение 2, точка 2.6.
 При системите с разреждане на част от потока специално внимание трябва да бъде обърнато на точността на потока на G
 SE ако той не се измерва директно, а се определя с диференциално измерване на потоците:
 В този случай точност ± 2 % за G
 TOTW и G
 DILW не е достатъчна, за да гарантира приемливи точности на G
 SE. Ако газовият дебит се определя с диференциално измерване на дебита, максималната грешка на разликата трябва да е такава, че точността на G
 SE да е в рамките на ± 5 %, когато съотношението на разреждането е по-малко от 15. Той може да бъде изчислен чрез вземане на средноквадратична стойност на грешките на всеки измервателен уред.
 Приемлива точност на


text:
G
 SE може да бъде получена по един от следните методи:
 а)
 абсолютните стойности на точността на G
 TOTW и G
 DILW са ± 0,2 %, което гарантира точност на G
 SE ≤ 5 % при съотношение на разреждане 15. При по-високи съотношения на разреждане обаче ще се срещнат по-големи грешки;
 б)
 калибрирането на G
 DILW спрямо G
 TOTW се извършва така, че да се получат същите стойности за точноста на G
 SE, както в буква a). За подробностите на това калибриране вж. допълнение 2, точка 2.6;
 в)
 точността на G
 SE се определя непряко от точността на съотношението на разреждане, както е определено от индикаторния газ, напр. CO2. И в този случай се изисква точност, еквивалентна на точността, получена за G
 SE по метода от буква а).
 г)
 абсолютната стойност на точността на G
 TOTW и G
 DILW е в рамките на ± 2 % от пълния обхват на скалата, максималната грешка на разликата между G
 TOTW и G
 DILW в рамките на ± 0,2 %, а линейната грешка е в рамките на ± 0,2 % от най-високата стойност на G
 TOTW, наблюдавана по време на изпитването.
 2.4.1. Филтри за взимане на проби от прахови частици
 2.4.1.1. Спецификация на филтрите
 За изпитванията за сертифициране са необходими филтри от стъкловлакно с флуоровъглеродно покритие или флуоровъглеродни мембранни филтри. За особени приложения могат да бъдат използвани други филтърни материали. Всички типове филтри трябва да притежават степен на задържане на частици DOP (диоктилфталат) с размер 0,3 μm не по-ниска от 99 % при скорост на газа между 35 и 100 cm/s. Когато се провеждат сравнителни изпитвания между лаборатории или между производител и упълномощен орган за одобрение, трябва да бъдат използвани филтри с едно и също качество.
 2.4.1.2. Размер на филтрите
 Филтрите за прахови частици трябва да имат минимален диаметър 47 mm (37 mm диаметър на зоната на задържане). Могат също да бъдат използвани филтри с по-големи диаметри (точка 2.4.1.5).
 2.4.1.3. Основни и спомагателни филтри
 По време на изпитвателната последователност, проби от разредените отработили газове се взимат с чифт филтри, поставени последователно (един основен и един спомагателен филтър). Спомагателният филтър не бива да се намира на повече от 100 mm след основния филтър и не бива да го докосва. Филтрите могат да се претеглят отделно или като двойка, като се поставят обърнати зона на задържане срещу зона на задържане.
 2.4.1.4. Скорост на преминаване през филтъра
 Скоростта на преминаване на газовете през филтъра трябва да бъде от 35 до 100 cm/s. Увеличаването на спада на налягането между началото и края на изпитването не може да е по-голямо от 25 kPa.
 2.4.1.5. Капацитет на филтъра
 Минималните препоръчителни капацитети за филтри с най-често използваните размери са посочени в дадената по-долу таблица. За филтри с по-големи размери минималният капацитет на филтъра трябва да е 0,065 mg/1 000 mm2 филтрираща площ.
 Диаметър на филтъра
 (mm)
 Препоръчителен диаметър (диаметър на зоната на задържане)
 (mm)
 Препоръчителен минимален капацитет
 (mg)
 47
 37
 0,11
 70
 60
 0,25
 90
 80
 0,41
 110
 100
 0,62
 2.4.2. Спецификации на камерата за претегляне и аналитичните везни
 2.4.2.1.


text:
Условия в камерата за претегляне
 Температурата на камерата (или помещението), в която (което) филтрите за частици се кондиционират и претеглят, трябва се поддържа равна на 295 K (22 °С) ± 3K през цялата продължителност на процеса на кондициониране и претегляне. Влажността трябва да бъде поддържана при температура на росата 282,5 K (9,5 °С) ± 3K и относителната влажност 45 ± 8 %.
 2.4.2.2. Претегляне на еталонните филтри
 В камерата (или помещението) не трябва да има никакви замърсители (напр. прах), който би могъл да се отложи по повърхността на филтрите за прахови частици по време на тяхното стабилизиране. Допускат се отклонения в изискванията към помещението за претегляне, определени в точка 2.4.2.1, ако продължителността на отклоненията не превишава 30 минути. Помещението за претегляне трябва да отговаря на необходимите спецификации, преди персоналът да влезе в него. Претеглят се най-малко два неупотребявани еталонни филтъра или еталонна двойка филтри, за предпочитане едновременно с филтрите (двойката филтри) за вземане на проби, като допустимата максимална разлика във времето на претегляне между филтрите за вземане на проби и еталонните филтри е 4 часа. Те трябва да са със същия размер и да са изготвени от същия материал като филтрите за взимане на проби.
 Ако средното тегло на еталонните филтри (еталонните двойки) се различава с повече от 10 μg от теглото на филтрите за вземане на проби, трябва да се отстранят всички филтри за вземане на проби и изпитването за емисии на отработили газове да се повтори.
 Ако посочените в точка 2.4.2.1 критерии за стабилност на камерата за претегляне не са изпълнени, но при претеглянето на еталонния филтър (еталонната двойка филтри) посочените по-горе критерии са спазени, производителят на двигателя може да признае теглата на филтрите за вземане на проби или да обяви изпитванията за невалидни, да промени системата за контрол на помещението за претегляне и да извърши изпитването отново.
 2.4.2.3. Аналитични везни
 За определяне на теглата на всички филтри се използват аналитични везни с точност (стандартно отклонение) от 2 μg и разделителна способност 1 μg (1 деление = 1 μg) (според означенията на производителя на везните).
 2.4.2.4. Елиминиране на влиянието на електростатични заряди
 За отстраняване на ефектите от електростатични заряди филтрите се неутрализират преди измерване, например чрез полониев неутрализатор или устройство с аналогично действие.
 2.4.3. Допълнителни изисквания при измерване на праховите частици
 Всички елементи на системата за разреждане и на системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до филтъродържателя — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлаганията или промяната на частиците. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводящи материали, които не реагират с компонентите, съставящи отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатичните ефекти.
 Допълнение 2
 Процедура на калибриране (NRSC, NRTC
 (1)
 )
 1. КАЛИБРИРАНЕ НА УРЕДИТЕ ЗА АНАЛИЗ
 1.1. Въведение
 Всеки анализатор се калибрира толкова често, колкото е необходимо, за да изпълнява изискванията за точност на настоящото правило. В настоящата точка се описва методът за калибриране, който се прилага за анализаторите, описани в допълнение 1, точка


text:
1.4.3.
 По искане на производителя и със съгласието на органа по одобряването, вместо методите, посочени в точка 1 на настоящото допълнение, могат да се използват методите, описани в приложение 4Б, точки 8.1 и 8.2.
 1.2. Калибриращи газове
 Необходимо е да се спазва срокът на употреба на всички калибриращи газове.
 Указаната от производителя крайна дата на използване на калибриращи газове трябва да бъде вписана в протокола.
 1.2.1. Чисти газове
 Изискваната чистота на газовете се определя от посочените по-долу норми на замърсяване. За калибриране и работа трябва да са налице следните газове:
 а)
 пречистен азот
 (примеси ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)
 б)
 пречистен кислород
 (чистота > 99,5 обемни % O2)
 в)
 смес от водород и хелий
 (40 ± 2 % водород, останалата част хелий)
 (примеси ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2)
 г)
 пречистен синтетичен въздух
 (примеси ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)
 (съдържание на кислород между 18 и 21 обемни %)
 1.2.2. Калибриращи и еталонни газове
 Трябва да са на разположение газови смеси със следния химичен състав:
 а)
 C3H8 и пречистен синтетичен въздух (вж. точка 1.2.1);
 б)
 CO и пречистен азот;
 в)
 NO и пречистен азот (съдържанието на NO2, съдържащ се в този калибриращ газ, не трябва да е по-голямо от 5 % от съдържанието на NO);
 г)
 O2 и пречистен азот;
 д)
 СO2 и пречистен азот;
 е)
 CH4 и пречистен синтетичен въздух;
 ж)
 C2H6 и пречистен синтетичен въздух.
 Бележка: допускат се други комбинации от газове, при условие че газовете не реагират един с друг.
 Действителната концентрация на даден калибриращ газ или газ за калибриране на обхвата трябва да бъде в рамките на ± 2 % от номиналната стойност. Всички концентрации на даден калибриращ газ трябва да бъдат указани в обемно съотношение (обемни проценти или милионни (ppm) обемни части).
 Използваните калибриращи газове и еталонни газове могат също да се получат с помощта на газов сепаратор, чрез разреждане с пречистен N2 или с пречистен синтетичен въздух. Точността на смесителното устройство трябва да бъде такава, че концентрацията на разредените газове за калибриране да може да бъде определена в рамките на ± 2 %.
 Тази точност налага да се познават първичните газове, използвани за смесването, с точност най-малко ± 1 %, и те да са съотносими към националните или международни стандарти за газове. Проверката се извършва между 15 % и 50 % от обхвата на скалата за всяко калибриране, включваща смесващо устройство. Ако първата проверка е неуспешна, може да се извърши допълнителна проверка с използване на друг калибриращ газ.
 По избор, смесващото устройство може да се провери с уред, който е линеен по същество, например с използване на газ NO с хемилуминесцентен детектор. Стойността на измервателния уред за газа за калибриране на обхвата трябва да се извърши с газ за калибриране на обхвата, който се подава директно към уреда. Смесващото устройство се проверява при използваните задания и номиналната стойност трябва да се сравни с измерената от уреда концентрация. Получената разлика във всяка


text:
една точка трябва да е в рамките на ± 1 % от номиналната стойност.
 Могат да бъдат използвани други методи, при условие че се основават на добрата инженерна практика и с предварителното съгласие на заинтересованите страни.
 Бележка: За построяване на точна крива на калибриране на анализатора се препоръчва използването на газов сепаратор с точност ± 1 %. Газовият сепаратор трябва да бъде калибриран от производителя на уреда.
 1.3. Процедура за работа с анализаторите и системата за взимане на проби
 Процедурата за работа с анализаторите се извършва съгласно инструкциите за пускане и работа на производителя на уреда. Минималните предписания, които трябва да се включат, са дадени в точки 1.4. до 1.9.
 1.4. Изпитване за пропуски
 Извършва се изпитване за пропуски в системата. За тази цел сондата се откача от изпускателната система и краят ѝ се запушва. Включва се помпата на анализатора. След период на начално стабилизиране всички дебитомери трябва да показват нула. В противен случай трябва да се проверят проводите за вземане на проби и неизправността да бъде отстранена. Максимално допустимата норма на пропуски в частта, в която се създава вакуум, трябва да е 0,5 % от дебита по време на използване на проверяваната част на системата. Потоците на анализатора и на системата с деривация могат да се използват за определяне на дебита по време на експлоатация.
 Друг метод се състои във въвеждането на промяна на концентрацията на входа на тръбата за вземане на проби, като се заменя нулевият газ с газ за калибриране на обхвата.
 Ако след разумен срок от време показанията отчитат концентрация, по-ниска от концентрацията на въведения газ, това показва наличието на проблеми с калибрирането или с херметичността.
 1.5. Процедура на калибриране
 1.5.1. Измервателна постановка
 Комплектът от уреди се калибрира и кривите на калибрирането се проверяват чрез сравнение с получените със стандартни газове. Използват се същите дебити на газовете, каквито и при взимането на проби от отработилите газове.
 1.5.2. Време на загряване
 Времето за загряване трябва да съответства на препоръките на производителя. Ако такива липсват, препоръчваното минимално време за загряване на анализаторите е два часа.
 1.5.3. Анализатори NDIR и HFID
 Анализаторът NDIR се настройва, според нуждите, и пламъкът на анализатора HFID се оптимизира (точка 1.8.1).
 1.5.4. Калибриране
 Всеки обичайно използван работен обхват се калибрира.
 С помощта на пречистен синтетичен въздух (или азот) анализаторите на CO, CO2, NOx, HC и O2 трябва да бъдат нулирани.
 В анализаторите се подават съответните калибриращи газове, след това се записват стойностите и се построява кривата на калибриране съгласно точка 1.5.6.
 Установяването на нулата се проверява отново, и ако е необходимо, калибрирането се повтаря.
 1.5.5. Построяване на кривата на калибриране
 1.5.5.1. Основни принципи
 Кривата на калибриране на анализатора се построява с помощта на най-малко шест точки на калибриране (без нулата), разположени колкото се може по-равномерно. Най-високата номинална концентрация трябва да е равна на 90% от обхвата на скалата или по-голяма;
 Кривата на калибриране се изчислява по метода на най-малките квадрати. Ако степента на резултантния многочлен е по-висока от 3, броят на точките на калибриране (включително и нулата) трябва да бъде най-малко равен на тази


text:
степен на многочлена плюс 2.
 Кривата на калибриране не трябва да се различава с повече от ± 2 % от номиналната стойност на всяка точка на калибриране и с повече от ± 0,3 % от пълния обхват при нулата.
 Като се изхожда от кривата на калибрирането и точките на калибриране, може да се провери дали калибрирането е извършено правилно. Трябва да се посочат редица характерни параметри на анализатора, и по-специално:
 а)
 обхватът на измерване;
 б)
 чувствителността;
 в)
 датата на извършване на калибрирането.
 1.5.5.2. Калибриране под 15 % от целия обхват на скалата;
 Кривата на калибриране на анализатора се построява, като се свързват поне 10 точки на калибриране (с изключение на нулата), разстоянието между които е разпределено така, че 50 % от точките на калибриране да бъдат разположени в областта под 10 % от обхвата на скалата.
 Кривата на калибриране се изчислява по метода на най-малките квадрати.
 Кривата на калибриране не трябва да се различава с повече от ± 4 % от номиналната стойност на всяка точка на калибриране и с повече от ± 0,3 % от пълния обхват при нулата.
 1.5.5.3. Алтернативни методи
 Ако може да се докаже, че алтернатива технология (напр. компютър, електронно управляван превключвател на обхватите и т.н.) могат да осигурят еквивалентна точност, могат да бъдат използвани и такива алтернативни методи.
 1.6. Проверка на калибрирането
 Всички нормално използвани работни обхвати се проверяват преди всеки анализ в съответствие с посочената по-долу процедура.
 Проверява се калибрирането, като се използват нулев газ и газ за калибриране на обхвата, с номинална стойност над 80 % от измервателния обхват.
 Ако за разглежданите две точки отчетената стойност не се отклонява от обявената базова стойност с повече от ± 4 % от обхвата на скалата, регулировъчните параметри могат да бъдат променени. В противен случай се построява нова крива на калибрирането, в съответствие с точка 1.5.4.
 1.7. Изпитване на ефективността на преобразувателя на NOx
 Ефективността на използвания преобразувател за преобразуване на NO2 в NO се проверява съгласно точки 1.7.1 — 1.7.8 (Фигура 1).
 1.7.1. Схема за монтаж
 Като се използва схемата за монтаж, показана на фиг. 1 (вж. също така допълнение 1, точка 1.4.3.5) и описаната по-долу процедура, може да се провери ефективността на преобразувателите с помощта на озонатор.
 Фигура 1
 Схема на устройството за проверка на ефективността на преобразувателя на NO2
 1.7.2. Калибриране
 Хемилуминесцентният детектор и хемилуминесцентният детектор с подгряване се калибрират съгласно спецификациите на производителя в най-често използвания диапазон с помощта на нулев газ и газ за калибриране на обхвата (чието съдържание на NO трябва да отговаря на около 80 % от измервателния обхват и концентрацията на NO2 в газовата смес трябва да бъде по-ниска от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът на NOx се настройва в режим за анализ на NO, така че за калибриране да не преминава през преобразувателя. Отчетената стойност на концентрацията се записва.
 1.7.3. Изчисление
 Ефективността на преобразователя за NOx се изчислява както следва:
 където:
 a
 =
 концентрацията на NOx съгласно точка 1.7.6
 b
 =
 концентрацията на NOx съгласно точка 1.7.7
 c
 =
 концентрацията на NO съгласно точка 1.7.4


text:
d
 =
 концентрацията на NO съгласно точка 1.7.5
 1.7.4. Добавяне на кислород
 С помощта на Т-образно съединение се добавя непрекъснато кислород или нулев газ към потока на газовете, докато измерваната концентрация стане с около 20 % по-ниска от отчетената концентрация при калибрирането, дадена в точка 1.7.2 (анализаторът е поставен в режим NO).
 Отчетената концентрация c се записва. Озонаторът се оставя дезактивиран по време на цялата процедура.
 1.7.5. Активиране на озонатора
 След това озонаторът се задейства, за да създаде достатъчно количество озон, с цел да се намали концентрацията на NO до около 20 % (най-малко 10 %) от концентрацията при калибрирането, посочена в точка 1.7.2. Отчетената концентрация d се записва. (анализаторът е поставен в режим NO).
 1.7.6. Режим NOx
 Анализаторът на NO се превключва в режим NOx за да може сега газовата смес (състояща се от NO, NO2, O2 и N2) да преминава през преобразувателя. Отбелязва се отчетената концентрация на a (анализаторът е поставен в режим NOx).
 1.7.7. Дезактивиране на озонатора
 След това озонаторът се дезактивира. Сместа от газове, описана в точка 1.7.6, преминава през преобразувателя и постъпва в анализатора. Отчетената концентрация b се записва (анализаторът е поставен в режим NOx).
 1.7.8. Режим NO
 След превключване в режим NO и след като озонаторът е дезактивиран, се спира също така притокът на кислород или на синтетичен въздух. Отчетената от анализатора стойност на NOx не трябва да се различава с повече от ± 5 % от стойността, измерена съгласно точка 1.7.2 (анализаторът е поставен в режим NO).
 1.7.9. Периодичност на изпитването
 Ефективността на преобразувателя се проверява преди всяко калибриране на анализатора на NOx.
 1.7.10. Изисквана ефективност
 Ефективността на преобразователя не трябва да бъде по-ниска от 90 %, но специално се препоръчва тя да превишава 95 %.
 Бележка: Ако в най-използваният обхват на анализатора, озонаторът не осигурява намаление на концентрацията от 80 % до 20 % съгласно точка 1.7.5, се използва най-високият обхват, който ще осигури това намаление.
 1.8. Регулировка на пламъчнойонизационния детектор
 1.8.1. Оптимизиране на реакцията на детектора
 Детекторът HFID трябва да се регулира според указанията на производителя на уреда. За да се оптимизира реакцията на детектора в най-често използвания измервателен обхват, трябва да се използва газ за калибриране на обхвата, съдържащ пропан и въздух.
 При дебити на горивото и на въздуха, регулирани съгласно препоръките на производителя, през анализатора се пропуска газ за калибриране на обхвата, съдържащ 350 ± 75 ррm газ „С“. Реакцията за даден дебит гориво се определя като разликата между показанието за газа за калибриране на обхвата и показанието за нулевия газ. Потокът на горивото се регулира на степени над и под предписаната от производителя стойност. Записва се реакцията на газа за калибриране на обхвата и на нулевия газ при тези потоци на горивото. Начертава се крива на двете реакции и дебитът на горивото се регулира в зависимост от най-високата част на кривата.
 1.8.2. Коефициенти на реакция спрямо въглеводороди
 Анализаторът се калибрира съгласно точка 1.5, като се използва смес от пропан и въздух и пречистен синтетичен въздух.
 Коефициентите на реакция трябва да се определят при пускането в експлоатация на анализатора


text:
и впоследствие след продължителни интервали на употреба. Коефициентът на реакция (R
 f) спрямо определен тип въглеводороди представлява отношението на стойността C1, отчетена от пламъчнойонизационния детектор, и на концентрацията на газа в бутилката, която се изразява в ppm C1.
 Концентрацията на изпитвания газ трябва да бъде достатъчна, за да предизвика реакция, равна на около 80 % от обхвата на скалата. Концентрацията трябва да бъде известна с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. Освен това газовата бутилка трябва да бъде предварително подготвена в продължение на 24 часа при температура 298 K (25 °C) ± 5 K.
 Използваните за изпитването газове и препоръчителните обхвати на коефициентите на реакция са следните:
 метан и пречистен синтетичен въздух
 :
 1,00 ≤ R
 f ≤ 1,15
 пропилен и пречистен изкуствен въздух
 :
 0,90 ≤ R
 f ≤ 1,1
 толуол и пречистен изкуствен въздух
 :
 0,90 ≤ R
 f ≤ 1,10
 Тези стойности съответстват на коефициент на реакция(R
 f), равен на 1,00 за пропан и пречистен синтетичен въздух.
 1.8.3. Проверка за влияние от кислород
 Проверката за влияние от кислород се извършва при пускането на анализатора в експлоатация и след периоди на продължителна употреба.
 Избира се обхват, в който газовете за проверка за влияние с кислород ще попаднат в горните 50 процента на скалата. Изпитването се извършва с пещ, регулирана на желаната температура.
 1.8.3.1. Газове за проверка за влияние от кислород
 Газовете за проверка за влияние от кислород трябва да съдържат пропан с концентрация 350 ppm C ± 75 ppm C въглеводороди. Стойността на концентрацията трябва да се определи при допустимия толеранс на газовете за калибриране чрез хроматографски анализ на общите въглеводороди плюс примесите или чрез динамично смесване-дозиране. Азотът заедно с добавения кислород трябва да бъде основният разтворител. За изпитване на дизелови двигатели са необходими следните смеси:
 Концентрация на O2
 Баланс
 21 (20 до 22)
 Азот
 10 (9 до 11)
 Азот
 5 (4 до 6)
 Азот
 1.8.3.2. Процедура
 а)
 извършва се нулиране на анализатора;
 б)
 в анализатора се подава газ за калибриране на обхвата — смес, съдържаща 21 % кислород;
 в)
 проверява се отново реакцията на анализатора на нулев газ. Ако последната се е променила с повече от 0,5 % от пълния обхват на скалата, действията от букви а) и б) се повтарят.
 г)
 въвеждат се газове за проверка за влияние от кислород с концентрация 5 % и 10 %;
 д)
 проверява се отново реакцията на анализатора на нулев газ. Ако тя се е променила с повече от ± 1 % от пълния обхват на скалата, изпитването се повтаря;
 е)
 Влиянието от кислород (%O2I) се изчислява за всяка смес от буква г) както следва:
 A
 =
 концентрация на въглеводорода (ppmC) на газа за калибриране на обхвата, който се използва в буква б);
 B
 =
 концентрация на въглеводорода (ppmC) на газовете за проверка за влияние от кислород, използвани в буква г);
 C
 =
 реакция на анализатора
 D
 =
 % от пълния обхват на скалата на реакцията на анализатора, която се дължи на A.
 ж)
 Стойността на процента на влияние от кислород


text:
(%O
 2
 I) преди изпитванията трябва да бъде по-малка от ± 3,0 % за всички предписани газове за проверка на влиянието от кислород,.
 з)
 ако стойността на влиянието от кислород е по-висока от ± 3,0 %, въздушният поток над и под спецификациите на производителя се коригира на стъпки, като за всеки поток се повтаря операцията от точка 1.8.1.
 и)
 ако след настройване на въздушния поток стойността на влиянието от кислород е по-висока от ± 3,0 %, настройва се подаването на гориво и след това потокът на пробата, като за всяко ниво на настройка се повтарят операциите от точка 1.8.1.
 й)
 ако стойността на влиянието от кислород продължава да надвишава ± 3,0 %, трябва да се ремонтира или смени анализаторът, горивото на пламъчнойонизационния детектор или въздухът на горелката. След това операциите от настоящата точка трябва да бъдат започнати отначало с поправено или заменено оборудване или с нови газове.
 1.9. Влияние върху анализаторите с детектори NDIR и CLD
 Газове, намиращи се в отработилите газове, които са различни от анализирания газ, могат да повлияят на отчитаните стойности по няколко начина. В уредите с детектор NDIR се наблюдава положително влияние, когато газът, който е причина за смущението, предизвиква същото въздействие като измервания газ, но в по-ниска степен от него. Отрицателно влияние се наблюдава в уредите с детектор NDIR, когато газът, който е причина за смущението, разширява диапазона на абсорбиране на измервания газ, и в уредите с детектор CLD, когато газът, който е причина за смущението, предизвиква потискане на излъчването. Проверките за влияние, съгласно точки 1.9.1. и 1.9.2., се извършват преди първоначалното използване на анализатора и след интервали на продължителна експлоатация.
 1.9.1. Проверка на влиянието в анализатора на СО
 Водата и CO2 могат да влияят върху функционирането на анализатора на СО. За целите на проверката газ за калибриране на обхвата CO2 с концентрация от 80 до 100 % от цялата скала на максималния работен обхват, използван по време на изпитването, се барботира през вода при стайна температура и реакцията на анализатора се записва. Стойността на реакцията на анализатора не трябва да превишава 1 % от обхвата на скалата за обхватите, които са равни или превишават 300 ppm, или 3 ppm за обхватите, по-ниски от 300 ppm.
 1.9.2. Проверки за намаляващото показанията въздействие в анализатора на NOx.
 Двата газа, чието влияние има значение във връзка с анализаторите с детектор CLD (и HCLD), са CO2 и водната пара. Намаляващото показанията влияние на тези газове е пропорционално на техните концентрации и това налага да се прибягва до изпитвания за определяне на влиянието им при очакваните максимални концентрации по време на изпитванията.
 1.9.2.1. Проверка на намаляващото показанията влияние на CO2
 През анализатора с детектор NDIR се пропуска газ за калибриране на обхвата за CO2 с концентрация от 80 % до 100 % от обхвата на скалата на най-високия измервателен обхват и измерената стойност на CO2 се записва като А. След това газът се разрежда до около 50 % с газ за калибриране на обхвата за NO и се пропуска през детектори NDIR и през (H)CLD, след което измерените стойности


text:
на CO2 и NO се записват съответно като B и C. След това подаването на CO2 се прекратява и единствено еталонният газ за NO преминава през анализатора (H)CLD, а стойността на NO се записва като D.
 Намаляващото показанията влияние се изчислява както следва:
 и не трябва да бъде по-голямо от 3 % от пълния обхват на скалата.
 където:
 A
 =
 концентрация в проценти на неразредения CO2, измерена с анализатор NDIR
 В
 =
 концентрация в проценти на разредения CO2, измерена с анализатор NDIR
 C
 =
 концентрация (в ppm) на разредения NO, измерена с помощта на CLD
 C
 =
 концентрация (в ppm) на неразредения NO, измерена с помощта на CLD
 1.9.2.2. Проверка на намаляващото показанията влияние на водата
 Тази проверка се отнася единствено до измерването на концентрацията на газовете, в които има наличие на кондензируеми фракции. Изчисляването на намаляващото показанията влияние на водата трябва да отчита разреждането на газа за калибриране на обхвата за NO с водни пари и сравняване на концентрацията на водните пари на сместа с очакваните резултати от изпитването. Еталонен газ за NO с концентрация от 80 % до 100 % от обхвата на скалата на нормално използвания диапазон се пропуска през (H)CLD и измерената стойност за NO се записва катоD. След това NO трябва да се пропусне през вода при температура, равна на температурата на околната среда, и се пропуска през анализатора (H)CLD, като измерената стойност за NO се записва като C. Температурата на водата се определя и записва като F. Налягането на насищане на парата в сместа, което съответства на температурата (F) на водата от устройството за промиване на газа се определя и записва като стойност G. Концентрацията на водната пара (в %) в сместа се изчислява както следва:
 и се записва като стойност H. Очакваната концентрация на разредения (с водна пара) газ за калибриране на обхвата за NO се изчислява, както следва:
 и се записва като De. Оценява се очакваната по време на изпитванията максимална концентрация на водна пара (в %) в отработилите газове на дизелов двигател, като се предполага атомно съотношение H/C на горивото, равно на 1,8:1, въз основа на максималната концентрация на CO2 в отработилите газове или на концентрацията на неразредения газ за калибриране на обхвата CO2 (стойност A, измерена както е указано в точка 1.9.2.1.), както следва:
 и се записва като Hm.
 Влиянието на водата върху показанията се изчислява, както следва:
 и не трябва да бъде по-голямо от 3 % от обхвата на скалата.
 De
 =
 очакваната концентрация на разредения NO (ppm)
 C
 =
 концентрация на разредения NO (ppm)
 Hm
 =
 максималната концентрация на водните пари (в %)
 Hm
 =
 максималната концентрация на водните пари (в %)
 Бележка: При тази проверка е важно еталонният газ NO да съдържа NO2 в минимална концентрация, тъй като абсорбирането на NO2 във водата не се отчита при изчисляването на намаляването на показанията.
 1.10. Периодичност на калибриране
 Анализаторите се калибрират съгласно точка 1.5 най-малко на всеки три месеца или когато се извършва поправка или подмяна в системата, която може да повлияе върху калибрирането.
 1.11. Допълнителни изисквания по отношение


text:
на калибрирането за измерване на неразредени отработили газове при изпитване NRTC.
 1.11.1. Проверка на времето за реагиране на аналитичната система
 Настройките на системата за оценка на времето на реакция са точно същите, както по време на провеждане на изпитването (т.е. налягане, дебити, задания за филтри на анализаторите и всички другите влияния върху времето на реагиране). Определянето на времето за реакция се прави с промяна на газовете направо на входа на сондата за проби. Сменянето на газа трябва да се прави за по-малко от 0,1 секунди. Газовете, използвани за изпитването, трябва да причиняват промяна в концентрацията от поне 60 % от обхвата на скалата.
 Записва се кривата на концентрацията на всеки газообразен компонент. Времето за реакция се дефинира като времевата разлика между смяната на газа и съответната промяна на регистрираната концентрация. Времето за реакция на системата (t
 90) се състои от времезакъснението на измерващия датчик и времето за нарастване на датчика. Времезакъснението се определя като времето от промяната (t
 0) до достигане на реакция 10 % от окончателното показание (t
 10). Времето за нарастване се определя като времето между 10 % и 90 % реакция на крайното показание (t
 90 – t
 10).
 За изравняване времената на сигналите от анализатора и потока отработили газове при измерване на неразредени газове времето за преобразуване се определя като времето от промяната (t
 0) докато резултатът достигне 50 % от крайното показание (t
 50).
 Времето за реакция на системата трябва да бъде ≤ 10 s с време на нарастване ≤ 2,5 s за всички ограничени компоненти (CO, NOx, HC) и за всички използвани обхвати.
 1.11.2. Калибрирането на анализатор с индикаторен газ за измерване на потока отработили газове
 В случай на използване на индикаторен газ, анализаторът, служещ за измерване на концентрациите на този газ, трябва да бъде калибриран с помощта на стандартен газ.
 Кривата на калибриране се построява от най-малко 10 точки на калибриране (без нулата), разположени по такъв начин, че половината от тях да се намира в интервала между 4 % и 20 % от пълния обхват на анализатора и останалата част в интервала между 20 % и 100 % от пълния обхват. Кривата на калибриране се изчислява по метода на най-малките квадрати.
 Кривата на калибриране не трябва да се отклонява от номиналната стойност на всяка точка на калибриране с повече от 1 % от пълния обхват в диапазона от 20 % до 100 % от пълния обхват. Тя не трябва също да се отклонява от номиналната стойност с повече от 2 % от номиналната стойност в диапазона от 4 % до 20 % от пълния обхват.
 Анализаторътсе нулира и калибрира за край на обхвата преди изпитването, като се използват нулев газ и газ за калибриране на обхвата, чиято номинална стойност е над 80 % от обхвата.
 2. КАЛИБРИРАНЕ НА СИСТЕМАТА ЗА ИЗМЕРВАНЕ НА ПРАХОВИ ЧАСТИЦИ
 2.1. Въведение
 Всеки компонент трябва да бъде калибриран толкова често, колкото е необходимо, за да отговаря на изискванията за точност, наложени от настоящото правило. В настоящата точка се описва методът за калибриране, който трябва да се прилага спрямо компонентите,


text:
указани в приложение 4А, допълнение 1, точка 1.5, и в приложение 4.
 По искане на производителя и със съгласието на органа по одобряването, методите, описани в приложение 4Б, точки 8.1 и 8.2 могат да се използват вместо посочените в точка 2 на настоящото допълнение.
 2.2. Измерване на дебит
 Газомерите или дебитомерите се калибрират в съответствие с националните и/или международните стандарти.
 Максималната грешка на измерената стойност трябва да е в рамките на ± 2 % от показанието.
 При системите с разреждане на част от потока специално внимание трябва да бъде обърнато на точността на дебита на G
 SE, ако той не се измерва директно, а се определя с диференциално измерване на дебитите:
 В този случай точност от ± 2 % за GTOTW и G
 DILW не е достатъчна, за да се гарантира приемлива точност на GSE. Ако газовият дебит се определя с диференциално измерване на дебита, максималната грешка на разликата трябва да е такава, че точността на G
 SE да e в рамките на ± 5 %, когато коефициентът на разреждане е по-малък от 15. Тя може да бъде изчислена чрез вземане на средноквадратична стойност на грешките на всеки измервателен уред.
 2.3. Контрол на коефициента на разреждане
 При използване на системи за вземане на проби от частици без анализатор на отработилите газове EGA (приложение 4А, допълнение 4, точка 1.2.1.1) се проверява степента на разреждане при всяко монтиране на нов двигател, докато двигателят работи, използвайки концентрациите на CO2 или NOx в брутните и разредените отработили газове.
 Измереният коефициент на разреждане трябва да бъде ± 10 % от коефициента на разреждане, изчислен въз основа на измерването на концентрацията на CO2 или NOx.
 2.4. Проверка на условията за частично разреден поток
 При необходимост обхватът от скорости на отработилите газове и колебанията на налягането се проверяват и регулират съгласно изискванията на приложение 4А, допълнение 4, точка 1.2.1.1, EP.
 2.5. Периодичност на калибриране
 Апаратурата за измерване на дебита се калибрира не по-рядко от веднъж на всеки 3 месеца или всеки път, когато е извършена промяна в системата, която е в състояние да повлияе на калибрирането.
 2.6. Допълнителни изисквания по отношение на калибрирането за системите с разреждане на част от потока
 2.6.1. Периодично калибриране
 Ако пробата газ се определя от измерването на диференциалния поток, дебитомерът или контролно-измервателната апаратура се калибрират по една от следните процедури, така, че потокът на сондата G
 SE в тръбата да отговаря на изискванията за точност от приложение 4А, допълнение 1, точка 2.4:
 Дебитомерът за G
 DILW се свързва последователно към дебитомера за G
 TOTW, разликата между двата дебитомера се калибрира за най-малко 5 зададени точки със стойности на потока, равноотдалечени между най-ниската стойност на G
 DILW, използвана по време на изпитването, и стойността на G
 TOTW използвана по време на изпитването. Тръбата за разреждане може да се заобиколи.
 Калибрираното устройство за масовия дебит се свързва последователно към дебитомера заGTOTW и точността се проверява за стойността, използвана при изпитването. След това калибрираното устройство за измерване на масовия дебитсе свързва последователно към дебитомера, измерващ G
 DILW, и точността се проверява за най-малко 5 настройки,


text:
съответстващи на съотношения на разреждане от 3 до 50, по отношение на използваната по време на изпитването стойност на GTOTW.
 Тръбата за прехвърляне TT се отделя от изпускателната тръба, и към нея се свързва калибрирано устройство за измерване на потока с подходящ обхват за измерване на GSE. След това G
 TOTW се настройва на използваната по време на изпитването стойност и G
 DILW се настройва последователно на най-малко пет стойности, съответстващи на съотношения на разреждане q между 3 и 50. По избор, за калибрирането може да бъде осигурен специален път, чрез който тунелът се заобикаля, но дебитът на общия въздух и на въздуха за разреждане, преминаващи през съответните измервателни устройства, се поддържат както по време на самото изпитване.
 През тръбата за прехвърляне ТТ се пропуска индикаторен газ. Той може да бъде компонент на отработилите газове, като например CO2 или NOx. След разреждане в тръбата индикаторният газов компонент се измерва. Индикаторният газ се измерва при пет съотношения на разреждане между 3 и 50. Точността на потока на пробата се определя от коефициента на разреждане q:
 Взема се под внимание точността на газоанализаторите, за да се гарантира точността на G
 SE.
 2.6.2. Проверка на въглеродния поток
 Силно се препоръчва извършването на проверка на въглеродния поток с помощта на реални отработили газове, за да се открият проблемите на измерване и контрол, и за да се провери доброто функциониране на системата с разреждане на част от потока. Проверка на въглеродния поток се прави най-малкото всеки път, когато се монтира нов двигател, или нещо значително е променено в конфигурацията на изпитвателната камера.
 Двигателят трябва да работи при натоварване на максимален въртящ момент и честота на въртене или какъвто и да е друг устойчив режим, който произвежда 5 % или повече CO2. Системата за вземане на проби от част от потока работи с коефициент на разреждане от приблизително 15 към 1.
 2.6.3. Проверка преди изпитването
 Два часа преди изпитването се извършва следната проверка:
 Точността на дебитомерите се проверява по същия метод, който се използва за калибриране за най-малко две точки, включително стойности на G
 DILW, които отговарят на съотношения на разреждане между 5 и 15 за стойностите на G
 TOTW използвани по време на изпитването.
 Извършването на проверка преди изпитването не е необходимо, при условие, че стойностите, регистрирани при описаната по-горе процедура на калибриране, позволяват да се покаже, че калибрирането на дебитомерите е стабилно за по-продължителен период от време.
 2.6.4. Определяне на времето за преобразуване
 Параметрите на системата за оценка на времето за преобразуване са точно същите, както за измерването при провеждане на изпитване. Времето за преобразуване се определя по следния метод:
 Един независим еталонен дебитомер с измервателен обхват, подходящ за потока през сондата, се поставя последователно и близко свързан със сондата. Този дебитомер има време за преобразуване по-малко от 100 ms за размера на стъпката на промяна на дебита, използван при измерването на времето за реакция, с ограничение достатъчно ниско, за да не въздейства върху динамичното действие на системата за разреждане на част от потока и съответстващ на добрата инженерна практика.
 Дебитът на отработилите газове


text:
на входа на системата с разреждане на част от потока (или въздушният поток, ако е изчислен потокът на отработилите газове), се увеличава на степени от слаб дебит до около 90 % от обхвата на скалата. Пусковото устройство на степенчатото изменение трябва да бъде същото като използваното за започване на предварителния контрол по време на самото изпитване. Промяната на дебита на отработилите газове и реакцията на дебитомера се записват при честота на вземане на проби минимум 10 Hz.
 От тези данни се определя времето за преобразуване за системата за разреждане на част от потока, което е времето от началото на стъпаловидния импулс до 50 % от реакцията на дебитомера. По подобен начин се определят времената за преобразуване на G
 SEсигнала от системата за частично разреждане на потока и на G
 EXHW сигнала от дебитомера за отработили газове. Тези сигнали се използват по време на регресионните проверки, извършвани след всяко изпитване (приложение 4А, допълнение 1, точка 2.4).
 Изчислението се повтаря за най-малко 5 нарастващи и затихващи импулса и се определя средната стойност от резултатите. Времето за вътрешен преход (< 100 ms) на еталонния дебитомер се изважда от тази стойност. Така се получава „предварителната стойност“ на системата с разреждане на част от потока, която се прилага в съответствие с приложение 4А, допълнение 1, точка 2.4.
 3. КАЛИБРИРАНЕ НА СИСТЕМА ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ ПРИ ПОСТОЯНЕН ОБЕМ (CVS)
 3.1. Общи положения
 Системата с пробовземане при постоянен обам се калибрира с помощта на прецизен дебитомер и устройство, позволяващо промяна на работните условия.
 Дебитът, преминаващ през системата, се измерва за различни настройки на дебита и параметрите за управление и контрол на системата се измерват и отнасят към дебита.
 Могат да се използват различни видове дебитомери, напр. калибрирана тръба на Вентури, калибриран ламинарен дебитомер, калибриран турбинен дебитомер.
 По искане на производителя и със съгласието на органа по одобряването, методите, описани в приложение 4Б, точки 8.1 и 8.2, могат да се използват вместо посочените в точка 3 на настоящото допълнение.
 3.2. Калибриране на обемната помпа
 Всички параметри на помпата се измерват едновременно с параметрите на тръбата на Вентури за калибриране, която е последователно свързана към помпата. Изчисленият дебит (в m3/ на входа на помпата, при абсолютно налягане и температура) се чертае спрямо корелационна функция, която представлява стойността на определена комбинация от параметри на помпата. След това се съставя линейно уравнение, което свързва дебита на помпата и корелационната функция. Когато пробовземането при постоянен обем е със задвижване с множество честоти на въртене, калибрирането се извършва за всеки използван обхват.
 По време на калибрирането се поддържа постоянна температура.
 Пропуските във всички връзки и тръбопроводи между тръбата на Вентури за калибриране и помпата на системата за вземане на проби при постоянен обем се поддържат по-ниско от 0,3 % от най-ниската стойност на потока (най-високо ограничение и най-ниска честота на въртене на обемната помпа).
 3.2.1. Анализ на данните
 Дебитът на въздуха (Q
 s) при всяка ограничителна регулировка (най-малко 6 регулировки) се изчислява в стандартизирани единици m3/min от данните на дебитомера, като се използва методът, предписан от производителя. След това дебитът на въздуха