text:
0,3 kPa.
 д)
 Ако след ултразвуковия разходомер не е монтиран топлообменник, дебитът на разредените отработени газове, коригиран към стандартни условия, трябва да се поддържа на постоянно ниво по време на изпитването. Това може да се постигне чрез контрол на смукателното устройство, клапан за дебит или друг метод.
 3.4. Процедура на калибриране на система за вземане на проби с постоянен обем (CVS)
 3.4.1. Общи изисквания
 3.4.1.1.
 Общи изисквания Системата CVS се калибрира през посочените в таблица A5/4 интервали, като се използва точен дебитомер и ограничаващо устройство. Потокът през системата трябва да бъде измерен при различни отчетени стойности на налягането и параметрите за регулиране на системата да бъдат измерени и отнесени към потоците. Устройството за измерване на дебита (напр. калибрирана тръба на Вентури, ламинарен разходомер (LFE), калибриран турбинен измерител) трябва да бъде от динамичен тип, подходящ за големия дебит на потока, срещан при изпитване с използване на устройство за вземане на проби при постоянен обем. Устройството е с удостоверена точност.
 3.4.1.2.
 Следващите точки описват методите на калибриране на устройствата PDP, CFV, SSV и UFM чрез ламинарен разходомер, който дава изискваната точност, заедно със статистическа проверка на валидността на калибрирането.
 3.4.2. Калибриране на обемна помпа (PDP)
 3.4.2.1.
 Следната процедура за калибриране описва оборудването, конфигурацията на изпитването и различните параметри, които се измерват, за да се установи дебитът на потока на помпата на CVS. Всички свързани с помпата параметри се измерват едновременно с параметрите, отнасящи се до разходомера, който е свързан последователно с помпата. Изчисленият дебит на потока (изразен в m3/min на входа на помпата, при абсолютно налягане и температура) след това се представя спрямо корелационна функция, която включва съответните параметри на помпата. Тогава се определя линейното уравнение, което свързва потока на помпата и корелационната функция. В случай че CVS е с многоскоростно задвижване, трябва да се извърши калибриране за всеки използван обхват.
 3.4.2.2.
 Тази процедура за калибриране се основава на измерването на абсолютните стойности на параметрите на помпата и разходомера, отнасящи се до дебита на потока при всяка точка. Трябва да се спазят следните условия, за да се гарантира точността и целостта на калибровъчната крива:
 3.4.2.2.1.
 Наляганията на помпата трябва да се измерят при изпускателните отвори на помпата, а не при външния тръбопровод на входа и изхода на помпата. Датчиците на налягането, монтирани на горния и долния център на челния капак на задвижването на помпата, са изложени на действителното налягане от картера на помпата, поради което отразяват абсолютните разлики в налягането.
 3.4.2.2.2.
 По време на калибрирането се поддържа постоянна температура. Ламинарният разходомер е чувствителен към колебания на температурата при входа, което предизвиква разпръскване на измерените стойности. Постепенни промени в температурата от ± 1 °C са приемливи, при условие че настъпват в период от няколко минути.
 3.4.2.2.3.
 Всички връзки между разходомера и помпата на CVS трябва да са непропускливи.
 3.4.2.3.
 По време на изпитване на емисии на отработили газове измерените параметри на помпата трябва да се използват за изчисляване на дебита на потока от уравнението за калибриране.
 3.4.2.4.
 Фигура A5/6 от настоящото приложение показва пример за установка за калибриране. Допустими са варианти, при условие


text:
че са одобрени от отговорния орган като предлагащи сравнима точност. Ако се използва установката, показана на фигура A5/6, следните данни трябва да са в посочените граници на точност:
 барометрично налягане (коригирано), Pb
 ± 0,03 kPa
 Температура на околната среда, T
 ± 0,2 °C
 температура на въздуха при LFE, ETI
 ± 0,15 °C
 понижение на налягането преди LFE, EPI
 ± 0,01 kPa
 понижение на налягането в цялата матрица на LFE, EDP
 ± 0,0015 kPa
 температура на въздуха на входа на помпата на CVS, PTI
 ± 0,2 °C
 температура на въздуха на изхода на помпата CVS, PTO
 ± 0,2 °C
 пад на налягането на входа на помпата CVS, PPI
 ± 0,22 kPa
 напор на изхода на помпата CVS, PPO
 ± 0,22 kPa
 честота на въртене на помпата в периода на изпитването, n
 ± 1 min–1
 изминало време за период (най-малко 250 s), t
 ± 0,1 s
 Фигура A5/6 Конфигурация за калибриране на PDP
 3.4.2.5.
 След като системата е свързана, както е показано на фигура A5/6, променливият ограничител се установява в широко отворено положение и помпата на CVS работи в продължение на 20 минути преди започване на калибрирането.
 3.4.2.5.1.
 Отново се затваря частично ограничителният вентил със стъпка на увеличение от понижението на налягането (разреждането) на входа на помпата (около 1 kPa), което ще даде минимум шест точки с данни за цялото калибриране. Системата се оставя да се стабилизира за 3 минути и се повтаря измерването.
 3.4.2.5.2.
 Дебитът на въздушния поток Qs при всяка точка за изпитване се изчислява в стандартни m3/min от данните на разходомера, като се използва предписаният от производителя метод.
 3.4.2.5.3.
 Тогава дебитът на въздушния поток се преобразува в дебит на помпата V0, изразен в m3/оборот, при абсолютна температура и налягане на входа на помпата.
 където:
 V0
 е дебитът на помпата при Tp и Pp, m3/оборот;
 Qs
 е дебитът на въздушния поток при 101,325 kPa и 273,15 K (0 °C), m3/min;
 Tp
 е температурата на входа на помпата, изразена в келвини (K);
 Pp
 е абсолютното налягане на входа на помпата, kPa;
 n
 е честотата на въртене на помпата, min-1.
 3.4.2.5.4.
 За да се компенсира взаимодействието между изменението на налягането при помпата от нейната честота на въртене и протечките на помпата, се изчислява корелационната функция x0 между честотата на въртене на помпата n, разликата между налягането на входа на помпата и на изхода на помпата и абсолютното налягане на изхода на помпата по следната формула:
 където:
 x0
 е корелационната функция;
 е разликата в налягането от входа до изхода на помпата, kPa;
 Pe
 абсолютно налягане при изхода , kPa.
 Извършва се линейно напасване по метода на най-малките квадрати, за да се генерират уравненията за калибрирането, които имат следния вид:
 където B и M са наклоните, а A и D0 точките на пресичане на осите, описващи правите.
 3.4.2.6.
 Система CVS, която има много честоти на въртене, трябва да бъде калибрирана за всяка използвана честота на въртене. Калибровъчните криви, получени за обхватите, трябва да бъдат приблизително успоредни и стойностите на пресичане на осите D0 трябва да се увеличават с намаляването на обхвата на дебита на

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
помпата.
 3.4.2.7.
 Изчислените от уравнението стойности трябва да бъдат в рамките на 0,5 % от измерената стойност на V0. Стойностите на M са различни за всяка помпа. Калибрирането се провежда при първоначалния монтаж на помпата и след основно техническо обслужване.
 3.4.3. Калибриране на тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида (CFV)
 3.4.3.1.
 Калибрирането на CFV се основава на уравнението на потока за тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида:
 където:
 Qs
 е дебитът, m3/min;
 Kv
 е коефициентът на калибриране;
 P
 е абсолютното налягане, kPa;
 T
 е абсолютната температура, изразена в келвини (K).
 Газовият поток е функция на налягането и температурата при входа.
 Процедурата за калибриране, описана в точки 3.4.3.2 — 3.4.3.3.3.4 включително от настоящото приложение, установява стойността на коефициента на калибриране при измерени стойности на налягането, температурата и въздушния дебит.
 3.4.3.2.
 За калибриране на тръбата на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида се изискват измервания и следните данни трябва да са в посочените граници на прецизност:
 барометрично налягане (коригирано), Pb
 ± 0,03 kPa,
 температура на въздуха при LFE, дебитомер, ETI
 ± 0,15 °C
 понижение на налягането преди LFE, EPI
 ± 0,01 kPa,
 понижение на налягането в цялата матрица на LFE, EDP
 ± 0,0015 kPa,
 дебит на въздушния поток Qs
 ± 0,5 %,
 спад на входното налягане на CFV, PPI
 ± 0,02 kPa,
 температура на входа на тръбата на Вентури, Tv
 ± 0,2 °C
 3.4.3.3.
 Оборудването трябва да бъде разположено, както е показано на фигура A5/7, и проверено за пропускливост. Всякакви изтичания между устройството за измерване на дебита и тръбата на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида се отразяват сериозно върху точността на калибрирането и следователно трябва да бъдат предотвратени.
 Фигура A5/7 Конфигурация за калибриране на CFV
 3.4.3.3.1.
 Ограничителят на променлив дебит трябва да бъде регулиран в отворено положение, смукателното устройство пуснато и системата стабилизирана. Трябва да бъдат регистрирани данните от всички уреди.
 3.4.3.3.2.
 Ограничителят на дебита трябва да бъде изменян и трябва да се отчетат най-малко осем показания по целия обхват на тръбата на Вентури с критична скорост на флуида.
 3.4.3.3.3.
 Регистрираните по време на калибрирането данни се използват в следното изчисление:
 3.4.3.3.3.1.
 Дебитът на въздушния поток Qs във всяка точка на изпитване се изчислява от данните на разходомера, като се използва предписаният от производителя метод.
 Изчисляват се стойности на коефициента на калибриране за всяка точка на изпитване:
 където:
 Qs
 е дебитът, m3/min при 273,15 K (0 °C) и 101,325 kPa;
 Tv
 е температурата на входа на тръбата на Вентури, изразена в келвини (K);
 Pv
 е абсолютното налягане на входа на тръбата на Вентури, kPa.
 3.4.3.3.3.2.
 Kv се изразява графично като функция на налягането на входа на тръбата на Вентури Pv. За поток със звукова скорост Kv ще има относително постоянна стойност. С намаляване на налягането (увеличаване на подналягането) тръбата на Вентури се отваря и Kv намалява. Тези стойности на Kv не трябва да се използват за последващи изчисления.
 3.4.3.3.3.3.
 Изчислява се средноаритметична стойност на Kv и стандартното отклонение за минимум осем точки в критичната област.
 3.4.3.3.3.4.
 Ако стандартното отклонение е по-голямо от 0,3


text:
% от средноаритметичната стойност на Kv, се предприема коригиращо действие.
 3.4.4. Калибриране на дозвукова тръба на Вентури (SSV)
 3.4.4.1.
 Калибровката на SSV се базира на уравнението за потока на инфразвукова тръба на Вентури. Газовият поток е функция от входното налягане и температура и пада на налягането между входа и отвора на дозвукова тръба на Вентури.
 3.4.4.2.
 Анализ на данните
 3.4.4.2.1.
 Дебитът на въздушния поток QSSV при всяка ограничителна регулировка (най-малко 16 регулировки) се изчислява в стандартни m3/s от данните на разходомера, като се използва предписания от производителя метод. Коефициентът на разреждане Cd се изчислява въз основа на данните за калибриране на всяка регулировка по следната формула:
 където:
 QSSV
 е дебитът на въздушния поток при стандартни условия (101,325 kPa, 273,15 K (0 °C)), изразен в m3/s;
 T
 е температурата на входа на тръбата на Вентури, изразена в келвини (K);
 dV
 е диаметърът на отвора на тръбата SSV, изразен в m;
 rp
 е отношението на налягането при отвора на SSV към входящото абсолютно статично налягане,;
 rD
 е отношението на диаметъра на отвора на SSV dV към вътрешния диаметър на входящата тръба D;
 Cd
 е коефициентът на изтичане на SSV;
 pp
 е абсолютното налягане на входа на тръбата на Вентури, kPa.
 За да се определи диапазонът на инфразвуковия поток Cd се начертава като функция от числото на Рейнолдс Re в SSV отвора. което се изчислява по следната формула:
 където:
 A1
 е 25,55152 в единици по SI,;
 QSSV
 е дебитът на въздушния поток при стандартни условия (101,325 kPa, 273,15 K (0 °C)), изразен в m3/s;
 dV
 е диаметърът на отвора на тръбата SSV, изразен в m;
 μ
 е абсолютният или динамичен вискозитет на газа, изразен в kg/ms;
 b
 e (емпирична константа), изразена в kg/ms K0,5;
 S
 е 110,4 (емпирична константа), изразена в келвини (K).
 3.4.4.2.2.
 Тъй като QSSV влиза в Re формулата, изчисленията трябва да започнат с начално предположение за QSSV или Cd на калибровката на тръбата на Вентури, и да се повтарят докато QSSV съвпадне. Методът на последователните приближения трябва да е с грешка до 0,1 %.
 3.4.4.2.3.
 За най-малко шестнадесет точки в областта на дозвуковия поток изчислените стойности на Cd от резултантната калибровъчна крива, която съответства на уравнението, трябва да бъдат в рамките на ± 0,5 % от измерения Cd за всяка калибровъчна точка.
 3.4.5. Калибриране на ултразвуков разходомер (UFM)
 3.4.5.1.
 UFM се калибрира спрямо подходящ еталонен разходомер.
 3.4.5.2.
 UFM трябва да се калибрира в конфигурацията на системата за вземане на проби при постоянен обем, която ще бъде използвана в изпитвателната клетка (тръби за разредени отработили газове, смукателно устройство), и се проверява за течове. Вж. фигура A5/8.
 3.4.5.3.
 Ако системата UFM не включва топлообменник, трябва да се монтира нагревател за подготовка на калибровъчния поток.
 3.4.5.4.
 За всяка настройка на дебита на системата за вземане на проби при постоянен обем, която ще бъде използвана, калибрирането се извършва при температури от стайна до максималната, която ще бъде достигната по време на изпитването на превозното средство.
 3.4.5.5.
 За калибриране на електронните части (датчици за температура (T) и налягане (P)) на ултразвуковия разходомер трябва да се


text:
използва препоръчаната от производителя процедура.
 3.4.5.6.
 Извършат се измервания за калибриране на дебита на ултразвуковия разходомер и следните данни (в случай че се използва ламинарен разходомер) да са в посочените граници на точност:
 барометрично налягане (коригирано), Pb
 ± 0,03 kPa,
 температура на въздуха при LFE, дебитомер, ETI
 ± 0,15 °C
 понижение на налягането преди LFE, EPI
 ± 0,01 kPa,
 спад на налягането в цялата матрица на LFE (EDP)
 ± 0,0015 kPa,
 Дебит, Qs
 ± 0,5 %,
 спад на входното налягане на UFM, Pact
 ± 0,02 kPa,
 температура на входа на UFM, Tact
 ± 0,2 °C
 3.4.5.7.
 Процедура
 3.4.5.7.1.
 Оборудването трябва да бъде разположено, както е показано на фигура A5/8, и проверено за пропускливост. Всякакви изтичания между устройството за измерване на дебита и UFM се отразяват сериозно върху точността на калибрирането.
 Фигура A5/8 Конфигурация за калибриране на UFM
 3.4.5.7.2.
 Смукателното устройство трябва да бъде пуснато. Скоростта му и/или положението на клапана за дебит трябва да се регулира, за да се осигури необходимият дебит за потвърждаване, и системата да се стабилизира. Трябва да бъдат регистрирани данните от всички уреди.
 3.4.5.7.3.
 За системи UFM без топлообменник се задейства нагревателят, за да се повиши температурата на въздуха за калибриране, системата се оставя да се стабилизира и се записват данните от всички уреди. Температурата се увеличава на логични стъпки до максималната, която се очаква да достигнат разредените отработили газове по време на изпитването за емисии.
 3.4.5.7.4.
 След това нагревателят се изключва и смукателното устройство и/или клапанът за дебит се регулира на следващата настройка за дебит, която ще бъде използвана за изпитването за емисии на превозното средство, след което стъпките на процедурата за калибриране се повтарят.
 3.4.5.8.
 Регистрираните по време на калибрирането данни се използват в следните изчисления: Дебитът на въздушния поток Qs във всяка точка на изпитване се изчислява от данните на разходомера, като се използва предписаният от производителя метод.
 където:
 Qs
 е дебитът на въздушния поток при стандартни условия (101,325 kPa, 273,15 K (0 °C)), изразен в m3/s;
 Q
 reference
 е дебитът на въздушния поток на разходомера за калибриране при стандартни условия (101,325 kPa, 273,15 K (0 °C)), изразен в m3/s;
 Kv
 е коефициентът на калибриране.
 За системи UFM без топлообменник Kv се изразява графично като функция на Tact.
 Максималното отклонение в Kv не трябва да надвишава 0,3 % от средноаритметичната стойност на Kv от всички измервания, извършени при различни температури.
 3.5. Процедура за проверка на системата
 3.5.1. Общи изисквания
 3.5.1.1.
 Трябва да се определи общата точност на системата CVS за вземане на проби и на аналитичната система чрез въвеждане на известна маса отработил газ в системата, докато тя работи при нормални условия на изпитване, след което се анализира и изчислява масата на отработилия газ съгласно уравненията в приложение Б7. Известно е, че методът CFO и гравиметричният метод, описани съответно в точка 3.5.1.1.1 и точка 3.5.1.1.2 от настоящото приложение, дават достатъчна точност.
 Максималното допустимо отклонение между количеството въведен газ и измереното количество газ е ± 2 %.
 3.5.1.1.1.
 Метод за измерване чрез бленда за критичен поток (CFO)
 При този метод се измерва постоянен поток


text:
от чист газ (CO, CO2 или C3H8), като се използва устройство с бленда за критичен поток.
 Известно количество чист въглероден оксид, въглероден диоксид или пропан се подава в системата CVS през калибрираната бленда за критичен поток. Ако входното налягане е достатъчно високо, дебитът на потока q, който се регулира посредством блендата за критичен поток, не зависи от изходящо налягане на блендата (критичен поток). Системата CVS работи като при нормално изпитване на емисии на отработили газове и трябва да се предвиди достатъчно време за последващ анализ. Събраният газ в торбичката за проби се анализира с обичайното оборудване (вж. точка 4.1 от настоящото приложение) и резултатите се сравняват с концентрацията на газови проби, която е известна предварително. Ако се получат отклонения по-големи от ± 2 %, причината за неправилното функциониране се определя и отстранява.
 3.5.1.1.2.
 Гравиметричен метод
 При този метод се претегля дадено количество чист газ (CO, CO2, или C3H8).
 Масата на малък цилиндър, напълнен с чист въглероден окис, въглероден двуокис или пропан, се определя с прецизност до ± 0,01 g. Системата CVS работи при нормални условия на изпитване на емисии на отработили газове, докато в нея се подава чист газ в продължение на необходимото време за извършване на последващ анализ. Определя се включеното количество чист газ посредством диференциално претегляне. След това се анализира събраният газ в торбичката посредством оборудването, което нормално се използва при анализ на отработили газове, както е описано в точка 4.1 от настоящото приложение). По-нататък резултатите се сравняват с предварително изчислените стойности на концентрация. Ако се получат отклонения по-големи от ± 2 %, причината за неправилното функциониране се определя и отстранява.
 4. ОБОРУДВАНЕ ЗА ИЗМЕРВАНЕ НА ЕМИСИИТЕ
 4.1. Оборудване за измерване на газообразните емисии
 4.1.1. Общо представяне на системата
 4.1.1.1.
 Трябва да се събере за анализ проба с постоянно съотношение между разредените отработили газове и разреждащия въздух.
 4.1.1.2.
 Масата на газообразните емисии се определя въз основа на концентрациите на пробата с постоянно отношение и общия обем, измерени по време на изпитването. Концентрациите на пробата се коригират, за да се вземе под внимание съдържанието на съответните отработили газове във въздуха за разреждане.
 4.1.2. Изисквания за системата за вземане на проби
 4.1.2.1.
 Пробата на разредени отработили газове се взема преди смукателното устройство.
 С изключение на точки 4.1.3.1 (система за вземане на проби от въглеводороди), точка 4.2 (оборудване за измерване на масата на праховите частици) и точка 4.3 (оборудване за измерване на емисии като брой частици) от настоящото приложение, пробата от разредени отработили газове може да се вземе след подготвящите устройства (ако има такива).
 4.1.2.2.
 Дебитът на вземаната проба трябва да е такъв, че да осигурява достатъчно количество въздух за разреждане и разредени отработили газове в торбичките на CVS, за да се измери концентрацията, и не трябва да превишава 0,3 % от дебита на разредените отработили газове, освен ако обемът на торбичката за разредени отработили газове не се добави към интегрирания обем на CVS.
 4.1.2.3.
 Взема се проба от въздуха за разреждане в близост до входа за въздуха за разреждане (след филтъра, ако е монтиран такъв).
 4.1.2.4.
 Пробата от въздуха за


text:
разреждане не трябва да е замърсена с отработили газове от мястото на смесване.
 4.1.2.5.
 Дебитът на вземаната проба от разреждащия въздух трябва да бъде сравним с този, използван за разредените отработили газове.
 4.1.2.6.
 Материалите, използвани при операциите по вземане на проба, трябва да бъдат такива, че да не променят концентрацията на отработилите газове в емисиите.
 4.1.2.7.
 Могат да се използват филтри, за да се извлекат твърдите частици от пробата.
 4.1.2.8.
 Всички клапани, използвани за направляване на отработилите газове, трябва да са бързодействащи и да могат бързо да се регулират.
 4.1.2.9.
 Могат да се използват бързосвързващи газонепропускливи връзки между трипътните клапани и торбичките за вземане на проби, като връзките се херметизират сами автоматично откъм страната на торбичката. Могат да се използват други системи за отвеждане на пробите до анализатора (напр. трипътни спирателни клапани).
 4.1.2.10.
 Съхранение на пробите
 4.1.2.10.1.
 Газовите проби се събират в торбички за проби с достатъчен капацитет, така че да не се намалява дебитът на вземаните проби.
 4.1.2.10.2.
 Материалът на торбичките трябва да бъде такъв, че да не влияе нито на самите измервания, нито на химическия състав на газовите проби с повече от ± 2 % след 30 минути (напр. ламинирани полиетиленови/полиамидни покрития или флуорсъдържащи поливъглеводороди).
 4.1.3. Системи за вземане на проби
 4.1.3.1.
 Система за вземане на проби от въглеводороди (пламъчнойонизационен детектор с подгряване, HFID)
 4.1.3.1.1.
 Системата за вземане на проби от въглеводород трябва да се състои от подгрявана сонда за проби, тръбопровод, филтър и помпа. Пробата се взема преди топлообменника (ако е монтиран такъв). Сондата за вземане на проби трябва да бъде монтирана така, че да е на същото разстояние от входа за отработили газове, на каквото е сондата за вземане на проби от прахови частици, така че да се избегне взаимното влияние при вземането на проби. Тя трябва да има минимален вътрешен диаметър 4 mm.
 4.1.3.1.2.
 Всички нагрети части трябва да бъдат поддържани от нагревателната система при температура 190 °C ± 10 °C.
 4.1.3.1.3.
 Средноаритметичната концентрация на измерените въглеводороди се определя чрез интегриране на посекундните данни, разделени на продължителността на фазата или изпитването.
 4.1.3.1.4.
 Подгряваната тръба за вземане на проби трябва да има подгряван филтър FH с ефективност от 99 % за частици с размер ≥ 0,3 μm, използван за извличане на твърдите частици от използвания за анализа непрекъснат газов поток.
 4.1.3.1.5.
 Времето за реагиране на системата за вземане на проби (от сондата до входа на анализатора) не трябва да надвишава 4 секунди.
 4.1.3.1.6.
 Пламъчнойонизационният детектор с подгряване трябва да се използва с постоянен масов дебит (топлообменник), за да се осигури представителна проба, освен ако не се извършва компенсиране на промяната на дебита през CVS.
 4.1.4. Анализатори
 4.1.4.1.
 Общи изисквания за анализ на газове
 4.1.4.1.1.
 Анализаторите трябва да имат обхват на измерване, съвместим с изискваната точност за измерване на концентрациите на съединенията в пробата от отработилите газове.
 4.1.4.1.2.
 Ако не е посочено друго, грешките при измерване не трябва да са по-големи от ± 2 % (технологична грешка на анализатора) като не се взема предвид еталонната стойност на калибриращите газове.
 4.1.4.1.3.
 Пробата от околния въздух се измерва със


text:
същия анализатор и същия обхват.
 4.1.4.1.4.
 Не трябва да се използва изсушително устройство преди анализаторите, освен ако не се докаже, че то не оказва въздействие върху съдържанието на съединението в газовия поток.
 4.1.4.2.
 Анализ на въглероден оксид (СО) и въглероден диоксид (CO2)
 Анализаторите трябва да бъдат от недисперсен тип с поглъщане в инфрачервения спектър (NDIR).
 4.1.4.3.
 Анализ на въглеводороди (HC) за всички горива, различни от дизелово гориво
 „Анализаторът е от тип с пламъчнойонизационен детектор (FID), калибриран с газ пропан, изразен в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 4.1.4.4.
 Анализ на въглеводороди (HC) за дизелово гориво и по избор за други горива
 Анализаторът е от тип с пламъчно-йонизационен детектор с клапани, тръбопроводи и др., подгряван до 190 °C ±10 °C. Той е калибриран с газ пропан, изразен в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 4.1.4.5.
 Анализ на метан (CH4)
 Анализаторът е газов хроматограф, комбиниран с пламъчнойонизационен детектор (FID), или пламъчнойонизационен детектор със сепаратор за неметанови фракции (NMC-FID), калибриран с газ метан или пропан, изразен в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 4.1.4.6.
 Анализ на азотни оксиди (NOx)
 Анализаторът трябва да бъде или от хемилуминесцентен тип (CLA), или от недисперсен тип с резонансно поглъщане в ултравиолетовия спектър (NDUVR).
 4.1.4.11.
 Анализ на водород (H2) (ако е приложимо)
 Анализаторътът трябва да бъде масспектрометър от тип със секторно поле, калибриран с водород.
 4.1.4.12.
 Анализ на вода (H2O) (ако е приложимо)
 Анализаторът трябва да бъде недисперсен инфрачервен анализатор (NDIR) от абсорбционен тип. NDIR се калибрира с водна пара или с пропилен (C3H6). Ако калибрирането на NDIR се извършва с водна пара, трябва се гарантира, че през това време в тръбите и връзките не протича кондензационен процес. Ако NDIR се калибрира с пропилен, производителят на анализатора предоставя информация за преобразуването на концентрацията на пропилена в съответната концентрация на водна пара. Стойностите на концентрацията се проверяват периодично от производителя на анализатора, най-малко веднъж годишно.
 4.1.5. Описания на препоръчваната система
 4.1.5.1.
 Фигура A5/9 представя схематично системата за вземане на проби от газообразни емисии.
 Фигура A5/9 Схема на системата за разреждане на целия поток отработили газове
 4.1.5.2.
 По-долу са посочени примери за компонентите на системата.
 4.1.5.2.1.
 Две сонди за вземане на проби за непрекъснато вземане на проби от разреждащия въздух и от сместа разредени отработили газове/въздух.
 4.1.5.2.2.
 Филтър за извличане на твърди частици от потока газ, събиран за анализ.
 4.1.5.2.3.
 Помпи и регулатор на дебита за осигуряване на постоянен еднороден поток от проби от разредените отработили газове и разреждащия въздух, взети по време на изпитването от сондите за вземане на проби, а потокът от газови проби трябва да бъде такъв, че в края на всяко изпитване количеството на пробите да е достатъчно за анализ.
 4.1.5.2.4.
 Бързодействащи клапани за насочване на постоянния поток от газови проби към торбичките за проби или към изпускателния отвор.
 4.1.5.2.5.
 Газонепропускливи, бързо свързващи се елементи между бързодействащите клапани и торбичките за проби. Връзката трябва да се затваря автоматично от страната на торбичката за проби. Вместо това могат да се използват други начини за отвеждане на пробите до анализатора (напр. трипътни спирателни клапани).
 4.1.5.2.6.
 Торбички за събиране на проби от


text:
разредените отработили газове и от разреждащия въздух по време на изпитването.
 4.1.5.2.7.
 Тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида за вземане на пропорционални проби от разредените отработили газове (само CFV-CVS).
 4.1.5.3.
 Допълнителни компоненти, необходими за вземане на проби от въглеводороди посредством пламъчнойонизационен детектор с подгряване (HFID), както е показано на фигура A5/10.
 4.1.5.3.1.
 Подгрявана сонда за вземане на проби в тунела за разреждане, разположена в една и съща вертикална равнина като сондите за вземане на проби от прахови частици, ако е приложимо.
 4.1.5.3.2.
 Подгряван филтър, разположен след пробоотборната точка и преди HFID.
 4.1.5.3.3.
 Подгрявани селекторни клапани между подавания нулев/калибриращ газ и HFID.
 4.1.5.3.4.
 Средства за интегриране и регистриране на моментните концентрации на въглеводороди.
 4.1.5.3.5.
 Подгрявани тръбопроводи за вземане на проби и подгрявани компоненти от подгряваната сонда до HFID.
 Фигура A5/10 Компоненти, необходими за вземане на проби от въглеводороди посредством HFID
 4.2. Оборудване за измерване на масата на праховите частици
 4.2.1. Спецификация
 4.2.1.1. Общо представяне на системата
 4.2.1.1.1.
 Устройството за вземане на проби от прахови частици се състои от сонда за вземане на проби (PSP), поставена в тунела за разреждане, тръба за пренос на праховите частици (PTT), филтродържател/и (FH), помпа/и, регулатори на дебита и разходомери. Вж. фигури A5/11, A5/12 и A5/13.
 4.2.1.1.2.
 Може да се използва предкласификатор за размера на частиците (PCF), (напр. вихров или с преграда), като се препоръчва да се поставя преди филтродържателя.
 Фигура A5/11 Алтернативна конфигурация на сондата за вземане на проби от прахови частици
 4.2.1.2. Общи изисквания
 4.2.1.2.1.
 Сондата за вземане на проби от газовия поток, използван за вземане на проба от праховите частици, се разполага в тунела за разреждане преди топлообменника (ако има такъв) така, че да се позволи улавянето на представителна проба от газовия поток от хомогенна смес въздух/отработили газове.
 4.2.1.2.2.
 Дебитът на пробата от прахови частици трябва да бъде пропорционален на общия поток разредени отработили газове в тунела за разреждане в границите на ± 5 % от дебита на пробата от прахови частици. Пропорционалността се проверява по време на въвеждането в експлоатация на системата и когато се изисква от отговорния орган.
 4.2.1.2.3.
 Пробата от разредени отработили газове се поддържа при температура над 20 °C и под 52 °C в границите на 20 cm преди или след повърхността на филтъра за прахови частици. За тази цел е разрешено нагряване или изолиране на компонентите на системата за вземане на проби от прахови частици.
 В случай че по време на изпитване без периодично регенериране бъде надвишена границата от 52 °C, дебитът на системата за вземане на проби при постоянен обем (CVS) се увеличава или се прилага двойно разреждане (ако приемем, че дебитът на CVS вече е достатъчен, за да не възникне кондензация в CVS, торбичките за проби или аналитичната система).
 4.2.1.2.4.
 Пробата от прахови частици се събира върху единичен филтър, поставен на държател в потока на разредени отработили газове, от които се взема проба.
 4.2.1.2.5.
 Всички части на системата за разреждане и на системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до филтродържателя — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове,


text:
трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлагането или промяната на праховите частици. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводящи материали, които не реагират с компонентите на отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатични явления.
 4.2.1.2.6.
 Ако не е възможно да се компенсират отклоненията в дебита, трябва да се предвиди топлообменник и устройство за контрол на температурата, както е посочено в точка 3.3.5.1 или точка 3.3.6.4.2 от настоящото приложение, така че да се осигури постоянен дебит в системата и съответно пропорционален дебит на вземане на проби.
 4.2.1.2.7.
 Необходимата температура за измерване масата на праховите частици се определя с точност от ± 1 °C и време на реагиране () до 15 секунди.
 4.2.1.2.8.
 Дебитът на пробата от тунела за разреждане се измерва с точност ± 2,5 % от показанието или ± 1,5 % от пълната скала в зависимост това, коя стойност е по-малка.
 Посочената по-горе точност на измерване за дебита на пробата от тунела на CVS е приложима също и при двойно разреждане. Следователно измерването и контролът на дебита на въздуха за вторично разреждане и разредените отработили газове, които преминават през филтъра, трябва да е с по-висока точност.
 4.2.1.2.9.
 Всички канали за данни, необходими за измерването на масата на праховите частици, се регистрират с честота от най-малко 1 Hz. Те обикновено включват:
 а)
 температура на разредените отработили газове при филтъра за прахови частици;
 б)
 дебит на вземаната проба;
 в)
 дебит на въздуха за вторично разреждане (ако се използва такова);
 г)
 температура на въздуха за вторично разреждане (ако се използва такова).
 4.2.1.2.10.
 При системи за двойно разреждане точността на измерване на подаваните от тунела за разреждане разредени отработили газове Vep, както е определено в уравнението в точка 3.3.2 от приложение Б7, не се определя директно, а чрез диференциално измерване на дебита.
 Точността на разходомерите, използвани за измерването и контрола на двойно разредените отработили газове, преминаващи през филтрите за прахови частици, както и за измерването/контрола на въздуха за вторично разреждане, трябва да бъде достатъчна, така че диференциалният обем Vep да отговаря на изискванията за точност и пропорционално вземане на проби при единичното разреждане.
 Изискването за недопускане на кондензация на отработилите газове в тунела за разреждане на системата за вземане на проби при постоянен обем, системата за измерване на дебита на разредените отработили газове, торбичките за проби на CVS или системите за анализ е приложимо също при използване на системи за двойно разреждане.
 4.2.1.2.11.
 Всеки разходомер, използван в система за вземане на проби от прахови частици с двойно разреждане, трябва да се подложи на проверка за линейност според изискванията на производителя на уреда.
 Фигура A5/12 Система за вземане на проби от прахови частици
 Фигура A5/13 Система за вземане на проби от прахови частици с двойно разреждане
 4.2.1.3. Специфични изисквания
 4.2.1.3.1. Сонда за вземане на проби
 4.2.1.3.1.1.
 Сондата за вземане на проби трябва да бъде с показатели на класификацията по размер на частиците, както е описано в точка 4.2.1.3.1.4. от настоящото приложение. Препоръчва се постигането на тези показатели посредством използването на сонда с незаоблен, отворен


text:
край, като отворът ѝ е ориентиран директно по посока на потока, заедно с предкласификатор (циклон, преграда и др.). Като алтернатива, може да бъде използвана подходяща сонда за вземане на проби като показаната на фигура A5/11, при условие че с нея се постигат показателите за предкласификация, описани в точка 4.2.1.3.1.4. от настоящото приложение.
 4.2.1.3.1.2.
 Сондата за вземане на проби трябва да се монтира близо до осевата линия на тунела на разстояние от 10 пъти диаметъра на тунела след входната точка на отработилите газове в тунела, като вътрешният ѝ диаметър трябва да е най-малко 8 mm.
 Ако от една сонда за вземане на проби едновременно се взема повече от една проба, потокът, изтеглен от посочената сонда, се разделя на еднакви подпотоци с цел да се избегнат аномалии при пробовземането.
 Ако се използват няколко сонди, всяка сонда трябва да бъде с незаоблен, отворен край, като отворът ѝ е ориентиран директно по посока на потока. Сондите се разполагат на еднакво разстояние около средната надлъжна ос на тунела за разреждане, като разстоянието между тях е най-малко 5 cm.
 4.2.1.3.1.3.
 Разстоянието от върха на сондата за вземане на проби до стойката на филтъра трябва да бъде равно на най-малко пет пъти диаметъра на сондата, но не трябва да надвишава 2 000 mm.
 4.2.1.3.1.4.
 Предкласификаторът (например циклон, преграда и др.) трябва да бъде разположен преди филтродържателя. Диаметърът на частиците, съответстващ на границата на 50-процентно разделяне на предкласификатора, трябва да бъде между 2,5 μm и 10 μm при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на тегловните емисии на частици. Предкласификаторът трябва да дава възможност най-малко 99 % от масовата концентрация на частици с размер 1 μm, които влизат в предкласификатора, да преминат през изхода му при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на тегловните емисии на частици.
 4.2.1.3.2.
 Тръба за пренос на прахови частици (PTT)
 Всички извивки в РТТ трябва да бъдат гладки и да имат възможно най-голям радиус.
 4.2.1.3.3.
 Вторично разреждане
 4.2.1.3.3.1.
 Друга възможност е пробата, взета от системата за вземане на проби при постоянен обем с цел измерване на масата на праховите частици, да се разреди на втори етап при спазване на следните изисквания:
 4.2.1.3.3.1.1.
 Въздухът за вторично разреждане трябва да бъде филтриран през среда, която може да намали праховите частици с размер, съответстващ на най-голямо проникване в материала на филтъра, с ≥ 99,95 %, или през филтър HEPA, който е най-малко клас H13 по EN 1822:2009. Преди да бъде пропуснат през филтър HEPA, въздухът за разреждане може да бъде пречистен през активен въглен. Препоръчва се поставянето на допълнителен филтър за едри прахови частици пред филтър HEPA и след газопромивателя с активен въглен, ако се използва такъв.
 4.2.1.3.3.1.2.
 Въздухът за вторично разреждане се впръсква в PTT възможно най-близо до изхода на разредените отработили газове от тунела за разреждане.
 4.2.1.3.3.1.3.
 Времето за пребиваване от точката на вдухване на въздуха за вторично разреждане до повърхността на филтъра трябва да бъде най-малко 0,25 секунди, но не повече от 5 секунди.
 4.2.1.3.3.1.4.
 Ако двойно разредената проба се връща обратно в


text:
системата за вземане на проби при постоянен обем, точката, в която се случва това, трябва да бъде избрана така, че да не пречи на вземането на други проби от тази система.
 4.2.1.3.4.
 Помпа за вземане на проби и дебитомер
 4.2.1.3.4.1.
 Устройството за измерване на дебита на газовете за анализ трябва да се състои от помпи, регулатори на дебита на газовете и устройства за измерване на дебита.
 4.2.1.3.4.2.
 Температурата на газовия поток при разходомера не може да варира с повече от ± 3 °C освен:
 а)
 когато разходомерът за вземане на проби разполага със система за следене в реално време и за контрол на дебита, работеща при честота от най-малко 1 Hz;
 б)
 по време на изпитвания за регенериране на превозни средства, оборудвани с устройства за последваща обработка с периодично регенериране.
 Ако обемът на потока се промени недопустимо в резултат на прекаленото натоварване на филтъра, изпитването се прекратява. Когато изпитването се повтори, се намалява дебитът на потока.
 4.2.1.3.5.
 Филтър и филтродържател
 4.2.1.3.5.1.
 След филтъра по посока на потока се разполага клапан. Той трябва да се отваря и затваря в рамките на 1 секунда от началото и края на изпитването.
 4.2.1.3.5.2.
 За съответното изпитване скоростта на газовете при повърхността на филтъра се регулира в началото на изпитването до първоначална стойност в диапазона от 20 cm/s до 105 cm/s, така че да не се надвиши стойността от 105 cm/s, когато системата за разреждане действа с дебит на пробите, пропорционален на дебита на системата за вземане на проби при постоянен обем.
 4.2.1.3.5.3.
 Използват се филтри от стъклени влакна с флуоровъглеродно покритие или мембранни филтри на флуоровъглеродна основа.
 Всички типове филтри трябва да притежават степен на задържане на 0,3 μm DOP (диоктилфталати) или PAO (полиалфаолефин) CS 68649-12-7 или CS 68037-01-4, не по-ниска от 99 % при скорост на газа при повърхността на филтъра 5,33 cm/s, измерена съгласно един от следните стандарти:
 а)
 U.S.A. Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 102.8: DOP-Smoke Penetration of Aerosol-Filter Element;
 б)
 U.S.A. Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 502.1.1: DOP-Smoke Penetration of Gas-Mask Canisters;
 в)
 Institute of Environmental Sciences and Technology, IEST-RP-CC021: Testing HEPA and ULPA Filter Media.
 4.2.1.3.5.4.
 Филтъродържателят трябва да е проектиран, така че да осигурява равномерно разпределение на потока през филтъра напречно на площта, която задържа частиците. Филтърът трябва да е кръгъл и площта, която задържа частиците, трябва да е най-малко 1 075 mm2.
 4.2.2. Спецификации на камерата (или помещението) за претегляне и аналитичната везна
 4.2.2.1. Условия на камерата (или помещението) за претегляне
 а)
 Температурата в камерата (или помещението) за претегляне, в която (или в което) се подготвят и претеглят филтрите за вземане на проби от прахови частици, трябва да се поддържа в рамките на 22 °C ± 2 °C (22 °C ± 1 °C, ако е възможно) през цялата продължителност на операциите по подготовка и претегляне;
 б)
 Влажността се поддържа при температура на росата 10,5 °C и относителна влажност от 45 % ± 8 %;
 в)
 Разрешават се ограничени отклонения от спецификациите за температура и влажност на камерата (или помещението) за претегляне,


text:
при условие че общата им продължителност не надвишава 30 минути в който и да било период на подготовка на филтъра;
 г)
 Нивата на замърсителите в средата, където се намира камерата (или помещението) за претегляне, които е възможно да се отложат върху филтрите за вземане на проби от прахови частици по време на тяхното стабилизиране, трябва да бъдат сведени до минимум;
 д)
 Не се допускат отклонения от определените условия по време на самото претегляне.
 4.2.2.2. Линейна характеристика на аналитичната везна
 Аналитичната везна, използвана за определяне на теглото на филтъра, отговаря на критериите за проверка за линейност, посочени в таблица A5/1, чрез прилагане на линейна регресия. Това предполага прецизност от поне ± 2 μg и разделителна способност, не по-малка от 1 μg (1 цифра = 1 μg). Изпитват се най-малко 4 еталонни тежести, разположени на равни разстояния. Нулевата стойност трябва да бъде в рамките на ± 1 μg.
 Таблица A5/1
 Критерии за проверка на аналитичната везна
 Система за измерване
 Точка на пресичане а0
 Наклон a1
 Стандартна грешка на оценка (SEE)
 Коефициент на определяне r2
 Везна за прахови частици
 ≤ 1 μg
 0,99 — 1,01
 ≤ 1 % макс.
 ≥ 0,998
 4.2.2.3. Елиминиране на влиянието на статичното електричество
 Трябва да се неутрализира влиянието на статичното електричество. Това може да се постигне посредством заземяване на везната чрез поставянето ѝ върху антистатична подложка и неутрализирането на заряда на филтрите за прахови частици преди претеглянето, като се използва полониев неутрализатор или устройство с подобно действие. Друг начин за премахването на електростатичните ефекти е чрез изравняване на електростатичния заряд.
 4.2.2.4. Корекция за архимедовата сила
 Теглото на еталонните филтри и тези за вземане на проби се коригира спрямо архимедовата им сила във въздушна среда. Корекцията за архимедовата сила е функция от плътността на филтъра за вземане на проби, плътността на въздуха и плътността на калибриращата теглилка. Тя не взема предвид самите прахови частици.
 Когато не е известна плътността на материала за направа на филтъра, се използват следните плътности:
 а)
 покрит с тефлон филтър от стъклени влакна: 2 300 kg/m3;
 б)
 покрит с тефлон мембранен филтър: 2 144 kg/m3;
 в)
 покрит с тефлон мембранен филтър с придържащ пръстен от полиметилпентен: 920 kg/m3.
 За калибровъчни везни от неръждаема стомана се използва плътност от 8 000 kg/m3. Когато калибровъчните везни са от друг материал, трябва да се знае и използва плътността му. Трябва да се спазва Международна препоръка R 111-1 на Международната организация по законова метрология (OIML), издание 2004(E), (или еквивалентен документ) относно калибровъчните теглилки.
 Използва се следната формула:
 където:
 Pef
 е коригираната маса на пробата от прахови частици, изразена в mg;
 Peuncorr
 е некоригираната маса на пробата от прахови частици, изразена в mg;
 ρa
 е плътността на въздуха, изразена в kg/m3;
 ρw
 е плътността на калибриращата теглилка на везната, изразена в kg/m3;
 ρf
 е плътността на филтъра за вземане на проба от прахови частици, изразена в kg/m3.
 Плътността на въздуха ρa се изчислява по следната формула:
 pb
 е общото атмосферно налягане, изразено в kPa;
 Ta
 е температурата на околния на везната въздух, изразена в келвини (K);
 Mmix
 е моларната маса


text:
на въздуха в балансирана среда, 28,836 g mol–1;
 R
 е моларната газова константа, 8,3144 J mol–1 K–1.
 4.3. Измервателно оборудване за брой на праховите частици (ако се изисква измерване на броя на праховите частици)
 4.3.1. Спецификация
 4.3.1.1. Общо представяне на системата
 4.3.1.1.1.
 Системата за вземане на проби от частиците се състои от сонда за вземане на проби или пробоотборна точка, която извлича проба от хомогенно смесен поток в система за разреждане, уловител на летливи частици (VPR), разположен преди брояча на частици (PNC), и подходящи свързващи тръби. Вж. фигура A5/14.
 4.3.1.1.2.
 Препоръчва се поставянето на предкласификатор за размера на частиците (напр. вихров, с преграда и др.) преди входа на уловителя на летливи частици. Диаметърът на частиците, съответстващ на границата на 50-процентно разделяне на предкласификатора, трябва да бъде между 2,5 μm и 10 μm при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби от прахови частици. Предкласификаторът трябва да дава възможност най-малко 99 % от масовата концентрация на частици с размер 1 μm, които влизат в предкласификатора, да преминат през изхода му при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби.
 Вместо отделен предкласификатор е приемливо да се използва подходяща сонда за вземане на проби, като например показаната на фигура A5/11, която функционира като класиращо според размера устройство.
 4.3.1.2. Общи изисквания
 4.3.1.2.1.
 Точката за вземане на проби от частиците трябва да е разположена в рамките на системата за разреждане. В случай че се използва система за двойно разреждане, точката за вземане на проби от прахови частици трябва да се намира в рамките на системата за първично разреждане.
 4.3.1.2.1.1.
 Накрайникът на сондата за вземане на проби или PSP и тръбата за пренос на прахови частици (PTT) съставят системата за пренос на частици (PST). PTS отвежда пробата от тръбата за разреждане до входа на VPR. PTS трябва да отговаря на следните условия:
 а)
 Сондата за вземане на проби трябва да се монтира на разстояние най-малко от 10 диаметъра на тунела по-надолу от входната точка на отработилите газове, като отворът ѝ е ориентиран в посока, обратна на потока в тунела, а оста ѝ при накрайника е успоредна на оста на тунела за разреждане.
 б)
 Сондата за вземане на проби трябва да е поставена след всички подготвящи устройства (напр. топлообменник);
 в)
 Сондата за вземане на проби трябва да е разположена по такъв начин в тунела за разреждане, че пробата да бъде взета от хомогенна смес въздух/отработили газове.
 4.3.1.2.1.2.
 Газът от пробата, който преминава през PTS, трябва да отговаря на следните условия:
 а)
 да има число на Рейнолдс (Re) < 1 700, ако се използва система за разреждане на целия поток отработили газове;
 б)
 да има число на Рейнолдс (Re) < 1 700 в PTT, т.е. преди сондата за вземане на проби или пробоотборната точка, ако се използва система за двойно разреждане;
 в)
 времето на пребиваване на газа трябва да е ≤ 3 секунди.
 4.3.1.2.1.3.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на системата за пренос на частици, при която може да се докаже равностойно проникване на частици с размер 30 nm, се смята за


text:
допустима.
 4.3.1.2.1.4.
 Изходната тръба (ИТ), отвеждаща разредената проба от уловителя на летливи частици към входа на брояча на частици, трябва да има следните характеристики:
 а)
 вътрешният ѝ диаметър трябва да е ≥ 4 mm;
 б)
 потокът на пробния газ трябва да има време на пребиваване ≤ 0,8 секунди.
 4.3.1.2.1.5.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на ИТ, при която може да се докаже равностойно проникване на частици с размер 30 nm, се смята за допустима.
 4.3.1.2.2.
 Във VPR трябва да бъдат монтирани устройства за разреждане на пробата и за улавяне на летливи частици.
 4.3.1.2.3.
 Всички елементи на системата за разреждане и на системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до PNC — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлагането на частици. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводящи материали, които не реагират с компонентите на отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатични явления.
 4.3.1.2.4.
 В системата за вземане на проби от частици трябва да бъдат отчетени добрите практики за вземане на проби от аерозоли, което предполага избягване на резки извивки и внезапни промени в напречното сечение, използване на гладки вътрешни повърхности и свеждане до минимум на дължината на тръбата за вземане на проби. Плавните промени в напречното сечение са разрешени.
 4.3.1.3. Специфични изисквания
 4.3.1.3.1.
 Пробата, съдържаща частици, не трябва да преминава през помпа, преди да е преминала през PNC.
 4.3.1.3.2.
 Препоръчва се използването на първичен сепаратор за пробата.
 4.3.1.3.3.
 Възелът за предварителна подготовка на пробата трябва:
 а)
 за една или повече фази да бъде способен да разрежда пробата, така че да се достигне до бройната концентрация на частици под горния праг на режима на броене на единични частици на брояча за частици и температура на газа на входа на брояча под 35 °C;
 б)
 да съдържа един етап за начално разреждане с нагряване, на чийто изход пробата има температура ≥ 150 °C и ≤ 350 °C ± 10 °C, а коефициентът на разреждане е най-малко 10;
 в)
 да контролира етапите със загряване, така че да се поддържат постоянни работни температури в границите ≥ 150 °C и ≤ 400 °C ± 10 °C;
 г)
 да осигурява сигнализация дали етапите със загряване имат необходимата за функционирането им температура, или не;
 д)
 да е проектиран да осигурява стабилна ефективност на проникването на частици най-малко от 70 % за частици с диаметър на електрическа подвижност 100 nm;
 е)
 да осигурява за уловителя на летливи частици като цяло коефициент на намаляване на концентрацията на праховите частици
 за частици с диаметър на електрическа подвижност от 30 nm и 50 nm, който е съответно с не повече от 30 % и 20 % по-голям и с не повече от 5 % по-малък от този за частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm;Коефициентът на намаляване на концентрацията на прахови частици за всеки размер частици се изчислява по следната формула:
 където:
 е бройната концентрация на частици с диаметър di преди компонента;
 е бройната


text:
концентрация на прахови частици с диаметър di след компонента;
 di
 е диаметърът на електрическа подвижност на частиците (30, 50 или 100 nm)
 и
 трябва да бъдат коригирани към едни и същи условия.
 Средноаритметичният коефициент на намаляване на концентрацията на частици при дадена стойност на разреждане се изчислява по следната формула:
 Препоръчва се уловителят на летливи частици да се калибрира и валидира като цял възел.
 ж)
 да е проектиран според добрата инженерна практика, за да се осигури стабилността на коефициентите на намаляване на концентрацията на прахови частици през цялото изпитване;
 з)
 да осигурява също така изпаряването над 99,0 % от частиците тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) с размер 30 nm при входна концентрация ≥ 10 000 на cm3 чрез нагряване и намаляване на парциалното налягане на тетраконтана.
 4.3.1.3.4.
 PNC трябва:
 а)
 да функционира при максимални работни параметри на потока;
 б)
 да има точност на преброяване от ± 10 % в целия обхват от 1 на cm3 до горния праг на режима за броене на единични частици на брояча на частици спрямо подходящ проследим еталон. При концентрации под 100 на cm3, може да са необходими усреднени измервания за дълги периоди на вземане на проби, за да се докаже с висока степен на статистическа достоверност точността на брояча на частици;
 в)
 да има точност на отчитане от най-малко 0,1 частици на cm3 за концентрации под 100 на cm3;
 г)
 да има линейна реакция спрямо концентрациите на броя частици в целия диапазон на измерване; обхват в режим на броене на отделни частици
 д)
 да има честота на изпращане на данни, равна или по-висока от 0,5 Hz;
 е)
 За обхвата на измервани концентрации да има време на задействане T90 по-малко от 5 s;
 ж)
 Да има вградена функция за корекция на съвпадения, като корекцията стига до 10 %, и да може да използва вътрешен коефициент на калибриране, както е определен в точка 5.7.1.3 от настоящото приложение, но да не използва никакъв друг алгоритъм за корекция или определяне на ефективността на броенето;
 з)
 за различните размери прахови частици да има ефективност на броенето, както е посочено в Таблица A5/2.
 Таблица A5/2
 Ефективност на броенето на брояча на частици
 Диаметър на електрическа подвижност на частиците (nm)
 Ефективност на броенето на брояча на частици (%)
 23 ±1
 50 ±12
 41 ±1
 > 90
 4.3.1.3.5.
 ако в PNC се използва работна течност, тя се заменя с указаната от производителя на уреда периодичност.
 4.3.1.3.6.
 Ако не се поддържа(т) на известно постоянно равнище в точка, в която се контролира дебитът на брояча на частици, налягането и/или температурата на входа на брояча на частици се измерва(т) и регистрира(т) за целите на привеждането на измерванията на бройната концентрация на прахови частици към стандартните условия.
 4.3.1.3.7.
 Сборът от времето за пребиваване в системата за пренос на частици, уловителя на летливи частици и изходната тръба плюс времето за задействане T90 на брояча на частици не трябва да е по-голям от 20 s.
 4.3.1.4.
 Описание на препоръчваната система
 В следващата точка е изложена препоръчителната практика за измерване на броя прахови частици. Всички системи обаче, които отговарят на оперативните спецификации,


text:
посочени в точки 4.3.1.2 и 4.3.1.3 от настоящото приложение, се смятат за допустими.
 Фигура A5/14 Препоръчвана система за вземане на проби от прахови частици
 4.3.1.4.1.
 Описание на системата за вземане на проби
 4.3.1.4.1.1.
 Системата за вземане на проби от прахови частици се състои от накрайник на сондата за частици или пробоотборна точка в системата за разреждане, тръба за пренос на прахови частици (PTT), предкласификатор за размера на частиците (PCF) и уловител на летливи частици (VPR), намиращи се преди възел за измерване на концентрацията на брой частици (PCN).
 4.3.1.4.1.2.
 Във VPR трябва да бъдат монтирани устройства за разреждане на пробата (устройства за намаляване на броя на праховите частици: PND1 and PND2) и за изпаряване на частици (изпарителна тръба, ET).
 4.3.1.4.1.3.
 Пробоотборната точка или сондата за вземане на проби от изпитвания газов поток трябва да е разположена по такъв начин в тунела за разреждане, че да се отведе представителен поток газ от хомогенна смес въздух/отработили газове.
 5. ПРОЦЕДУРИ И ПЕРИОДИЧНОСТ НА КАЛИБРИРАНЕ
 5.1. Интервали на калибриране
 Всички уреди в таблица A5/3 се калибрират на/след основните интервали на поддръжка.
 Таблица A5/3
 Периодичност на калибриране на уредите
 Проверки на уреди
 Периодичност
 Критерий
 Линеаризация (калибриране) на газоанализатора
 На всеки 6 месеца
 ± 2 % от показанието
 Среден обхват
 На всеки 6 месеца
 ± 2 %
 CO NDIR:
 Нежелателно смесване CO2/H2O
 Ежемесечно
 –1 до 3 ppm
 Проверка на преобразувателя на NOx
 Ежемесечно
 > 95 %
 Проверка на сепаратора на CH4
 Ежегодно
 98 % етан
 Характеристиката за CH4 на FID
 Ежегодно
 вж. точка 5.4.3 от настоящото приложение
 Поток от въздух/гориво във FID
 След основно техническо обслужване
 Според изискванията на производителя на уреда.
 NO/NO2 NDUV:
 Нежелателно смесване H2O, HC
 След основно техническо обслужване
 Според изискванията на производителя на уреда.
 Лазерни инфрачервени спектрометри (модулирани теснолентови инфрачервени анализатори с висока разделителна способност): проверка за нежелателно смесване
 Ежегодно
 Според изискванията на производителя на уреда.
 QCL
 Ежегодно
 Според изискванията на производителя на уреда.
 Методи за GC
 вж. точка 7.2 от настоящото приложение.
 вж. точка 7.2 от настоящото приложение.
 Методи за LC
 Ежегодно
 Според изискванията на производителя на уреда.
 Фотоакустика
 Ежегодно
 Според изискванията на производителя на уреда.
 FTIR: Проверка за линейност
 В рамките на 370 дни преди изпитването
 вж. точка 7.1 от настоящото приложение.
 Линейност на микровезната
 Ежегодно
 Вж. точка 4.2.2.2 от настоящото приложение
 PNC (брояч на частици) (ако е приложимо)
 Вж. точка 5.7.1.1 от настоящото приложение
 Вж. точка 5.7.1.3 от настоящото приложение
 VPR (уловител на летливи частици)
 Вж. точка 5.7.2.1 от настоящото приложение
 вж. точка 5.7.2 от настоящото приложение
 Таблица A5/4
 Периодичност на калибриране на системата за вземане на проби при постоянен обем (CVS)
 CVS
 Периодичност
 Критерий
 Дебит на CVS
 След основен ремонт
 ± 2 %
 Датчик за температура
 Ежегодно
 ± 1 °C
 Датчик за налягане
 Ежегодно
 ± 0,4 kPa
 Проверка за впръскване
 Ежеседмично
 ± 2 %
 Таблица A5/5
 Периодичност на калибриране на данните за средата
 Климат
 Периодичност
 Критерий
 температура
 Ежегодно
 ± 1 °C
 Роса
 Ежегодно
 ± 5 % отн. вл.
 Околно налягане
 Ежегодно
 ± 0,4 kPa
 Охлаждащ вентилатор
 След основен ремонт
 Съгласно точка 1.1.1 от настоящото приложение.
 5.2. Процедури на калибриране


text:
на анализатора
 5.2.1.
 Всеки анализатор се калибрира, както е посочено от производителя или поне толкова често, колкото е посочено в таблица A5/3.
 5.2.2.
 Всеки нормално използван работен обхват се калибрира съгласно следната процедура:
 5.2.2.1.
 Калибровъчната крива на анализатора се установява посредством най-малко пет калибровъчни точки, разположени на равни разстояния, доколкото е възможно. Номиналната концентрация на калибриращия газ при най-висока концентрация трябва да бъде не по-малко от 80 % от пълната скала.
 5.2.2.2.
 Изискваната концентрация на газа за калибриране може също да се получи с помощта на газов сепаратор, чрез разреждане с пречистен N2 или с пречистен синтетичен въздух.
 5.2.2.3.
 Калибровъчната крива се изчислява по метода на най-малките квадрати. Ако получената степен на многочлена е по-голяма от 3, броят на калибровъчните точки трябва да бъде най-малко равен на тази степен на многочлена плюс 2.
 5.2.2.4.
 Калибровъчната крива не трябва да се различава с повече от ± 2 % от номиналната стойност на всеки калибриращ газ.
 5.2.2.5.
 От траекторията на калибровъчната крива и от калибровъчните точки е възможно да се провери дали калибрирането е било извършено правилно. Трябва да се посочат редица характерни параметри на анализатора, и по-точно:
 а)
 компоненти на анализатора и на газа;
 б)
 обхват;
 в)
 датата на извършване на калибрирането.
 5.2.2.6.
 Ако е възможно да се докаже пред отговорния орган, че алтернативни технологии (напр. компютър, превключвател с електронно управляван обхват и др.) могат да дадат резултати с еквивалентна точност, тогава тези алтернативи могат да се използват.
 5.3. Процедура за проверка на анализатора с нулев газ и калибриращ газ
 5.3.1.
 Всеки нормално използван работен обхват трябва да бъде проверен преди всеки анализ в съответствие с точки 5.3.1.1 и 5.3.1.2 от настоящото приложение.
 5.3.1.1.
 Калибрирането се проверява, като се използват нулев газ и калибриращ газ съгласно точка 2.14.2.3 от приложение Б6.
 5.3.1.2.
 След изпитване за извършване на повторна проверка на анализаторите се използва един и същ нулев газ и за калибриране на обхвата съгласно точка 2.14.2.4. от приложение Б6.
 5.4. Проверка на пламъчнойонизационния детектор (FID) за характеристиката за въглеводороди
 5.4.1. Оптимизация на характеристиката на детектора
 Пламъчнойонизационният детектор се регулира съгласно указанията на производителя на уреда. Използва се пропан, смесен с въздух, в най-обичайния работен обхват.
 5.4.2. Калибриране на въглеводородния анализатор (НС)
 5.4.2.1.
 Анализаторът трябва да бъде калибриран, като се използва пропан, смесен с въздух, и пречистен синтетичен въздух.
 5.4.2.2.
 Създава се калибровъчна крива, както е описано в точка 5.2.2 от настоящото приложение.
 5.4.3. Коефициенти на реагиране за различни въглеводороди и препоръчителни граници
 5.4.3.1.
 Коефициентът на реагиране Rf за даден вид въглеводород е отношението на отчетената от FID стойност C1 към концентрацията в газовата бутилка, изразена като ppm C1.
 Концентрацията на изпитвания газ трябва да бъде достатъчна, че да даде реакция, съответстваща на приблизително 80 % от отклонението от пълната скала за работния обхват. Концентрацията трябва да бъде известна с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. Освен това газовата бутилка трябва да бъде предварително подготвена в продължение на 24 часа при температура между 20 и 30 °C.
 5.4.3.2.
 Метановият коефициент RfCH4 се измерва


text:
и определя при въвеждането на даден анализатор в експлоатация, а след това всяка година или след основните интервали на поддръжка, в зависимост от това кое от двете събития настъпи първо.
 Коефициентът на реагиране на пропилен RfC3H6 и коефициентът на реагиране на толуол RfC7H8 се измерват при въвеждането в експлоатация на даден анализатор. Препоръчва се те да се измерват при или след основен ремонт, който би могъл да повлияе на коефициентите на реагиране.
 Изпитвателните газове, които трябва да се използват, и препоръчителните коефициенти на реагиране са:
 Метан и пречистен въздух:
 или 1,00 < Rf < 1,05 за превозни средства, работещи с ПГ/биометан
 Пропилен и пречистен въздух:
 Толуен и пречистен въздух:
 Коефициентите са отнесени към Rf1,00 за пропан и пречистен въздух.
 5.5. Методика на изпитване на ефективността на преобразувателя на NOx
 5.5.1.
 Коефициентът на полезно действие на преобразуване на NO2 в NO може да се получи чрез озонатор, като се прилага схемата, показана на фигура A5/15 и процедурата, описана по-долу:
 5.5.1.1.
 Анализаторът се калибрира съгласно спецификациите на производителя в най-често използвания диапазон посредством нулев газ и калибриращ газ (съдържанието на NO в него трябва да отговаря на около 80 % от работния обхват, а концентрацията на NO2 в газовата смес трябва да бъде по-ниска от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът на NOx се настройва в режим за анализ на NO, така че калибриращият газ да не преминава през преобразувателя. Отчетената концентрация се записва.
 5.5.1.2.
 Посредством Т-образно съединение се добавя непрекъснато кислород или синтетичен въздух към потока от калибриращ газ, докато измерваната концентрация стане с около 10 % по-ниска от отчетената концентрация при калибрирането, дадена в точка 5.5.1.1 от настоящото приложение. Отчетената стойност на концентрацията (c) се записва. През този процес озонаторът не е включен.
 5.5.1.3.
 След това озонаторът се задейства, за да създаде достатъчен обем от озон, който да намали концентрацията на NO до 20 % (най-малко 10 %) от концентрацията при калибрирането, посочена в точка 5.5.1.1 от настоящото приложение. Отчетената стойност на концентрацията (г) се записва
 5.5.1.4.
 След това се включва анализаторът на NOx в режим за NOx, което означава, че газовата смес (състояща се от NO, NO2, O2 и N2) вече минава през преобразувателя. Отчетената концентрация на „а“ трябва да бъде записана
 5.5.1.5.
 Озонаторът се изключва. Сместа от газове, описана в точка 5.5.1.2 от настоящото приложение, преминава през преобразувателя и постъпва в детектора. Отчетената концентрация „b“ се записва
 Фигура A5/15 Изпитвателна конфигурация за изпитване на ефективността на преобразувателя на NOx x
 5.5.1.6.
 Когато озонаторът е изключен, потокът от кислород или синтетичен въздух е прекъснат. Тогава отчетените стойности на NO2 от анализатора не трябва да превишават с повече от 5 % стойностите, посочени в точка 5.5.1.1 от настоящото приложение.
 5.5.1.7.
 Коефициентът на полезно действие на преобразувателя на NOx се изчислява чрез a, b, c и d, определени в точки 5.5.1.2 — 5.5.1.5 включително от настоящото приложение, по следната формула:
 Коефициентът на полезно действие на преобразувателя не трябва да е по-нисък от 95 %. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя трябва да се проверява с честотата, посочена в таблица A5/3.


text:
5.6. Калибриране на микровезната
 Калибрирането на микровезната, използвана за определяне на теглото на филтъра за прахови частици, трябва да бъде проследимо до национален или международен еталон. Везната трябва да отговаря на изискванията за линейност, посочени в точка 4.2.2.2 от настоящото приложение. Проверката за линейност се извършва най-малко на всеки 12 месеца или след всеки ремонт или промяна на системата, който или която може да окаже влияние върху калибрирането.
 5.7. Калибриране и валидиране на системата за вземане на проби от частиците (ако се изисква измерване на броя частици)
 Примери за методи на калибриране/проверка можете да намерите на адрес: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html
 5.7.1. Калибриране на брояча на частици (PNC)
 5.7.1.1.
 Отговорният орган трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране на брояча на частици, с което се доказва съответствие с проследим еталон през 13-месечния период, предшестващ изпитването за емисии. Между отделните калибрирания трябва да се проверява за спад в ефективността на броенето на брояча на частици или рутинно да се сменя фитилът на брояча на частици на всеки 6 месеца. Вж. фигури A5/16 и A5/17. Ефективността на броенето на брояча на частици може да се проверява спрямо еталонен брояч на частици или най-малко два други брояча на частици за измерване. Ако броячът на частици отчита бройни концентрации на частици в рамките на ± 10 % от средноаритметичната стойност на концентрациите от еталонния брояч на частици или от групата от два или повече брояча за измерване, броячът на частици се счита за стабилен. В противен случай се изисква ремонт. Когато броячът на частици се проверява спрямо два или повече други брояча за измерване на частици, е разрешено да се използва еталонно превозно средство, което работи последователно в различни изпитвателни клетки, всяка от които оборудвана с отделен брояч за частици.
 Фигура A5/16 Номинална годишна последователност на брояча на частици
 Фигура A5/17 Удължена годишна последователност на брояча на частици (в случай че пълното калибриране на брояча на частици бъде отложено)
 5.7.1.2.
 След всеки основен ремонт броячът на частици трябва отново да се подложи на калибриране и да се издаде ново свидетелство за калибриране.
 5.7.1.3.
 Калибрирането трябва да бъде проследимо до стандартните методи за калибриране чрез сравнение на характеристиката на брояча на частици при калибриране с тази на:
 а)
 калибриран аерозолен електрометър при едновременно вземане на проби от електростатично подбрани калибровъчни прахови частици; или
 б)
 втори брояч на частици, който е бил пряко калибриран по горния метод.
 5.7.1.3.1.
 За изискванията по точка 5.7.1.3, буква а), калибрирането се извършва, като се използват най-малко шест стандартни концентрации, разположени възможно най-равномерно в измервателния обхват на брояча на частици.
 5.7.1.3.2.
 За изискванията по точка 5.7.1.3, буква б), калибрирането се извършва, като се използват най-малко шест стандартни концентрации в обхвата на измерване на брояча на частици. Най-малко 3 концентрации трябва да бъдат под 1 000 на cm3, останалите трябва да бъдат линейно разпределени между 1 000 на cm3 и горния край на обхвата на брояча на частици в режим на броене на единични частици.
 5.7.1.3.3.
 За изискванията по точка 5.7.1.3, подточка а), и точка 5.7.1.3, подточка б) от настоящото приложение, концентрациите


text:
трябва да включват номинална нулева концентрация, която се получава чрез поставяне на филтри HEPA от клас най-малко H13 по EN 1822:2008, или филтри с еквивалентни характеристики, на входа на всеки измервателен уред. Ако към подложения на калибриране БЧ не се прилага коефициент на калибриране, за всяка концентрация измерените концентрации трябва да бъдат в рамките на ± 10 % от стандартната концентрация, освен при нулевата, като в противен случай подложеният на калибриране БЧ се отхвърля. Изчислява се и се записва градиентът на линейна регресия по метода на най-малките квадрати за двете множества данни. Към подложения на калибриране PNC се прилага коефициент на калибриране, равен на реципрочната стойност на градиента. Линейността на характеристиката се изчислява като квадрат на корелационния коефициент (момента на произведенията) на Пирсън (r) на двете множества данни и трябва да е по-голяма или равна на 0,97. Като се изчислят както градиентът, така и r2, линейната регресия трябва да минава през началото (концентрация нула и при двата измервателни уреда).
 5.7.1.4.
 Калибрирането трябва да включва и проверка по отношение на изискванията на точка 4.3.1.3.4, подточка з) от настоящото приложение на ефективността на отчитане на частици с диаметър на електрическа подвижност 23 nm. Не е необходима проверка на ефективността на броене на частици с размер 41 nm.
 5.7.2. Калибриране/валидиране на уловителя на летливи частици (VPR)
 5.7.2.1.
 Калибрирането на коефициентите на намаляване на концентрацията на частици на VPR в целия диапазон на стойности на разреждане при определените номинални работни температури е задължително, когато този възел е нов, или когато е претърпял значителен ремонт. Изискването за периодично валидиране на коефициента на намаляване на концентрацията на прахови частици на уловителя на летливи частици се свежда до проверка при една стойност, типична за стойностите, използвани при измервания при превозни средства, оборудвани с филтър за прахови частици. Отговорният орган трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране или валидиране на уловителя на летливи частици през 6-месечния период, предшестващ изпитването за емисии. Ако уловителят на летливи частици е оборудван със сигнализиращи устройства за следене на температурата, допустим е и 13-месечен период.
 Препоръчва се уловителят на летливи частици да се калибрира и валидира като цял възел.
 Характеристиките на уловителя на летливи частици по отношение на коефициента на намаляване на концентрацията на прахови частици трябва да се определят с твърди прахови частици с диаметър на електрическа подвижност от 30 nm, 50 nm и 100 nm. Коефициентите на намаляване на концентрацията на прахови частици за частици с диаметър на електрическа подвижност от 30 nm и 50 nm трябва да бъдат съответно с не повече от 30 % и 20 % по-големи и с не повече от 5 % по-малки от тези за частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm. За целите на валидирането средноаритметичният коефициент на намаляване на концентрацията на прахови частици трябва да бъде в рамките на ± 10 % от средния коефициент на намаляване на концентрацията на частици определен при първоначалното калибриране на уловителя на летливи частици.
 5.7.2.2.
 Изпитвателният аерозол за измерванията трябва да се състои от твърди частици с диаметър на електрическа подвижност от


text:
30 nm, 50 nm и 100 nm и минимална концентрация от 5 000 частици на cm3 на входа на уловителя на летливи частици. За проверка може да се използва полидисперсен аерозол със среден диаметър на електрическа подвижност от 50 nm. Изпитвателният аерозол трябва да е термостабилен при работните температури на уловителя на летливи частици. Бройните концентрации на частици трябва да се измерват преди и след компонентите.
 Коефициентът на намаляване на концентрацията на частици за всеки размер монодисперсни частици се изчислява по следната формула:
 където:
 е бройната концентрация на частици с диаметър di преди компонента;
 е бройната концентрация на прахови частици с диаметър di след компонента;
 di
 е диаметърът на електрическа подвижност на частиците (30, 50 или 100 nm)
 и
 трябва да бъдат коригирани към едни и същи условия.
 Средноаритметичният коефициент на намаляване на концентрацията на частици при дадена стойност на разреждане се изчислява по следната формула:
 Когато за проверка се използва полидисперсен аерозол с диаметър на електрическа подвижност от 50 nm, средноаритметичният коефициент на намаляване на концентрацията на частици при стойността на разреждане, използвана за проверката, се изчислява по следната формула:
 където:
 Nin
 е бройната концентрация на частици преди компонента;
 Nout
 е бройната концентрация на частици след компонента.
 5.7.2.3.
 Уловителят на летливи частици трябва да покаже способност за улавяне на повече от 99,0 % от частиците тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) с диаметър на електрическа подвижност 30 nm с концентрация на входа ≥ 10 000 на cm3, когато функционира при най-малката си стойност на разреждане и при препоръчваната от производителя температура.
 5.7.3. Процедури за проверка на системата за броене на частици
 При ежемесечен контрол, извършван с калибриран разходомер, измерената стойност на входния дебит на брояча на частици не трябва да се различава с повече от 5 % от номиналния дебит.
 5.8. Точност на смесителното устройство
 В случай че за калибриране се използва газов сепаратор, както е определено в точка 5.2 от настоящото приложение, точността на смесителното устройство трябва да бъде такава, че концентрациите на разредените газове за калибриране да може да бъдат определени с точност от ± 2 %. Калибровъчната крива се потвърждава чрез проверка за среден обхват, както е описано в точка 5.3 от настоящото приложение. Газовете за калибриране с концентрация под 50 % от обхвата на анализатора трябва да бъдат в рамките на 2 % от одобрената концентрация.
 6. ЕТАЛОННИ ГАЗОВЕ
 Само за ниво 1Б:
 В случай че в японската система за калибриране (JCSS) не са налични газове в рамките на следното допустимо отклонение на обявената стойност, може да се използва газ с по-широк, но най-тесен толеранс, който е наличен в JCSS.
 6.1. Чисти газове
 6.1.1.
 Всички стойности в ppm означават обемни милионни части (vpm)
 6.1.2.
 При необходимост следните чисти газове трябва да бъдат на разположение за калибриране и използване на оборудването:
 6.1.2.1.
 Азот:
 Чистота: ≤1 ppm C1, ≤1 ppm CO, ≤400 ppm CO2, ≤0,1 ppm NO, ≤0,1 ppm N2O, ≤0,1 ppm NH3.
 6.1.2.2.
 Синтетичен въздух:
 Чистота: ≤1 ppm C1, ≤1 ppm CO, ≤400 ppm CO2, ≤0,1 ppm NO, ≤0,1 ppm NO2; съдържание на кислород между 18 и 21 обемни %.


text:
6.1.2.3.
 Кислород:
 Чистота: > 99,5 обемни % O2.
 6.1.2.4.
 Водород (и смес, съдържаща хелий или азот):
 Чистота: ≤1 ppm C1, ≤400 ppm CO2; съдържание на водород 39 и 41 обемни %.
 6.1.2.5.
 Въглероден оксид:
 Минимална чистота 99,5 %.
 6.1.2.6.
 Пропан:
 Минимална чистота 99,5 %.
 6.2. Калибриращи газове
 Действителната концентрация на даден калибриращ газ е в рамките на ±1 % от обявената стойност или както е посочено по-долу и е проследима до национален или международен еталон.
 Трябва да са на разположение газови смеси със следния химичен състав и спецификации съгласно точка 6.1.2.1 или 6.1.2.2 от настоящото приложение:
 а)
 C3H8, смесен със синтетичен въздух (вж. точка 6.1.2.2 от настоящото приложение);
 б)
 CO, смесен с азот;
 в)
 CO2, смесен с азот;
 г)
 CH4, смесен със синтетичен въздух;
 д)
 NO, смесен с азот (съдържанието на NO2 в този калибриращ газ не трябва да е по-голямо от 5 % това на NO).
 ПРИЛОЖЕНИЕ Б6
 Процедури и условия за изпитване от тип 1
 1. ОПИСАНИЕ НА ИЗПИТВАНИЯТА
 1.1.
 Изпитването от тип 1 се използва за проверка на емисиите на газообразни съединения, емисиите на прахови частици, емисиите като брой частици (ако се изисква измерване на броя на праховите частици), тегловните емисии на CO2, разхода на гориво, консумацията на електрическа енергия и пробега в електрически режим на задвижване по време на приложимия изпитвателен цикъл WLTP, както и точността на устройството на бордовата система за измерване на разхода на гориво (ако е приложимо).
 1.1.1.
 Изпитването се провежда в съответствие с метода, описан в точка 2 от настоящото приложение или точка 3 от приложение Б8 за изцяло електрически и хибридни електрически превозни средства и хибридни превозни средства с горивен елемент със сгъстен водород. Пробите от отработилите газове, емисиите на прахови частици и емисиите като брой частици (ако се изисква измерване на броя на праховите частици) се събират и анализират в съответствие с предписаните методи.
 1.1.2.
 Когато еталонното гориво е втечнен нефтен газ или природен газ/биометан, се прилагат също следните разпоредби.
 1.1.2.1.
 Одобрение на емисиите отработили газове на базовото превозно средство
 1.1.2.1.1.
 Базовото превозно средство трябва да докаже способността си да се адаптира към всеки състав на горивото, който може да се срещне на пазара. При ВНГ съществуват разлики в отношението C3/C4. При ПГ/биометан обикновено се срещат два типа гориво — висококалорично (Н-gas) и нискокалорично (L-gas), но със значителен брой разновидности и за двата типа; те се различават значително по стойностите на числото на Вобе. Тези вариации са отразени в еталонните горива.
 1.1.2.1.2.
 В случай на превозни средства, работещи с ВНГ, ПГ/биометан, базовото превозно средство (а) трябва да се подложи на изпитване от тип 1 с двете крайни еталонни горива от приложение Б3. В случай на ПГ/биометан, ако превключването от едното гориво към другото се подпомага в ежедневната практика от превключвател, този превключвател не може да се използва по време на изпитването. В такъв случай по заявка на производителя и със съгласието на органа по одобряването, споменатият в точка 2.6 от настоящото приложение цикъл за предварителна подготовка може да бъде удължен.
 1.1.2.1.3.
 Счита се, че превозното средство отговаря на изискванията, ако


text:
при изпитванията и еталонните горива по точка 1.1.2.1.2 от настоящото приложение са спазени граничните стойности за емисиите.
 1.1.2.1.4.
 В случай на превозни средства, работещи с ВНГ или ПГ/биометан, отношението на резултатите за емисиите „r“ се определя за всеки замърсител, както следва:
 Вид(ове) гориво
 Еталонни горива
 Изчисляване на „r“
 ВНГ и бензин или само ВНГ
 Гориво А
 Гориво Б
 ПГ/биометан и бензин или само ПГ/биометан
 Гориво G20
 Гориво G25
 1.1.2.2.
 Одобрение на емисии на отработили газове от превозно средство, принадлежащо към фамилията:
 За одобрението на типа на едногоривно превозно средство, работещо с газ, и двугоривно превозно средство, работещо с газ, в режим на работа на газ, задвижвани с втечнен нефтен газ (ВНГ) или с ПГ/биометан, като представител на фамилията, се провежда изпитване от тип 1 с един вид еталонно газово гориво. Това еталонно гориво може да е всяко от двете газови еталонни горива. Счита се, че превозното средство отговаря на изискванията, когато са изпълнени следните условия:
 1.1.2.2.1.
 Превозното средство отговаря на определението за член на фамилия, дадено в точка 6.3.6.3 от настоящото правило;
 1.1.2.2.2.
 Ако изпитването се провежда с еталонно гориво А за ВНГ или с G20 за ПГ/биометан, стойностите на емисиите се умножават по съответния коефициент „r“, изчислен в точка 1.1.2.1.4 от настоящото приложение, ако r > 1; не е необходима корекция, ако r < 1;
 1.1.2.2.3.
 Ако изпитването се провежда с еталонно гориво Б за ВНГ или с G25 за ПГ/биометан, стойностите на емисиите се делят на съответния коефициент „r“, изчислен в точка 3.1.4. от настоящото приложение, ако r < 1; не е необходима корекция, ако r > 1.
 1.1.2.2.4.
 По искане на производителя, изпитване от тип 1 може да се извърши и с двете еталонни горива, така че да не се налага никаква корекция;
 1.1.2.2.5.
 Превозното средство трябва да отговоря на изискванията по отношение на граничните стойности за емисиите за съответната категория както за измерените, така и за изчислените емисии.
 1.1.2.2.6.
 Ако са проведени многократни изпитвания на един и същ двигател с еталонно гориво G20 или A и съответно G25 или Б, първо се изчисляват средните стойности; след това се изчислява и коефициентът „r“ въз основа на тези средни резултати.
 1.1.2.2.7.
 Без да се засяга точка 2.6.4.1.2 от настоящото приложение, по време на изпитване от тип 1 е допустимо да се използва само бензин или едновременно и газ при работа в режим на газ, при условие че енергийната консумация на газ е по-висока от 80 % от общата консумирана енергия по време на изпитването. Процентът се изчислява в съответствие с метода, установен в приложение 3 към настоящото приложение.
 1.2.
 Броят на изпитванията се определя съгласно блоксхемата на фигура A6/1. Граничната стойност е максималната разрешена стойност за съответните ограничени емисии, както е посочено в таблица 1 от настоящото правило.
 1.2.1.
 Блоксхемата на фигура A6/1 е приложима единствено за целия приложим изпитвателен цикъл WLTP, а не за отделни фази.
 1.2.2.
 Резултатите от изпитването са стойностите след прилагане на съответните корекции, посочени в таблиците за последваща обработка в приложение Б7 и приложение Б8.
 1.2.3.
 Определяне на общи стойности за цикъла
 1.2.3.1.


text:
Ако по време на някое от изпитванията бъде надвишен даден праг за ограничени емисии, превозното средство се отхвърля.
 1.2.3.2.
 В зависимост от типа превозно средство производителят декларира, според случая, общата за цикъла стойност на тегловните емисии на CO2, консумацията на електрическа енергия, разхода на гориво, горивната ефективност, както и пробега в изцяло електрически режим на задвижване и общия пробег в електрически режим на задвижване в съответствие с таблица A6/1.
 1.2.3.3.
 За ниво 1А:
 Обявената стойност на консумацията на електрическа енергия за хибридни електрически превозни средства с външно зареждане в режим на разреждане на акумулаторната батерия не се определя в съответствие с фигура A6/1. Тя се приема като стойността за одобрение на типа, ако обявената стойност на CO2 е приета като стойността за одобрение. В противен случай като стойност за одобрение на типа се приема измерената стойност на консумацията на електрическа енергия. Доказателство за корелация между обявените тегловни емисии на CO2 и консумацията на електроенергия се представя предварително на отговорния орган, ако е приложимо.
 За ниво 1Б
 Обявената стойност на горивната ефективност за хибридни електрически превозни средства с външно зареждане в режим на разреждане на акумулаторната батерия не се определя в съответствие с фигура A6/1. Тя се приема като стойността за одобрение на типа, ако обявената стойност на консумация на електрическа енергия е приета като стойността за одобрение. В противен случай като стойност за одобрение на типа се приема измерената стойност на горивната ефективност. Доказателство за корелация между обявените горивна ефективност и консумация на електроенергия се представя предварително на отговорния орган, ако е приложимо.
 1.2.3.4.
 Ако след първото изпитване са изпълнени всички критерии от ред 1 в съответната таблица A6/2, всички обявени от производителя стойности се приемат като стойността за одобрение на типа. Ако някой от критериите от ред 1 в съответната таблица A6/2 не е изпълнен, се извършва второ изпитване със същото превозно средство.
 1.2.3.5.
 След второто изпитване се изчислява средноаритметичната стойност на резултатите от двете изпитвания. Ако тези средноаритметични резултати отговарят на всички критерии от ред 2 в съответната таблица A6/2, всички обявени от производителя стойности се приемат като стойност за одобрение на типа. Ако някой от критериите от ред 2 в съответната таблица A6/2 не е изпълнен, се извършва трето изпитване със същото превозно средство.
 1.2.3.6.
 След третото изпитване се изчислява средноаритметичната стойност на резултатите от трите изпитвания. За всички параметри, които отговарят на съответния критерий от ред 3 в съответната таблица A6/2, обявената стойност се приема като стойността за одобрение на типа. За всички параметри, които отговарят на съответния критерий от ред 3 в съответната таблица A6/2, средноаритметичният резултат се приема като стойността за одобрение на типа.
 1.2.3.7.
 В случай че след първото или второто изпитване не е изпълнен някой от критериите в съответната таблица A6/2, по искане на производителя и със съгласието на отговорния орган стойностите може да бъдат обявени повторно като по-високи стойности за емисиите или разхода или като по-ниски стойности за пробега в електрически режим на задвижване, за да се намали броят изпитвания, необходим за одобрение на типа.
 1.2.3.8.
 Определяне на приемливите стойности
 1.2.3.8.1.


text:
Само за ниво 1А
 В допълнение към изискването по точка 1.2.3.8.2 във връзка с критериите за брой изпитвания в таблица A6/2 се използват следните приемливи стойности за dCO21, dCO22 и dCO23:
 dCO21 = 0,990
 dCO22 = 0,995
 dCO23 = 1,000
 1.2.3.8.2.
 Само за ниво 1А:
 Ако изпитването от тип 1 за хибридни електрически превозни средства с външно зареждане в режим на разреждане на акумулаторната батерия се състои от два или повече приложими изпитвателни цикъла WLTP и стойността на dCO2x е под 1,0, dCO2x се заменя с 1,0.
 1.2.3.9.
 В случай че резултат от дадено изпитване или усреднени резултати от няколко изпитвания са приети и потвърдени като стойността за одобрението на типа, за по-нататъшни изчисления този резултат или съответно резултати се наричат „обявена стойност“.
 Таблица A6/1
 Приложими правила за обявените от производителя стойности (общи стойности за цикъла)
 (1)
 (според случая)
 Силово предаване
 Само за ниво 1A
 MCO2
 (2)
 (g/km)
 Ниво 1А:
 FC
 (kg/100 km)
 Level 1B;
 FE (km/l or km/kg)
 Консумация на електрическа енергия (3)
 (Wh/km)
 Общ пробег в електрически режим на задвижване /Пробег в изцяло електрически режим на задвижване (3)
 (km)
 Превозни средства, изпитвани в съответствие с приложение Б6 (само ДВГ)
 MCO2
 Точка 3 от приложение Б7
 FC
 Точка 1.4 от приложение Б7
 FE
 Точка 1.4 от приложение Б7
 -
 -
 NOVC-FCHV
 -
 FCCS
 Точка 4.2.1.2.1 от приложение Б8
 .
 FECS
 Точка 4.2.1.2.1 от приложение Б8
 -
 -
 OVC-FCHV
 CD
 -
 FC,CD
 Не е приложимо
 ECAC,CD
 AER
 CS
 -
 FCCS
 Не е приложимо
 -
 -
 NOVC-HEV
 MCO2,CS
 Точка 4.1.1 от приложение Б8.
 -
 FECS
 Точка 4.1.1.1 от приложение Б8.
 -
 -
 OVC-HEV
 CD
 MCO2,CD
 Точка 4.1.2 от приложение Б8.
 -
 FECD
 Точка 4.6.1 от приложение Б8.
 За ниво 1А: ECAC,CD
 Точка 4.3.1 от приложение Б8.
 За ниво 1Б: EC
 Точка 4.6.2 от приложение Б8
 AER
 Точка 4.4.1.1 от приложение Б8.
 CS
 MCO2,CS
 Точка 4.1.1 от приложение Б8.
 -
 FECS
 Точка 4.1.1.1 от приложение Б8.
 -
 -
 Изцяло електрически превозни средства (PEV)
 -
 -
 -
 ECWLTC
 Точка 4.3.4.2 от приложение Б8.
 PERWLTC
 Точка 4.4.2 от приложение Б8.
 Фигура A6/1 Блоксхема за броя изпитвания от тип 1
 Таблица A6/2
 Критерии за брой изпитвания
 За изпитване от тип 1 в режим на запазване на заряда на акумулаторната батерия за превозни средства, използващи само двигатели с вътрешно горене и хибридни електрически превозни средства със и без външно зареждане.
 Изпитване
 Параметър за преценка
 Ограничени емисии
 За ниво 1А: MCO2
 За ниво 1Б: FE
 Ред 1
 Първо изпитване
 Резултати от първото изпитване
 ≤ Ограничение по регламента × 0,9
 ≤ Обявена стойност × dCO21
 (5)
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 2
 Второ изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от първото и второто изпитване
 ≤ Ограничение по регламента × 1,0 (4)
 ≤ Обявена стойност × dCO22
 (5)
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 3
 Трето изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от трите изпитвания
 ≤ Ограничение по регламента × 1,0 (4)
 ≤ Обявена стойност × dCO23
 (5)
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 За изпитване от тип 1 в режим на разреждане на акумулаторната батерия за хибридни електрически превозни средства


text:
с външно зареждане.
 Изпитване
 Параметър за преценка
 Ограничени емисии
 За ниво 1А: MCO2,CD
 За ниво 1Б;
 EC
 За ниво 1А: AER
 Ред 1
 Първо изпитване
 Резултати от първото изпитване
 ≤ Ограничение по регламента × 0,9 (6)
 ≤ Обявена стойност × dCO21
 (8)
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 2
 Второ изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от първото и второто изпитване
 ≤ Ограничение по регламента × 1,0 (7)
 ≤ Обявена стойност × dCO22
 (8)
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 3
 Трето изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от трите изпитвания
 ≤ Ограничение по регламента × 1,0 (7)
 ≤ Обявена стойност × dCO23
 (8)
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 За изцяло електрически превозни средства
 Изпитване
 Параметър за преценка
 Консумация на електрическа енергия
 PER
 Ред 1
 Първо изпитване
 Резултати от първото изпитване
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 2
 Второ изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от първото и второто изпитване
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 3
 Трето изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от трите изпитвания
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Само за ниво 1А
 За изпитване от тип 1 в режим на разреждане на акумулаторната батерия за хибридни електрически превозни средства с горивни елементи с външно зареждане (OVC-FCHV).
 Изпитване
 Параметър за преценка
 FC,CD
 ECAC,CD
 AER
 Ред 1
 Първо изпитване
 Резултати от първото изпитване
 ≤ Обявена стойност x 1.0
 ≤ Обявена стойност x 1.0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 2
 Второ изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от първото и второто изпитване
 ≤ Обявена стойност x1.0
 ≤ Обявена стойност x 1.0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 3
 Трето изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от трите изпитвания
 ≤ Обявена стойност x 1.0
 ≤ Обявена стойност x 1.0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 За NOVC-FCHV и OVC-FCHVs в състояние CS (според случая)
 Изпитване
 Параметър за преценка
 За ниво 1А: FCCS
 За ниво 1Б: FECS
 Ред 1
 Първо изпитване
 Резултати от първото изпитване
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 2
 Второ изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от първото и второто изпитване
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 Ред 3
 Трето изпитване
 Средноаритметична стойност на резултатите от трите изпитвания
 ≤ Обявена стойност × 1,0
 ≥ Обявена стойност × 1,0
 1.2.4.
 Определяне на специфичните за фазата стойности
 1.2.4.1.
 Специфична за фазите стойност на CO2
 1.2.4.1.1.
 След приемането на обявената обща за цикъла стойност на тегловните емисии на CO2 средноаритметичната стойност на специфичните за фазата резултати от изпитването в g/km се умножава по корекционния коефициент CO2_AF, за да се компенсира разликата между обявената стойност и резултатите от изпитването. Тази коригирана стойност трябва да бъде стойността на CO2 за одобрение на типа.
 където:
 където:
 е средноаритметичната стойност на тегловните емисии на CO2 за резултата (резултатите) от изпитване във фаза с ниска скорост (L), изразена в g/km;
 е средноаритметичната стойност на тегловните емисии на CO2 за резултата (резултатите) от изпитване във


text:
фаза със средна скорост (M), изразена в g/km;
 е средноаритметичната стойност на тегловните емисии на CO2 за резултата (резултатите) от изпитване във фаза с висока скорост (H), изразена в g/km;
 е средноаритметичната стойност на тегловните емисии на CO2 за резултата (резултатите) от изпитване във фаза с много висока скорост (exH), изразена в g/km;
 DL
 е теоретичното разстояние във фаза L, изразено в km;
 DM
 е теоретичното разстояние във фаза М, изразено в km;
 DH
 е теоретичното разстояние във фаза H, изразено в km;
 DexH
 е теоретичното разстояние във фаза exH, изразено в km.
 1.2.4.1.2.
 Ако обявената обща за цикъла стойност на тегловните емисии на CO2 не бъде приета, специфичната за фазата стойност на тегловните емисии на CO2, използвана за одобрението на типа, се изчислява, като се взема средноаритметичната стойност на всички резултати от изпитването за съответната фаза.
 1.2.4.2.
 Специфични за фазите стойности на разхода на гориво
 Стойността на разхода на гориво се изчислява чрез специфичните за фазата тегловни емисии на CO2, като се използват уравненията в точка 1.2.4.1. от настоящото приложение и средноаритметичната стойност на емисиите.
 2. Изпитване тип 1
 2.1. Общ преглед
 2.1.1.
 Изпитването от тип 1 се състои от предписаната последователност от дейности по подготовка на динамометричния стенд, зареждане с гориво, престой с цел привеждане към желаната температура и условията на работа.
 2.1.2.
 Изпитването от тип 1 се състои в работа на превозното средство върху динамометричен стенд в продължение на приложимия за интерполационната фамилия цикъл WLTC. Непрекъснато се събира пропорционална част от емисиите на разредени отработили газове за последващ анализ посредством устройство за вземане на проби с постоянен обем.
 2.1.3.
 Измерват се фоновите концентрации на всички съединения, за които се извършват измервания на разредени тегловни емисии. При изпитване за емисии това изисква вземане на проби и анализ на въздуха за разреждане.
 2.1.3.1.
 Измерване на фоновата концентрация на праховите частици
 2.1.3.1.1.
 Когато производителят поиска приспадане на фоновата концентрация на праховите частици във въздуха или тунела за разреждане от измерванията на емисиите, нивата ѝ се определят съгласно процедурите, посочени в точки 2.1.3.1.1.1 — 2.1.3.1.1.3 включително от настоящото приложение.
 2.1.3.1.1.1.
 Максимално допустимата корекция на фоновата концентрация е маса върху филтъра, еквивалентната на 1 mg/km при дебита на изпитването.
 2.1.3.1.1.2.
 Ако концентрацията надвишава това ниво, се използва стойност по подразбиране 1 mg/km.
 2.1.3.1.1.3.
 Когато резултатът от приспадането на приноса на фоновата концентрация е отрицателен, нивото й се приема за нула.
 2.1.3.1.2.
 Фоновата концентрация на частиците във въздуха за разреждане се измерва, като въздухът за разреждане се пуска през филтъра за фонови прахови частици. Въздухът за разреждане се взема от точка, непосредствено след филтрите за въздух за разреждане. Нивата на фоновата концентрация в μg/m3 се определят като плъзгаща (пълзяща) средноаритметична стойност от най-малко 14 измервания при най-малко едно измерване на седмица.
 2.1.3.1.3.
 Фоновата концентрация на частиците в тунела за разреждане се измерва, като въздухът за разреждане се пуска през филтъра за фонови прахови частици. Въздухът за разреждане се взема от точката, от която се взема и пробата от прахови частици. Когато за изпитването се използва вторично разреждане, системата за вторично разреждане се включва


text:
за целите на измерването на фоновата концентрация. Измерване може да бъде направено в деня на изпитването, преди или след провеждането му.
 2.1.3.2.
 Определяне на фоновия брой прахови частици (ако се изисква измерване на броя на праховите частици)
 2.1.3.2.1.
 Когато производителят поиска приспадане на фоновия брой прахови частици, нивата им се определят по следния начин:
 2.1.3.2.1.1.
 Фоновата стойност може да бъде изчислена или измерена. Максимално допустимата корекция на измерванията на фоновия брой прахови частици трябва да е свързана с максимално допустимата степен на пропускане на системата за измерване на броя частици (0,5 прахови частици на cm3), намалена с коефициента на намаляване на концентрацията на частици (PCRF) и дебита на системата за вземане на проби с постоянен обем (CVS), използвани в действителното изпитване;
 2.1.3.2.1.2.
 Отговорният орган или производителят може да поиска използването на действително измерения фонов брой прахови частици, а не изчисления.
 2.1.3.2.1.3.
 Когато резултатът от приспадането на приноса на фоновия брой частици е отрицателен, нивото му се приема за нула.
 2.1.3.2.2.
 Нивото на фоновия брой частици във въздуха за разреждане се определя посредством вземане на проба от въздуха за разреждане. Въздухът за разреждане се взема от точка, непосредствено след филтрите за въздух за разреждане в системата за измерване на броя частици. Нивата на фоновия брой частици в частици на cm3 се определят като средноаритметичната стойност на най-малко 14 измервания при най-малко едно измерване на седмица.
 2.1.3.2.3.
 Нивото на фоновия брой частици в тунела за разреждане се определя посредством вземане на проба от въздуха за разреждане. Въздухът за разреждане се взема от точката, от която се взема и пробата за измерване на броя прахови частици. Когато за изпитването се използва вторично разреждане, системата за вторично разреждане се включва за целите на измерването на фоновия брой частици. Измерване може да бъде направено в деня на изпитването, преди или след провеждането му, като се използва действителният коефициент PCRF и дебит на системата CVS, използвани по време на изпитването.
 2.2. Общо оборудване на изпитвателната клетка
 2.2.1. Параметри за измерване
 2.2.1.1.
 Следните температури се измерват с точност ± 1,5 °C:
 а)
 околна температура в изпитвателната клетка;
 б)
 температурите на уредбата за разреждане и вземане на проби, съобразени с изискванията за измерване на емисии, определени в приложение Б5.
 2.2.1.2.
 Атмосферното налягане трябва да може да се измерва с прецизност ± 0,1 kPa.
 2.2.1.3.
 Специфичната влажност H трябва да може да се измерва с прецизност ± 1 g H2O/kg сух въздух.
 2.2.2. Изпитвателна клетка и зона за престой с цел привеждане към желаната температура
 2.2.2.1. Изпитвателна клетка
 2.2.2.1.1.
 Изпитвателната клетка е с температура 23 °C. Допустимото отклонение на действителната стойност е в рамките на ± 5 °C. Температурата и влажността на въздуха се измерват на изхода на охлаждащия вентилатор на клетката при минимална честота от 0,1 Hz. За температурата в началото на изпитването вж. точка 2.8.1 от настоящото приложение.
 2.2.2.1.2.
 Специфичната влажност H на въздуха в изпитвателната клетка или на всмуквания от двигателя въздух е такава, че:
 (g H2O/kg сух въздух)
 2.2.2.1.3.
 Влажността се измерва непрекъснато с минимална честота от 0,1 Hz.
 2.2.2.2. Зона за престой с цел