text:
пламъчнойонизационен детектор за времето на изпитването (t2 – t1)
 Ce
 =
 концентрацията на HC, измерена в разредените отработили газове, в ppm въглероден еквивалент, се взема вместо CHC във всички съответни формули.
 6.6.7. Определяне на масата на праховите частици
 Масата на емисиите на прахови частици Mp (g/km) се изчислява чрез следното уравнение:
 когато отработилите газове се отвеждат извън тунела;
 когато отработилите газове се връщат в тунела;
 Където:
 Vmix
 =
 обем на разредените отработили газове (вж. точка 6.6.1 от настоящото приложение) при стандартни условия,
 Vep
 =
 обемът на отработилите газове, минаващи през филтъра за прахови частици при стандартни условия,
 Pe
 =
 маса на праховите частици, уловени от филтрите,
 d
 =
 разстояние, съответстващо на изпитвателния цикъл, в km,
 Mp
 =
 емисии на прахови частици в g/km.
 Когато се използва корекция за фоновата концентрация на частиците от системата за разреждане, тя се определя в съответствие с точка 6.2.4 от настоящото приложение. В този случай масата на праховите частици (g/km) се изчислява, както следва:
 когато отработилите газове се отвеждат извън тунела;
 когато отработилите газове се връщат в тунела.
 Където:
 Vap
 =
 обемът на въздуха в тунела, минаващ през филтъра за фонови частици при стандартни условия,
 Pa
 =
 маса на праховите частици, уловени от филтъра за фонови частици,
 DF
 =
 коефициент на разреждане, определен в точка 6.6.4 от настоящото приложение.
 Когато в резултат на прилагането на корекция на измерванията на фоновите частици се получи отрицателна маса на частиците (в g/km), се приема, че резултатът за масата на частиците е 0 g/km.
 6.6.8. Определяне на броя прахови частици
 Емисиите на броя прахови частици се изчисляват с помощта на следното уравнение:
 Където:
 N
 =
 емисиите като брой прахови частици, изразени в прахови частици на km,
 V
 =
 обем на разредените отработили газове, изразен в литри за изпитване и коригиран за нормалните условия (273,2 K и 101,33 kPa),
 K
 =
 калибровъчен коефициент за коригиране на показанията на брояча на прахови частици до нивото на еталонния измервателен уред, когато такъв коефициент не се прилага вътрешно в брояча на прахови частици. Когато в брояча на прахови частици се прилага вътрешен коефициент за калибриране, в горното уравнение за k се използва стойност 1,
 =
 средна коригирана концентрация на прахови частици от разредените отработили газове, изразена като средна стойност за частици на кубичен сантиметър от изпитването на емисии, включващо пълната продължителност на цикъла на кормуване. Ако средните резултати за обемната концентрация от брояча на частици не са получени при стандартни условия (273,2 K и 101,33 kPa), концентрацията на частици следва да бъде поправена за тези условия ,
 =
 среден коефициент на намаление на концентрацията на праховите частици на устройството за отделяне на летливи частици при стойностите на разреждане, използвани в изпитването,
 d
 =
 разстояние в километри, съответстващо на изпитвателния цикъл,
 =
 се изчислява по следната формула:
 Където:
 Ci =
 е дискретна стойност на измерената от брояча на прахови частици концентрация на праховите частици в разредените отработили газове, измерена в прахови частици на кубичен сантиметър и коригирана за съвпадение,
 n =
 общ брой отделни измервания на концентрацията на прахови частици, направени по време на


text:
изпитвателния цикъл,
 n
 се изчислява по следната формула:
 n = T · f
 Където:
 T
 =
 продължителност на изпитвателния цикъл, изразена в секунди
 f
 =
 честота на записване на данните от брояча на прахови частици в Hz.
 6.6.9. Допуск за тегловните емисии от превозни средства, оборудвани с устройства с периодично регенериране
 Методиката се прилага за превозни средства, оборудвани със система с периодично регенериране, както е определено приложение 12 от настоящото правило:
 6.6.9.1. Разпоредбите на приложение 13 към настоящото правило се прилагат само за целите на измерванията на масата на частиците, като не се прилагат за измерванията на броя на праховите частици.
 6.6.9.2. При вземане на проби за масата на емисиите по време на изпитване, в което превозното средство преминава през регенериране по график, температурата на повърхността на филтъра не трябва да надвишава 192 °C.
 6.6.9.3. При вземане на проби за масата на емисиите на частици по време на изпитване, когато устройството с регенериране е в условия на стабилизирано натоварване (т.е., превозното средство не преминава през регенериране), се препоръчва превозното средство да е преминало > 1/3 от пробега между регенериранията по график или устройството с периодично регенериране да е преминало еквивалентно разтоварване от превозното средство.
 За целите на изпитването на съответствието на производството производителят може да гарантира, че това е включено в коефициента на отделяне на емисиите. В този случай точка 8.2.3.2 от настоящото правило се заменя с точка 6.6.9.3.1 от настоящото приложение.
 6.6.9.3.1. Ако производителят желае да разработи превозните средства (с пробег от „x“ km, като xx ≤ 3 000 km за превозни средства, оборудвани с двигател с принудително запалване, и x ≤ 15 000 km за превозни средства, оборудвани с двигател със запалване чрез сгъстяване, и когато превозното средство е на разстояние > 1/3 от пробега между две поредни регенерания), се прилага следната процедура:
 а)
 емисиите от замърсители (тип I) се измерват при нула и при „x“ km на първото изпитвано превозно средство;
 б)
 коефициентът на отделяне на емисиите между нула и при „x“ km се изчислява за всеки замърсител:
 коефициентът може да бъде по-малък от 1,
 а)
 останалите превозни средства не се разработват, а емисиите им при 0 km се умножават по коефициента на отделяне на емисиите.
 В такъв случай стойностите, които се приемат, са:
 а)
 стойностите при „x“ km за първото превозно средство;
 б)
 стойностите при 0 km, умножени по коефициента на отделяне на емисиите за останалите превозни средства.
 Таблица A4a/1
 Елементарен градски цикъл за изпитване на динамометричен стенд (част първа)
 Действие
 Етап
 Ускорение (m/s2)
 Скорост [km/h]
 Продължителност на всеки етап
 Общо време (s)
 Предавка, която трябва да се използва в случай на предавателна кутия с ръчно управление
 Функциониране (s)
 Етап (s)
 1
 Работа на празен ход
 1
 0
 0
 11
 11
 11
 6 s PM + 5 s K1
 (1)
 2
 Ускорение
 2
 1,04
 0 — 15
 4
 4
 15
 1
 3
 Постоянна скорост
 3
 0
 15
 9
 8
 23
 1
 4
 Отрицателно ускорение
 4
 – 0,69
 15 — 10
 2
 5
 25
 1
 5
 Отрицателно ускорение, съединителят е отделен
 – 0,92
 10 — 0
 3

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
28
 K1
 (1)
 6
 Работа на празен ход
 5
 0
 0
 21
 21
 49
 16 s PM + 5 s K1
 (1)
 7
 Ускорение
 6
 0,83
 0 — 15
 5
 12
 54
 1
 8
 Превключване на предавките
 15
 2
 56
 9
 Ускорение
 0,94
 15 — 32
 5
 61
 2
 10
 Постоянна скорост
 7
 0
 32
 24
 24
 85
 2
 11
 Отрицателно ускорение
 8
 – 0,75
 32 — 10
 8
 11
 93
 2
 12
 Отрицателно ускорение, съединителят е отделен
 – 0,92
 10 — 0
 3
 96
 K 2
 (1)
 13
 Работа на празен ход
 9
 0
 0
 21
 117
 16 s PM + 5 s K1
 (1)
 14
 Ускорение
 10
 0,83
 0 — 15
 5
 26
 122
 1
 15
 Превключване на предавките
 15
 2
 124
 16
 Ускорение
 0,62
 15 — 35
 9
 133
 2
 17
 Превключване на предавките
 35
 2
 135
 18
 Ускорение
 0,52
 35 — 50
 8
 143
 3
 19
 Постоянна скорост
 11
 0
 50
 12
 12
 155
 3
 20
 Отрицателно ускорение
 12
 0,52
 50 — 35
 8
 8
 163
 3
 21
 Постоянна скорост
 13
 0
 35
 13
 13
 176
 3
 22
 Превключване на предавките
 14
 35
 2
 12
 178
 23
 Отрицателно ускорение
 – 0,99
 35 — 10
 7
 185
 2
 24
 Отрицателно ускорение, като съединителят е отделен
 – 0,92
 10 — 0
 3
 188
 K2
 (1)
 25
 Работа на празен ход
 15
 0
 0
 7
 7
 195
 7 s PM (1)
 Таблица A4a/2
 Извънградски цикъл (част втора) за изпитване от тип I
 No на действието
 Действие
 Етап
 Ускорение (m/s2)
 Скорост (km/h)
 Продължителност на всеки етап
 Кумулативно Време (s)
 Предавка, която трябва да се използва в случай на предавателна кутия с ръчно управление
 Действие (s)
 Етап (s)
 1
 Работа на празен ход
 1
 0
 0
 20
 20
 20
 K1
 (2)
 2
 Ускорение
 2
 0,83
 0 — 15
 5
 41
 25
 1
 3
 Превключване на предавките
 15
 2
 27
 –
 4
 Ускорение
 0,62
 15 — 35
 9
 36
 2
 5
 Превключване на предавките
 35
 2
 38
 –
 6.
 Ускорение
 0,52
 35 — 50
 8
 46
 3
 7
 Превключване на предавките
 50
 2
 48
 –
 8
 Ускорение
 0,43
 50 — 70
 13
 61
 4
 9
 Постоянна скорост
 3
 0
 70
 50
 50
 111
 5
 10
 Отрицателно ускорение
 4
 – 0,69
 70 — 50
 8
 8
 119
 4 s.5 + 4 s.4
 11
 Постоянна скорост
 5
 0
 50
 69
 69
 188
 4
 12
 Ускорение
 6.
 0,43
 50 — 70
 13
 13
 201
 4
 13
 Постоянна скорост
 7
 0
 70
 50
 50
 251
 5
 14
 Ускорение
 8
 0,24
 70 — 100
 35
 35
 286
 5
 15
 Постоянна скорост (3)
 9
 0
 100
 30
 30
 316
 5 (3)
 16
 Ускорение (3)
 10
 0,28
 100 — 120
 20
 20
 336
 5 (3)
 17
 Постоянна скорост (3)
 11
 0
 120
 10
 20
 346
 5 (3)
 18
 Отрицателно ускорение (3)
 12
 – 0.69
 120 — 80
 16
 34
 362
 5 (3)
 19
 Отрицателно ускорение (3)
 – 1,04
 80 — 50
 8
 370
 5 (3)
 20
 Отрицателно ускорение, съединителят е отделен
 1,39
 50 — 0
 10
 380
 K5
 (2)


text:
21
 Празен ход
 13
 0
 0
 20
 20
 400
 PM (2)
 Таблица A4a/3
 Изисквания за симулираната инерция и натоварването на динамометричния стенд
 Базова маса на превозното средство (RW) (kg)
 Еквивалентна инерционна маса
 Мощност и товар, поемани от динамометъра при 80 km/h
 Коефициенти на съпротивление при движение по път
 kg
 kW
 N
 a (N)
 b (N/(km/h)2)
 RW ≤ 480
 455
 3,8
 171
 3,8
 0,0261
 480 < RW ≤ 540
 510
 4,1
 185
 4,2
 0,0282
 540 < RW ≤ 595
 570
 4,3
 194
 4,4
 0,0296
 595 < RW ≤ 650
 625
 4,5
 203
 4,6
 0,0309
 650 < RW ≤ 710
 680
 4,7
 212
 4,8
 0,0323
 710 < RW ≤ 765
 740
 4,9
 221
 5,0
 0,0337
 765 < RW ≤ 850
 800
 5,1
 230
 5,2
 0,0351
 850 < RW ≤ 965
 910
 5,6
 252
 5,7
 0,0385
 965 < RW ≤ 1 080
 1 020
 6,0
 270
 6,1
 0,0412
 1 080 < RW ≤ 1 190
 1 130
 6,3
 284
 6,4
 0,0433
 1 190 < RW ≤ 1 305
 1 250
 6,7
 302
 6,8
 0,0460
 1 305 < RW ≤ 1 420
 1 360
 7,0
 315
 7,1
 0,0481
 1 420 < RW ≤ 1 530
 1 470
 7,3
 329
 7,4
 0,0502
 1 530 < RW ≤ 1 640
 1 590
 7,5
 338
 7,6
 0,0515
 1 640 < RW ≤ 1 760
 1 700
 7,8
 351
 7,9
 0,0536
 1 760 < RW ≤ 1 870
 1 810
 8,1
 365
 8,2
 0,0557
 1 870 < RW ≤ 1 980
 1 930
 8,4
 378
 8,5
 0,0577
 1 980 < RW ≤ 2 100
 2 040
 8,6
 387
 8,7
 0,0591
 2 100 < RW ≤ 2 210
 2 150
 8,8
 396
 8,9
 0,0605
 2 210 < RW ≤ 2 380
 2 270
 9,0
 405
 9,1
 0,0619
 2 380 < RW ≤ 2 610
 2 270
 9,4
 423
 9,5
 0,0646
 2 610 < RW
 2 270
 9,8
 441
 9,9
 0,0674
 Фигура A4a/1
 Работен цикъл за изпитване от тип I
 Фигура A4a/2
 Елементарен градски цикъл за изпитване от тип I
 Фигура A4a/3
 Извънградски цикъл (част втора) за изпитване от тип I
 (1) PM = предавателната кутия е в неутрално положение, съединителят е зацепен. K1, K2 = поставена е първа или втора предавка, съединителят е отделен.
 (2) PM = предавателната кутия е в неутрално положение, съединителят е зацепен. K1, K5 = поставена е първа или втора предавка, съединителят е отцепен.
 (3) Могат да се използват допълнителни предавки съгласно препоръките на производителя, ако превозното средство е оборудвано с трансмисия с повече от пет предавки.
 Допълнение 1
 Система на динамометричния стенд
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ:
 1.1. Общи изисквания
 1.1.1. Динамометърът трябва да може да симулира съпротивлението при движение по пътя и да принадлежи към един от следните типове:
 а)
 динамометър с характеристика за постоянен товар, т.е., динамометър, чиито физически показатели отговарят на крива на характеристиката за постоянен товар;
 б)
 динамометър с характеристика при променлив товар, т.е. динамометър, при който най-малко два от параметрите на съпротивление при движение по пътя могат да бъдат регулирани с цел промяна на формата на кривата на характеристиката.
 1.1.2. За динамометри


text:
с електрическо симулиране на инерцията трябва да се докаже, че дават резултати, еквивалентни на механичните инерционни системи. Средствата, чрез които се установява тази еквивалентност, са описани в допълнение 6 към настоящото приложение.
 1.1.3. Ако общото пътно съпротивление не може да се възпоризведе на динамометричния стенд в обхвата на скорости от 10 km/h до 120 km/h, препоръчва се да се използва динамометричен стенд с характеристики като посочените по-долу.
 1.1.3.1. Натоварването, което се поема от спирачката и ефектите на вътрешното триене на динамометричния стенд при скорост от 0 до 120 km/h, е както следва:
 F = (a + b·V2) ± 0.1·F80 (без да бъде отрицателно)
 Където:
 F
 =
 общо натоварване, което се поема от динамометричния стенд (N)
 a
 =
 стойност, равна на съпротивлението при търкаляне (N)
 b
 =
 стойност, равна на коефициента на съпротивление на въздуха (N/(km/h)2)
 V
 =
 скорост (km/h)
 F80
 =
 натоварване при 80 km/h (N).
 1.2. Специфични изисквания
 1.2.1. Регулировката на динамометъра не трябва да се променя с течение на времето. Той не трябва да създава никакви осезаеми вибрации на превозното средство, които могат да навредят на нормалното му функциониране.
 1.2.2. Динамометричният стенд може да има един или два барабана. Предният барабан задвижва, пряко или непряко, инерционните маси и устройството за абсорбиране на мощността.
 1.2.3. Трябва да е възможно да се измери и отчете показаното натоварване с точност от ± 5 %.
 1.2.4. В случай на динамометър с характеристика за постоянен товар точността на регулиране при 80 km/h трябва да бъде ± 5 %. В случай на динамометър с регулируема характеристика при променлив товар точността на отчитаното натоварване спрямо реалното съпротивление при движение по пътя трябва да бъде ± 5 % при 120, 100, 80, 60 и 40 km/h и ± 10 % при 20 km/h. Под тези скорости поглъщаната мощност от динамометъра трябва да има положителна стойност.
 1.2.5. Общият инерционен момент на въртящите се части (включително симулираната инерция, където е приложимо) трябва да бъде известен и да е в границите на ±20 килограма от инерционния клас за изпитването.
 1.2.6. Скоростта на превозното средство трябва да се определя посредством скоростта на въртене на барабана (предният барабан в случай на динамометър с два барабана). Тя трябва да се измерва с точност ± 1 km/h при скорости над 10 km/h.
 Действителното изминато разстояние от превозното средство трябва да се определя посредством скоростта на въртене на барабана (предният барабан в случай на динамометър с два барабана).
 2. ПРОЦЕДУРА НА КАЛИБРИРАНЕ НА ДИНАМОМЕТЪРА
 2.1. Въведение
 В настоящата точка се описва методът, който следва да се използва за определяне на натоварването, което се поема от динамометрична спирачка. Поетото натоварване се състои от натоварването, което се поема от триенето, и от натоварването, което се поема от устройството за поглъщане на мощност.
 Динамометърът се привежда в движение при по-висока скорост от максималната скорост на изпитването. Тогава устройството, използвано за привеждане в движение на динамометъра, се изключва, скоростта на въртене на задвижвания барабан намалява.
 Кинетичната енергия на барабаните се разсейва от устройството за поглъщане на мощност и от ефектите на триене. Този метод не отчита отклоненията във


text:
вътрешното триене на барабаните между натоварено и ненатоварено състояние. Не се отчита също така триенето на задния барабан, когато е свободен.
 2.2. Калибриране на индикатора за натоварване при 80 km/h
 За калибриране на индикатора за натоварване до 80 km/h като функция на поетото натоварване (вж. също фигура A4a.App1/4) се използва следната процедура:
 2.2.1.
 Измерва се скоростта на въртене на барабана, ако това не е извършено вече. Може да се използва пето колело, оборотомер или друг метод.
 2.2.2.
 Превозното средство се поставя на динамометъра или се разработва друг метод за привеждане в действие на динамометъра.
 2.2.3.
 Използва се маховик или друга система за симулиране на инерция за специфичния клас на инерция, който се използва.
 Фигура A4a.App1/4
 Диаграма, показваща поетата от динамометричния стенд енергия
 Легенда:
 ☐ = F = a + b · V2
 • = (a + b · V2) – 0.1 · F80
 Δ = (a + b · V2) + 0.1 · F80
 2.2.4.
 Динамометърът се привежда в действие до достигане на скорост от 80 km/h.
 2.2.5.
 Отбелязва се натоварването, което е обозначено с Fi (N).
 2.2.6.
 Динамометърът се привежда в действие до достигане на скорост от 90 km/h.
 2.2.7.
 Изключва се устройството за привеждане в действие на динамометъра.
 2.2.8.
 Записва се времето, необходимо динамометърът да премине от скорост 85 km/h до скорост 75 km/h.
 2.2.9.
 Устройството за поглъщане на мощност се настройва на различна стойност.
 2.2.10.
 Операциите, посочени в точки 2.2.4 — 2.2.9 от настоящото допълнение, се повтарят достатъчно пъти, за да покрият диапазона на използваните натоварвания.
 2.2.11.
 Поетото натоварване се изчислява с помощта на формулата:
 Където:
 F
 =
 поето натоварване (N)
 Mi
 =
 Mi = еквивалентната инерция, изразена в kg (като се изключват инерционните ефекти на свободния заден барабан)
 Δ V
 =
 отклонение в скоростта, изразено в m/s (10 km/h = 2,775 m/s)
 t
 =
 времето, необходимо барабанът да премине от 85 km/h до 75 km/h.
 2.2.12.
 Фигура A4a.App1/5 показва натоварването при 80 km/h, изразено в поето натоварване при 80 km/h.
 Фигура A4a.App1/5
 Натоварване при 80 km/h, изразено в поето натоварване при 80 km/h
 2.2.13.
 Изискванията по точки 2.2.3 — 2.2.12 от настоящото допълнение, трябва да бъдат приложени за всички инерционни класове, които ще се използват.
 2.3. Калибриране на индикатора за натоварване за други скорости
 Процедурите, описани в точка 2.2 от настоящото допълнение, трябва да бъдат повторени необходимия брой пъти за избраните скорости.
 2.4. Калибриране на силата или на въртящия момент
 Същата процедура се използва при калибрирането на силата или на въртящия момент.
 3. ПРОВЕРКА НА КРИВАТА НА НАТОВАРВАНЕТО
 3.1. Процедура
 Кривата на поемане на натоварването за динамометъра от еталонно задание при скорост 80 km/h се проверява, както следва:
 3.1.1.
 Превозното средство се поставя на динамометъра или се разработва друг метод за привеждане в действие на динамометъра.
 3.1.2.
 Динамометърът се настройва на поетото натоварване (F) при 80 km/h.
 3.1.3.
 Отбелязва се поетото натоварване при скорост 120, 100, 80, 60, 40 и 20 km/h.
 3.1.4.
 Начертава се кривата F(V) и се проверява дали отговаря на изискванията на точка 1.1.3.1. от настоящото допълнение.
 3.1.5.
 Процедурата, установена в точки 3.1.1


text:
— 3.1.4 от настоящото допълнение, се повтаря за други стойности на мощността F при 80 km/h и за други стойности на инерцията.
 Допълнение 2
 Система за разреждане на отработилите газове
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ НА СИСТЕМАТА
 1.1. Общо представяне на системата
 Използва се система с разреждане на целия поток. Това изисква отработилите газове от превозното средство да бъдат непрекъснато разреждани с въздух от околната среда при контролирани условия. Трябва да бъде измерен общият обем на сместа от отработили газове и въздуха за разреждане и да се извършва непрекъснато събиране на пропорционална проба от обема за анализ. Количествата замърсители се определят въз основа на концентрациите в пробите, като се вземат предвид концентрацията на тези газове в околния въздух и общият поток по време на периода на изпитване.
 Системата за разреждане на отработилите газове се състои от тръба за пренос, смесителна камера и тунел за разреждане, устройство за подготовка на въздуха за разреждане, смукателно устройство и устройство за измерване на потока. В тунела за разреждане се поставят сонди за вземане на проби, както е посочено в допълнения 3, 4 и 5 към настоящото приложение.
 Смесителната камера трябва да бъде съд, подобен на илюстрираните във фигури A4a.App2/6 и A4a.App2/7, в който отработилите газове на превозното средство и разреждащият въздух да се смесват така, че да се получи хомогенна смес при изхода на камерата.
 1.2. Общи изисквания
 1.2.1. Отработилите газове от превозното средство трябва да бъдат разредени с достатъчно количество околен въздух, за да се предотврати всякакво кондензиране на вода в системата за вземане на проби и измерване при всички условия, които е възможно да възникнат по време на изпитването.
 1.2.2. Сместа от въздух и отработили газове трябва да бъде хомогенна в мястото, където е разположена сондата за вземане на проби (вж. точка 1.3.3 от настоящото допълнение). Сондата за вземане на проби трябва да извлича представителна проба от разредените отработили газове.
 1.2.3. Системата трябва да позволява измерването на общия обем разредени отработили газове.
 1.2.4. Системата за вземане на проби трябва да бъде газонепропусклива. Конструкцията на системата за вземане на проби с променливо разреждане и материалите за изработването ѝ трябва да бъдат такива, че да не влияят на концентрацията на замърсителите в разредените отработили газове. Ако някой елемент на системата (топлообменник, циклонен сепаратор, вентилатор и др.) променя концентрацията на някой от замърсителите в разредените отработили газове и неизправността не може да се отстрани, тогава вземането на проба от този замърсител трябва да се проведе преди този елемент.
 1.2.5. Всички елементи на системата за разреждане, които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлагането или промяната на праховите частици. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводими материали, които не реагират с компонентите, съставящи отработилите газове, и да бъдат електрически заземени, за да се предотвратят електростатични ефекти.
 1.2.6. Ако превозното средство, което се изпитва, е оборудвано с изпускателна уредба, съставена от няколко тръби, свързващите тръби се свързват възможно най-близо до превозното средство, но без да се отразяват неблагоприятно на неговото функциониране.
 1.2.7. Системата за


text:
променливо разреждане трябва да бъде така проектирана, че да позволява да се вземат проби от отработилите газове без осезаема промяна на противоналягането при изхода на изпускателната тръба.
 1.2.8. Свързващата тръба между превозното средство и системата за разреждане трябва да бъде проектирана така, че загубата на топлина да бъде възможно най-малка.
 1.3. Специфични изисквания
 1.3.1. Връзка с изпускателната тръба на превозното средство
 Свързващата тръба между изпускателните тръби на превозното средство и системата за разреждане трябва да бъде възможно най-къса и да удовлетворява следните изисквания:
 а)
 не трябва да е по-дълга от 3,6 m или 6,1 m, ако е топлоизолирана. Нейният вътрешен диаметър не трябва да е по-голям от 105 mm;
 б)
 да не предизвиква увеличаването на разликата на статичното налягане при изпускателните тръби на изпитваното превозно средство да превишава ± 0,75 kPa при 50 km/h или с повече от ± 1,25 kPa за цялото времетраене на изпитването от статичното налягане, отчетено когато нищо не е свързано към изпускателните тръби на превозното средство. Налягането се измерва в изхода на изпускателната тръба или в нейно удължение със същия диаметър, колкото е възможно по-близо до края на тръбата. Ако производителят с писмено искане до техническата служба докаже необходимостта от наличие на по-малък толеранс, може да се използват системи за вземане на проби, които могат да поддържат статично налягане в границите на ± 0,25 кРа;
 в)
 не трябва да променя естеството на отработилите газове;
 г)
 използваните елестомерни съединения трябва да бъдат във възможно най-висока степен температурно стабилни и минимално изложени на отработилите газове.
 1.3.2. Подготовка на въздуха за разреждане
 Въздухът за разреждане, използван за първичното разреждане на отработилите газове в тръбата на системата за вземане на проби с постоянен обем (CVS), трябва да бъде пропуснат през среда, която може да намали праховите частици с размер, съответстващ на най-голямо проникване в материала на филтъра, с ≥ 99,95 %, или през филтър, който е най-малко клас H13 по EN 1822:1998. Същият представлява спецификация за високоефективни въздушни филтри за прахови частици (ВВФПЧ). Преди да бъде пропуснат през ВВФПЧ, по избор въздухът за разреждане може да бъде пречистен през активен въглен. Препоръчва се поставянето на допълнителен филтър за едри прахови частици пред ВВФПЧ и след скрубера (газопромивателя) с активен въглен, ако се използва такъв.
 По искане на производителя на превозното средство може да се вземе проба от въздуха за разреждане според добрата инженерна практика, за да се определи приносът на тунела към тегловните нива на фоновите прахови частици, който след това може да се извади от стойностите, измерени в разредените отработили газове.
 1.3.3. Тунел за разреждане
 Трябва да се предвидят разпоредби относно отработилите газове на превозното средство и въздуха за разреждане, които ще се разреждат. може да се използва смесителна бленда.
 За да се сведе до минимум въздействието върху условията при изхода на изпускателната тръба и да се ограничи падането на налягането вътре в устройството за подготовка на въздуха за разреждане, ако има такова, налягането в точката на смесване не трябва да се различава с повече от ± 0,25 kPa от атмосферното налягане.
 Хомогенността на сместа във всяко напречно


text:
сечение на нивото на сондата за вземане на проби не трябва да се отклонява с повече от ± 2 % от средните стойности, получени най-малко на пет точки, разположени на равни интервали по диаметъра на газовия поток.
 За вземане на проби от прахови частици и емисии на прахови частици трябва да се използва тунел за разреждане, който:
 а)
 се състои от права тръба от електропроводящ материал, която трябва да бъде заземена;
 б)
 е с достатъчно малък диаметър, за да причинява турбулентен поток (число на Рейнолдс ≥ 4 000), и с достатъчна дължина, за да осигурява пълно смесване на отработилите газове и въздуха за разреждане;
 в)
 има диаметър най-малко 200 mm;
 г)
 да може да бъде изолиран.
 1.3.4. Смукателно устройство
 Това устройство може да има диапазон от фиксирани скорости, така че да се осигури достатъчен дебит, за да се предотврати кондензирането на водата. Този резултат обикновено се постига, ако потокът е:
 а)
 два пъти максималния поток на отработилите газове, получени при ускорявания при цикъла на движение, или
 б)
 достатъчен, за да гарантира, че концентрацията на CO2 в торбичката за пробите от разредени отработили газове е по-малка от 3 обемни % за бензин и дизелово гориво, по-малка от 2,2 обемни % за ВНГ и по-малка от 1,5 обемни % за ПГ/биометан.
 1.3.5. Измерване на обема в системата за първично разреждане
 Методът за измерване на общия обем на разредени отработили газове в системата за вземане на проби с постоянен обем трябва да бъде такъв, че измерването да е с точност ± 2 % при всички работни условия. Ако устройството не може да компенсира измененията в температурата на сместа от отработили газове и разреждащ въздух в точката на измерване, трябва да се използва топлообменник за поддържане на температурата в границите на ± 6 K от определената работна температура.
 Ако е необходимо, може да се използва напр. циклонен сепаратор, филтър за основния поток и др., за да предпази системата за измерване на обема.
 Трябва да бъде монтиран температурен датчик непосредствено преди устройството за измерване на обема. Този температурен датчик трябва да има точност и прецизност от ± 1 K и време на реакция 0,1 s при 62 % от дадено температурно отклонение (стойност, измерена в силиконово масло).
 Измерването на разликата в налягането по отношение на атмосферното налягане се извършва преди и, ако е необходимо, след устройството за измерване на обема.
 Измерванията на налягане трябва да са с точност и прецизност от ± 0,4 kPa по време на изпитването.
 1.4. Описания на препоръчваната система
 На фигура A4a.App2/6 и фигура A4a.App2/7 са представени схеми на два типа на препоръчваната система за разреждане на отработилите газове, които отговарят на изискванията на настоящото приложение.
 Тъй като точни резултати могат да бъдат получени от различни конфигурации, не е от съществено значение точното съответствие с посочените фигури. Могат да се използват различни елементи като инструменти, клапани, електромагнитни клапани и превключватели, за да се осигури допълнителна информация и да се съгласуват функциите на системата от компоненти.
 1.4.1. Система с разреждане на целия поток с обемна помпа
 Фигура A4a.App2/6
 Система за разреждане с


text:
обемна помпа
 Система с разреждане на целия поток с обемна помпа (PDP) удовлетворява изискванията на настоящето приложение чрез измерване на газовия поток през помпата при постоянна температура и налягане. Общият обем се измерва посредством отчитане на направените обороти от калибрирана обемна помпа. Пропорционалната проба се постига чрез вземане на проби с помпа, устройство за измерване на дебита и клапан за регулиране на дебита при постоянен дебит. Оборудването за събиране на проби се състои от:
 1.4.1.1.
 филтър за разреждащия въздух (DAF), който може да е предварително загрят, ако е необходимо. Този филтър се състои от следната поредица от филтри: незадължителен филтър от активен въглен (от страната на входа) и високоефективен въздушен филтър за прахови частици (ВВФПЧ) (от страната на изхода). Препоръчва се поставянето на допълнителен филтър за едри прахови частици пред ВВФПЧ и след филтъра с активен въглен, ако се използва такъв. Целта на филтъра с активен въглен е да се намалят и стабилизират концентрациите на въглеводороди в околните емисии в разреждащия въздух;
 1.4.1.2.
 тръба за пренос (TT), чрез която отработилите газове от превозното средство се отвеждат в тунела за разреждане (DT), в който хомогенно се смесват отработилите газове и въздухът за разреждане;
 1.4.1.3.
 обемна помпа (PDP), която осигурява постоянен дебит на сместа въздух/отработили газове. За определянето на дебита се използват оборотите на обемната помпа заедно със съответните измерени стойности на температурата и налягането;
 1.4.1.4.
 топлообменник (НЕ) с капацитет, достатъчен да поддържа по време на изпитването температурата на сместа въздух/отработили газове, измерена в точка, непосредствено преди обемната помпа, в рамките на 6 K от средната работна температура по време на изпитването. Това устройство не трябва да влияе на концентрациите на замърсители в разредените газове, взети за анализ след него.
 1.4.1.5.
 смесителна камера (MC), в която се смесват хомогенно отработили газове и въздух за разреждане и чието местоположение може да бъде близо до превозното средство, така че дължината на ТТ да бъде най-малка;
 1.4.2. Система за разреждане на целия поток с тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида
 Фигура A4a.App2/7
 Система за разреждане с тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида (CFV)
 Използването на тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида (CFV) за система за разреждане на целия поток се основава на принципите на хидроаеромеханиката при критична скорост на флуида. Променливият дебит на сместа от разредени и отработили газове се поддържа при скорост на звука, която е правопропорционална на квадратния корен на температурата на газовете. Потокът се следи непрекъснато, пресмята се и се интегрира по време на изпитването.
 Използването за проби на допълнителна тръба на Вентури с критична скорост на флуида осигурява пропорционалността на взетите от тунела за разреждане проби от газове. Тъй като температурата и налягането са равни при двата входа на тръбата на Вентури, обемът на газовия поток, който се отвежда за вземане на проби, е пропорционален на общия обем на получената смес от разредени отработили газове, като така се изпълняват изискванията от настоящото приложение. Оборудването за събиране на проби се състои от:
 1.4.2.1.
 филтър (DAF) за разреждащия въздух, който може да е предварително


text:
загрят, ако е необходимо. Този филтър се състои от следната поредица от филтри: незадължителен филтър от активен въглен (от страната на входа) и високоефективен въздушен филтър за прахови частици (ВВФПЧ) (от страната на изхода). Препоръчва се поставянето на допълнителен филтър за едри прахови частици пред ВВФПЧ и след филтъра с активен въглен, ако се използва такъв. Целта на филтъра с активен въглен е да се намалят и стабилизират концентрациите на въглеводороди в околните емисии в разреждащия въздух;
 1.4.2.2.
 MC, в която се смесват хомогенно отработили газове и въздух за разреждане и чието местоположение може да бъде близо до превозното средство, така че дължината на ТТ да бъде най-малка;
 1.4.2.3.
 DT, от който се вземат проби от прахови частици;
 1.4.2.4.
 Може да се използва напр. циклонен сепаратор, филтър за основния поток и др., за да се предпази системата за измерване;
 1.4.2.5.
 измервателна CFV за измерване на обема на потока от разредените отработили газове;
 1.4.2.6.
 вентилатор (BL) с достатъчен капацитет, за да може да поеме общия обем разредени отработили газове;
 2. ПРОЦЕДУРА НА КАЛИБРИРАНЕ НА СИСТЕМА ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ С ПОСТОЯНЕН ОБЕМ (CVS)
 2.1. Общи изисквания
 Системата CVS се калибрира, като се използва точен дебитомер и ограничаващо устройство. Дебитът в системата трябва да бъде измерен при различни стойности на налягане и параметрите за регулиране на системата да бъдат измерени и отнесени към дебитите. Устройството за измерване на дебита трябва да бъде от динамичен тип, подходящо за големия дебит на потока, срещан при използване на система за вземане на проби при постоянен обем. Устройството трябва да има свидетелство за точността си в съответствие с одобрен национален или международен стандарт.
 2.1.1. Могат да се използват различни типове дебитомери, напр. калибрирана тръба на Вентури, ламинарен дебитомер или калибриран турбинен измерител, при условие, че те са динамични измервателни системи и могат да отговорят на изискванията на точка 1.3.5 от настоящото допълнение.
 2.1.2. В следващите точки се дават данни за методите на калибриране на устройствата PDP и CFV, като се използва ламинарен разходомер, който дава изискваната точност, заедно със статистическа проверка на валидността на калибрирането.
 2.2. Калибриране на PDP
 2.2.1. Следната процедура на калибриране описва оборудването, конфигурацията на изпитването и различните параметри, които се измерват, за да се установи дебитът на помпата на CVS. Всички параметри, свързани с помпата, се измерват едновременно с параметрите, отнасящи се за дебитомера, който е свързан последователно с помпата. Изчисленият дебит (изразен в m3/min при входа на помпата, при абсолютно налягане и температура) може тогава да бъде представен спрямо корелационна функция, която е стойността на специфична комбинация от параметрите на помпата. Тогава се определя линейното уравнение, което свързва потока на помпата и корелационната функция. В случай, че CVS е с многоскоростно задвижване, трябва да се извърши калибриране за всеки използван обхват.
 2.2.2. Процедурата за калибриране се основава на измерването на абсолютните стойности на параметрите на помпата и дебитомера, отнасящи се до дебита във всяка точка. За да се осигури точността и целостта на калибровъчната крива трябва да са спазени три условия:
 2.2.2.1.
 Стойностите на наляганията на помпата трябва да се измерят


text:
при отворите на помпата, а не във външния тръбопровод на входа и изхода на помпата. Датчиците на налягането, монтирани в най-горната точка и най-долната точка на челния капак на задвижването на помпата, са изложени на действителното налягане в камерата на помпата, поради което отразяват абсолютните разлики в налягането;
 2.2.2.2.
 По време на калибрирането се поддържа постоянна температура. Ламинарният дебитомер е чувствителен към колебания на температурата при входа, което предизвиква разпръскване на измерените стойности. Постепенни промени в температурата от ± 1 K са приемливи, при условие, че настъпват в период от няколко минути; както и
 2.2.2.3.
 Всички връзки между дебитомера и помпата на CVS трябва да са непропускливи.
 2.2.3. По време на изпитване на емисии на отработили газове измерването на същите тези параметри на помпата позволява на потребителя да изчисли дебита на потока от уравнението на калибриране.
 2.2.4. Фигура A4a.App2/8 от настоящото допълнение показва една възможна установка за изпитване. Допустими са варианти, при условие че те са одобрени от техническата служба като предлагащи сравнима точност. Ако се използва установката, показана на фигура A4a.App2/8, следните данни трябва да са в посочените границите на точност:
 барометрично налягане (коригирано) (Pb)
 ± 0,03 kPa
 температура на околната среда (T)
 ± 0,2 K
 температура на въздуха при LFE (ETI)
 ± 0,15 K
 понижение на налягането преди LFE (EPI)
 ± 0,01 kPa
 понижение на налягането в цялата матрица на LFE (EDP)
 ± 0,0015 kPa
 температура на въздуха при входа на помпата на CVS (PTI)
 ± 0,2 K
 температура на въздуха при изхода на помпата CVS (PTO)
 ± 0,2 K
 пад на налягането на входа на помпата CVS (PPI)
 ± 0,22 kPa
 напор на изхода на помпата CVS (PPO)
 ± 0,22 kPa
 честота на въртене на помпата в периода на изпитването (n)
 ± 1 min– 1
 изминало време за период (най-малко 250 s) (t)
 ± 0,1 s
 Фигура A4a.App2/8
 Конфигурация за калибриране на PDP
 2.2.5. След като системата е свързана, както е показано на фигура A4a.App2/8, променливият ограничител се установява в широко отворено положение и помпата на CVS работи в продължение на 20 минути преди започване на калибрирането.
 2.2.6. Отново се затваря частично ограничителният вентил със стъпка на увеличение от спада на налягането при входа на помпата (около 1 kPa), което ще даде минимум шест точки с данни за цялото калибриране. Системата се оставя да се стабилизира за три минути и се повтаря записването на данни.
 2.2.7. Дебитът (Qs) при всяка точка за изпитване се изчислява в стандартни m3/min от данните на дебитомера, като се използва предписания от производителя метод.
 2.2.8. Тогава дебитът на въздуха се преобразува в дебит на помпата ( (V0) в m3/оборот при абсолютна температура и налягане на входа на помпата.
 Където:
 V0
 =
 дебит на помпата при Tp и Pp (m3/оборот),
 Qs
 =
 дебит на въздуха при 101,33 kPa и 273,2 K, изразен в m3/min,
 Tp
 =
 температура на входа на помпата (K),
 Pp
 =
 абсолютно налягане на входа на помпата (kPa),
 N
 =
 честота на въртене на помпата (min– 1)
 2.2.9. За да се компенсира взаимодействието между изменението на налягането при помпата от


text:
нейната честота на въртене и степента на хлъзгане на помпата, се изчислява корелационната функция (x0) между честотата на въртене на помпата (n), разликата в налягането от входа на помпата до изхода на помпата и абсолютното налягане при изхода на помпата, както следва:
 Където:
 x0
 =
 корелационна функция,
 ΔPp
 =
 разлика в налягането между входа и изхода на помпата (kPa),
 Pe
 =
 абсолютно налягане при изхода (PPO + Pb) (kPa).
 Извършва се линейно напасване по метода на най-малките квадрати, за да се генерират уравненията за калибрирането, които имат следния вид:
 V0 = D0 – M (x0)
 n = A – B (ΔPp)
 D0, M, A и B са константите за определяне на наклона и точките на пресичане на осите, които описват правите.
 2.2.10. Система за вземане на проби при постоянен обем, която има много скорости, трябва да бъде калибрирана за всяка използвана скорост. Калибриращите прави, получени за обхватите, трябва да бъдат приблизително успоредни и стойностите на пресичане на осите (D0) трябва да се увеличават с намаляването на обхвата на дебита на помпата.
 2.2.11. Ако калибрирането е изпълнено внимателно, изчислените от уравнението стойности ще бъдат в рамките на 0,5 % от измерената стойност на V0. Стойностите на М са различни за всяка помпа. Калибрирането се провежда при привеждане в действие на помпата и след основен ремонт.
 2.3. Калибриране на CFV
 2.3.1. Калибрирането на CFV се основава на уравнението на потока за тръба на Вентури с критична скорост на флуида:
 Където:
 Qs
 =
 поток,
 Kv
 =
 коефициент на калибриране,
 P
 =
 абсолютно налягане (kPa),
 T
 =
 абсолютна температура (K).
 Газовият поток е функция на налягането и температурата на входа.
 С процедурата на калибриране, описана по-долу, се установява стойността на коефициента на калибриране при измерени стойности на налягането, температурата и въздушния поток.
 2.3.2. При калибриране на електронните части на CFV трябва да се изпълнява препоръчаната от производителя процедура.
 2.3.3. За калибриране на тръбата на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида се изискват измервания и следните данни трябва да са в посочените граници на точност:
 барометрично налягане (коригирано) (Pb)
 ± 0,03 kPa
 температура на въздуха при LFE, дебитомер (ETI)
 ± 0,15 K
 понижение на налягането преди LFE (EPI)
 ± 0,01 kPa
 спад на налягането в цялата матрица на LFE (EDP)
 ± 0,0015 kPa
 въздушен поток (Qs)
 ± 0,5 %,
 спад на входното налягане на CFV (PPI)
 ± 0,02 kPa
 температура при входа на тръбата на Вентури (Tv)
 ± 0,2 K
 2.3.4. Оборудването трябва да бъде разположено, както е показано на фигура A4a.App2/9 и проверено за пропускливост. Всякакви изтичания между устройството за измерване на дебита и тръбата на Вентури с критична скорост на флуида сериозно се отразяват върху точността на калибрирането.
 Фигура A4a.App2/9
 Конфигурация за калибриране на CFV
 2.3.5. Ограничителят на променлив дебит трябва да бъде регулиран в отворено положение, вентилаторът пуснат и системата стабилизирана. Трябва да се регистрират данните от всички уреди.
 2.3.6. Ограничителят на дебита трябва да бъде изменян и трябва да се отчетат най-малко осем показания по целия обхват на тръбата на Вентури с критична скорост на флуида.
 2.3.7. Регистрираните по време


text:
на калибрирането данни се използват в следващите изчисления. Дебитът на въздушния поток (Qs) при всяка точка на изпитване се изчислява от данните на разходомера, като се използва предписаният от производителя метод.
 Изчисляват се стойностите на коефициента на калибриране за всяка точка на изпитване:
 Където:
 Qs
 =
 дебит в m3/min при 273,2 K и 101,33 kPa,
 Tv
 =
 температура на входа на тръбата на Вентури (K),
 Pv
 =
 абсолютно налягане на входа на тръбата на Вентури (kPa).
 Kv се изразява графично като функция на налягането на входа на тръбата на Вентури. За поток със звукова скорост Kv ще има относително постоянна стойност. С намаляване на налягането (увеличаване на подналягането) тръбата на Вентури се отваря и Kv намалява. Възникващите в резултат на това промени на Kv са недопустими.
 Изчислява се средна стойност на Kv и стандартното отклонение за минимум осем точки в критичната област.
 Ако стандартното отклонение е по-голямо от 0,3 % от средната стойност на Kv, се предприема коригиращо действие.
 3. ПРОЦЕДУРА ЗА ПРОВЕРКА НА СИСТЕМАТА
 3.1. Общи изисквания
 Трябва да се определи общата точност на системата CVS за вземане на проби и на аналитичната система чрез въвеждане на известна маса замърсяващ газ в системата, докато тя работи, както по време на нормално изпитване, след което се анализира и изчислява масата на замърсителите съгласно формулите в точка 6.6 от приложение 4а към настоящото правило, с изключение на това, че плътността на пропана се приема за 1,967 грама на литър при стандартни условия. Известно е, че следните две техники дават достатъчна точност.
 Максималното допустимо отклонение между количеството влязъл газ и измереното количество газ е 5 %.
 3.2. Метод с използване на отвор за критична скорост на флуида (CFO)
 3.2.1. Измерване на постоянен поток от чист газ (CO или C3H8), като се използва устройство с отвор за критична скорост на флуида.
 3.2.2. Известно количество чист газ (CO или C3H8) се подава в системата CVS през калибриран отвор за критична скорост на флуида. Ако входното налягане е достатъчно високо, дебитът на потока (q), който се регулира посредством отвора за критична скорост на флуида, не зависи от изходящо налягане на отвора (критична скорост на флуида). Ако се получат отклонения, по-големи от 5 %, трябва да се определи и отстрани причината за неправилното функциониране. Системата CVS работи както при изпитване на емисии на отработили газове в продължение на 5 до 10 минути. Събраният газ в торбичката за проби се анализира с обичайното оборудване и резултатите се сравняват с концентрацията на газови проби, която е известна предварително.
 3.3. Гравиметричен метод
 3.3.1. Измерване на ограничен поток от чист газ (CO или C3H8) по гравиметричен метод.
 3.3.2. За проверка на системата CVS може да се използва следната гравиметрична процедура.
 Масата на малък цилиндър, напълнен с въглероден оксид или пропан, се определя с точност до ± 0,01 g. Системата CVS работи в продължение на 5 до 10 минути, както при нормално изпитване на емисии на отработили газове, докато в системата се подава въглероден оксид или пропан. Подаденото количество чист газ се определя посредством претегляне и отчитане на разликата. След това


text:
се анализира събраният газ в торбичката посредством оборудването, което нормално се използва при анализ на отработили газове. След това се сравняват резултатите със стойностите на концентрацията, изчислени преди това.
 Допълнение 3
 Оборудване за измерване на газообразните емисии
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ
 1.1. Общо представяне на системата
 Трябва да се събере за анализ проба с постоянно съотношение между разредените отработили газове и разреждащия въздух.
 Масата на газообразните емисии се определя въз основа на концентрациите на пробата с постоянно съотношение и общият обем, измерени по време на изпитването. Концентрациите на пробата се коригират, за да се вземе под внимание съдържанието на замърсители в околния въздух.
 1.2. Изисквания за системата за вземане на проби
 1.2.1. Пробата на разредени отработили газове се взема преди смукателното устройство, но след подготвящите устройства (ако има такива).
 1.2.2. Дебитът не трябва да се различава с повече от ± 2 % от средната стойност.
 1.2.3. Дебитът на вземаната проба не трябва да пада под 5 литра на минута и не трябва да превишава 0,2 % от дебита на разредените отработили газове. При системите за взимане на проба с постоянна маса се прилага еквивалентна граница.
 1.2.4. Взема се проба от въздуха за разреждане при постоянен дебит в близост до входа за околния въздух (след филтъра, ако е монтиран такъв).
 1.2.5. Пробата от въздуха за разреждане не трябва да е замърсена с отработили газове от мястото на смесване.
 1.2.6. Дебитът на вземаната проба от разреждащия въздух трябва да бъде сравним с този, използван в случая на разредените отработили газове.
 1.2.7. Материалите, използвани при операциите по вземане на проба, трябва да бъдат такива, че да не променят концентрацията на замърсителите.
 1.2.8. Могат да се използват филтри, за да се извлекат твърдите частици от пробата.
 1.2.9. Различните клапани, използвани за направляване на отработилите газове, трябва да са бързодействащи и да могат бързо да се регулират.
 1.2.10. Могат да се използват бързосвързващи газонепропускливи връзки между трипътните вентили и торбичките за взимане на проби, като връзките се херметизират сами автоматично откъм страната на торбичката. Могат да се използват други системи за отвеждане на пробите до анализатора (напр. трипътни спирателни вентили).
 1.2.11. Съхранение на пробата
 Газовите проби се събират в торбички за проби с достатъчен капацитет, така че да не се намалява дебитът на вземаните проби; материалът на торбичките трябва да бъде такъв, че да не влияе нито на самите измервания, нито на химическия състав на газовите проби с повече от ± 2 % след 20 минути (напр. ламинирани полиетиленови/полиамидни покрития или флуорирани поливъглеводороди).
 1.2.12. Системата за вземане на проби от въглеводороди — Дизелови двигатели
 1.2.12.1. Системата за вземане на проби от въглеводород трябва да се състои от нагрята сонда за проби, тръбопровод, филтър и помпа. Сондата за вземане на проби трябва да бъде монтирана така, че да е на същото разстояние от входа за отработили газове, на каквото е сондата за вземане на проби от прахови частици, така че да се избегне взаимното влияние при вземането на проби. Тя трябва да има минимален вътрешен диаметър 4 mm.
 1.2.12.2. Всички нагрети части трябва да бъдат поддържани от нагревателната


text:
система при температура 463 K (190 °C) ± 10 K.
 1.2.12.3. Средната концентрация на измерените въглеводороди се определя чрез интегриране.
 1.2.12.4. Подгряваната тръба за вземане на проби трябва да има подгряван филтър (FH) с ефективност от 99 % за прахови частици с размер ≥ 0,3 μm, използван за извличане на твърдите прахови частици от използвания за анализа непрекъснат газов поток.
 1.2.12.5. Времето за реагиране на системата за вземане на проби (от сондата до входа на анализатора) не трябва да надвишава 4 секунди.
 1.2.12.6. Трябва да се използва пламъчнойонизационен детектор (HFID) със система с постоянен поток (топлообменник), за да се осигури представителна проба, освен ако не се извършва компенсиране на промяната на дебита през системите CFV или CFO.
 1.3. Изисквания за анализа на газовете
 1.3.1. Анализ на въглероден оксид (СО) и въглероден диоксид (CO2):
 Анализатортите трябва да бъдат от типа на недисперсионните анализатори с поглъщане в инфрачервения спектър (NDIR).
 1.3.2. Анализ на общите въглеводороди (THC) — двигатели с принудително запалване:
 Анализаторът на въглеводороди трябва да бъде от тип с FID, калибриран с газ пропан, изразено в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 1.3.3. Анализ на общите въглеводороди (THC) — двигатели със запалване чрез сгъстяване:
 Анализаторът трябва да бъде от тип с пламъчнойонизационен детектор с клапани, тръбопроводи и др., нагрят до 463 K (190 °C) ± 10 K (HFID). Той трябва да бъде калибриран с газ пропан, изразено в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 1.3.4. Анализ на метан (CH4):
 Анализаторът трябва да бъде газов хроматограф с FID или FID с неметанов сепаратор, калибриран с газ метан, изразено в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 1.3.5. Анализ на вода (H2O):
 Анализаторът трябва да бъде NDIR от тип с поглъщане. NDIR се калибрира с водна пара или с пропилен (C3H6). Ако калибрирането на NDIR се извършва с водна пара, трябва се гарантира, че през това време в тръбите и връзките няма кондензиране на вода. Ако NDIR се калибрира с пропилен, производителят на анализатора предоставя информация за преобразуването на концентрацията на пропилена в съответната концентрация на водна пара. Стойностите на концентрацията се проверяват периодично от производителя на анализатора, най-малко веднъж годишно.
 1.3.6. Анализ на воддород (H2)
 Анализаторът трябва да бъде масспектрометър от тип със секторно поле, калибриран с водород.
 1.3.7. Анализ на азотни оксиди (NOx)
 Анализаторът трябва да бъде или от хемилуминесцентен тип (CLA), или от недисперсен тип с резонансно поглъщане в ултравиолетовия спектър (NDUVR), като и двата са с преобразувател на NOx в NO.
 1.3.8. Анализаторите трябва да имат обхват на измерване, съвместим с изискваната точност за измерване на концентрациите на замърсители в пробата от отработилите газове.
 1.3.9. Грешката при измерване не трябва да е по-голяма от ± 2 % (основна грешка на анализатора), като не се взема предвид действителната стойност на калибриращите газове.
 1.3.10. За концентрациите, по-ниски от 100 ррm, грешката при измерване не трябва да надвишава ± 2 ррm.
 1.3.11. Пробата от околния въздух се измерва със същия анализатор и обхват като съответстващата проба от разредените газове.
 1.3.12. Не трябва да се използва изсушително устройство за газ преди анализаторите, освен ако не се докаже,


text:
че то не оказва въздействие върху съдържанието на замърсители в газовия поток.
 1.4. Описания на препоръчваната система
 На фигура A4a.App3/10 е показана схема на системата за вземане на проби от газообразни емисии
 Фигура A4a.App3/10
 Схема на вземане на проби от газообразни емисии
 Системата се състои от следните компоненти:
 1.4.1.
 две сонди за вземане на проби (S1 и S2) за непрекъснато вземане на проби от въздуха за разреждане и от сместа разредени отработили газове/въздух;
 1.4.2.
 филтър (F) за извличане на твърди прахови частици от потока газ, събиран за анализ;
 1.4.3.
 помпи (Р) за събиране на постоянен поток от разреждащия въздух, както и от сместа на разредени отработили газове/въздух по време на изпитването;
 1.4.4.
 регулатор на дебита (N) за осигуряване на постоянен еднороден поток от газови проби, взети по време на изпитването от сондите за вземане на проби S1 и S2 (за PDP-CVS), а потокът от газови проби трябва да бъде такъв, че в края на всяко изпитване количеството на пробите да е достатъчно за анализ (приблизително 10 литра на минута);
 1.4.5.
 дебитомери (FL) за регулиране и контрол на постоянния поток от газови проби по време на изпитването;
 1.4.6.
 бързодействащи клапани (V) за насочване на постоянния поток от газови проби към торбичките за проби или към изпускателния отвор;
 1.4.7.
 газонепропускливи, бързозатварящи се свързващи елементи (Q) между бързодействащите клапани и торбичките за проби; връзката трябва да се затваря автоматично от страната на торбичката за проби; като алтернатива могат да бъдат използвани други начини за отвеждане на пробите към анализиращото устройство (напр. трипътни спирателни клапани);
 1.4.8.
 торбички (B) за събиране на проби от разредените отработили газове и от въздуха за разреждане по време на изпитването;
 1.4.9.
 тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида (SV) за вземане на пропорционални проби от разредените отработили газове при сондата за вземане на проби S2 A (само при CFV-CVS).
 1.4.10.
 газопромивател (PS) в тръбопровода за вземане на проби (само при CFV-CVS);
 1.4.11.
 компоненти на системата за взимане на проби от въглеводороди, използваща пламъчнойонизационен детектор с нагряване:
 Fh
 е подгряван филтър,
 S3
 е точка за вземане на проби от въглеводороди близо до смесителната камера,
 Vh
 е подгряван многопътен клапан,
 Q
 е бързодействащ съединител, позволяващ пробата от околния въздух BA да бъде анализирана от пламъчнойонизационния детектор с нагряване,
 FID
 е анализатор от пламъчнойонизационен тип с подгряване,
 R и I
 са средство за отчитане и интегриране на моментните въглеводородни концентрации,
 Lh
 е подгрявана тръба за вземане на проби.
 2. ПРОЦЕДУРИ НА КАЛИБРИРАНЕ
 2.1. Процедура на калибриране на анализатора
 2.1.1. Всеки анализатор се калибрира толкова често, колкото е необходимо, и при всички случаи в месеца преди изпитването за одобрение на типа и най-малко веднъж на шест месеца за проверка на съответствието на производството.
 2.1.2. Всеки нормално използван работен обхват се калибрира съгласно следната процедура:
 2.1.2.1.
 Калибровъчната крива на анализатора се установява посредством най-малко пет калибровъчни точки, разположени на равни разстояния, доколкото е възможно. Номиналната концентрация на калибриращия газ при най-висока концентрация трябва да бъде не по-малко от 80 % от максималната стойност на скалата.
 2.1.2.2.
 Изискваната концентрация на газа за калибриране


text:
може също да се получи с помощта на газов сепаратор, чрез разреждане с пречистен N2 или с пречистен синтетичен въздух. Точността на смесителното устройство трябва да бъде такава, че концентрацията на разредените газове за калибриране да може да бъде определена в рамките на ± 2 %.
 2.1.2.3.
 Калибровъчната крива се изчислява по метода на най-малките квадрати. Ако получената степен на многочлена е по-голяма от 3, броят на калибровъчните точки трябва да бъде най-малко равен на тази степен на многочлена плюс 2.
 2.1.2.4.
 Калибровъчната крива не трябва да се различава с повече от ± 2 % от номиналната стойност на всеки калибриращ газ.
 2.1.3. Траектория на калибровъчната крива
 От траекторията на калибровъчната крива и от калибровъчните точки е възможно да се провери дали калибрирането е било извършено правилно. Трябва да се посочат редица характерни параметри на анализатора, и по-точно:
 скалата,
 чувствителността;
 нулевата точка,
 датата на извършване на калибрирането.
 2.1.4. Ако е възможно да се докаже на техническата служба, че алтернативни технологии (напр. компютър, превключвател с електронно управляван обхват и др.) могат да дадат резултати с еквивалентна точност, тогава тези алтернативи могат да се използват.
 2.2. Процедура на проверка на анализатора
 2.2.1. Всеки нормално използван работен обхват трябва да бъде проверен преди всеки анализ в съответствие със следното:
 2.2.2. Калибрирането се проверява, като се използват нулев газ и газ за калибриране на обхвата, чиито номинални стойности са между 80 % и 95 % от предполагаемата стойност за анализ.
 2.2.3. Ако за двете разглеждани точки получената стойност не се различава с повече от ± 5 % от максималната стойност на скалата спрямо теоретичната стойност, параметрите на настройка могат да бъдат променени. В противен случай се построява нова калибровъчна крива в съответствие с точка 2.1 от настоящото допълнение.
 2.2.4. След изпитване за извършване на повторна проверка на анализаторите се използва един и същ газ за нулиране и за калибриране на обхвата. Анализът се смята за приемлив, ако разликата между резултатите от двете измервания е по-малка от 2 %.
 2.3. Проверка на пламъчнойонизационния детектор (FID) за характеристиката за въглеводороди
 2.3.1. Оптимизация на характеристиката на детектора
 FID се регулира съгласно указанията на производителя на уреда. Използва се пропан, смесен с въздух, за да се оптимизира характеристиката в най-обичайния работен обхват.
 2.3.2. Калибриране на въглеводородния анализатор (НС)
 Анализаторът трябва да бъде калибриран, като се използва пропан, разтворен във въздух, и пречистен синтетичен въздух (вж. точка 3 от настоящото допълнение).
 Построява се калибровъчна крива, както е описано в точка 2.1 от настоящото допълнение.
 2.3.3. Коефициенти на реагиране за различни въглеводороди и препоръчителни граници
 Коефициентът на реагиране (Rf) за даден вид въглеводород е съотношението на отчетената от плъмъчнойонизационния детектор стойност C1 към концентрацията в газовата бутилка, изразена като ppm C1.
 Концентрацията на изпитвания газ трябва да бъде достатъчна, че да даде реакция, съответстваща на приблизително 80 % от пълното отклонение за работния обхват. Концентрацията трябва да се знае с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. Освен това газовата бутилка трябва да бъде предварително подготвена в продължение на 24 часа при


text:
температура между 293 K и 303 K (20 и 30 °C).
 Коефициентите на реагиране трябва да се определят при пускането в експлоатация на анализатора и впоследствие след продължителни интервали на експлоатация. Газовете за изпитване, които трябва да използват, и препоръчителните коефициенти на реагиране са:
 Метан и пречистен въздух:
 00 < Rf < 1,15
 или 1,00 < Rf < 1,05 за превозни средства, работещи с ПГ/биометан
 Пропилен и пречистен въздух:
 0,90 < Rf < 1,00
 Толуен и пречистен въздух:
 0,90 < Rf < 1,00
 спрямо коефициент на реагиране (Rf) 1,00 за пропан и пречистен въздух.
 2.3.4. Проверка за смущения от кислород и препоръчителни пределни стойности
 Коефициентът на реагиране трябва да бъде определен, както е описано в точка 2.3.3 по-горе. Газът за изпитване, който трябва да се използва, и препоръчителният обхват на коефициента на реагиране са:
 Пропан и азот:
 0,95 < Rf < 1,05
 2.4. Методика на изпитване на ефективността на преобразувателя на NOx
 Коефициентът на полезно действие на преобразувателя, използван за преобразуване на NO2 в NO, се изпитва, както следва:
 Коефициентът на полезно действие може да се получи чрез озонатор, като се прилага схемата, показана на фигура A4a.App3/11, и процедурата, описана по-долу.
 2.4.1. Анализаторът се калибрира съгласно спецификациите на производителя в най-често използвания диапазон с помощта на газ за нулиране и газ за калибриране на обхвата (съдържанието на NO в него трябва да отговаря на около 80 % от експлоатационния обхват и концентрацията на NO2 в газовата смес трябва да бъде по-ниска от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът NOx се настройва в режим за анализ на NO, така че газът за калибриране на обхвата да не преминава през преобразувателя. Записва се отчетената концентрация.
 2.4.2. С помощта на Т-образно съединение се добавя непрекъснато кислород или синтетичен въздух към потока от газ за калибриране на обхвата, докато измерваната концентрация стане с около 10 % по-ниска от отчетената концентрация при калибрирането, дадена в точка 2.4.1 по-горе. Записва се отчетената концентрация (с). През този процес озонаторът не е включен.
 2.4.3. След това озонаторът се задейства, за да създаде достатъчен обем от озон, който да намали концентрацията на NO до 20 % (най-малко 10 %) от концентрацията при калибрирането, посочена в точка 2.4.1 от настоящото допълнение. Записва се отчетената концентрация (d).
 2.4.4. След това се включва анализаторът на NOx на режим за NOx, което означава, че газовата смес (състояща се от NO, NO2, O2 и N2) вече минава през преобразувателя. Записва се отчетената концентрация (а).
 2.4.5. Озонаторът се изключва. Сместа от газове, описана в точка 2.4.2 настоящото допълнение, преминава през преобразувателя и постъпва в детектора. Записва се отчетената концентрация (b).
 Фигура A4a.App3/11
 Конфигурация за изпитване на ефективността на преобразувателя на NOx
 2.4.6. Когато озонаторът е изключен, потокът от кислород или синтетичен въздух също е прекъснат. Тогава отчетените стойности на NO2 на анализатора не трябва да превишават с повече от 5 % стойностите, посочени в точка 2.4.1 от настоящото допълнение.
 2.4.7. Ефективността на преобразувателя на NOx се изчислява както следва:
 2.4.8. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя не трябва да е по-нисък от 95 %.


text:
2.4.9. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя трябва да се проверява най-малко веднъж седмично.
 3. ЕТАЛОННИ ГАЗОВЕ
 3.1. Чисти газове
 При необходимост следните чисти газове трябва да бъдат на разположение за калибриране и използване на оборудването:
 Пречистен азот: (чистота: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 Пречистен синтетичен въздух: (чистота: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); съдържание на кислород между 18 и 21 обемни %;
 Пречистен кислород: (чистота > 99,5 обемни % O2);
 Пречистен водород (и смес, съдържаща хелий): (чистота ≤ 1 ppm C, ≤400 ppm CO2);
 Въглероден оксид: (минимална чистота 99,5 %);
 пропан: (минимална чистота 99,5 %);
 Пропилен (минимална чистота 99,5 %);
 3.2. Газове за калибриране и за калибриране на обхвата
 Трябва да са на разположение газови смеси със следния химически състав:
 а)
 C3 H8 и пречистен синтетичен въздух (вж. точка 3.1);
 б)
 CO и пречистен азот;
 в)
 CO2 и пречистен азот.
 NO и пречистен азот (съдържанието на NO2, съдържащ се в този газ за калибриране, не трябва да е по-голямо от 5 % от съдържанието на NO);
 Действителната концентрация на даден газ за калибриране трябва да бъде в рамките на ± 2 % от обявената стойност.
 Допълнение 4
 Оборудване за измерване на тегловните емисии на прахови частици
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ
 1.1. Общо представяне на системата
 1.1.1. Устройството за взeмане на проби от прахови частици се състои от сонда за вземане на проби, поставена в тунела за разреждане, тръба за пренос на праховите частици, филтродържател, помпа за част от потока, регулатори на дебита и устройства за измерване на дебита.
 1.1.2. Препоръчва се поставянето на предкласификатор за размера на праховите частици (например циклон или преграда) преди филтродържателя. От друга страна, е приемливо да се използва подходяща сонда за вземане на проби, като например показаната на фигура A4a.App4/13, която функционира като класиращо според размера устройство.
 1.2. Общи изисквания
 1.2.1. Сондата за вземане на проби от газовия поток, използван за вземане на проба от праховите частици, се разполага в участъка за разреждане така, че да се позволи улавянето на представителна проба от газовия поток от хомогенна смес въздух/отработили газове.
 1.2.2. Дебитът на пробата от прахови частици трябва да бъде пропорционален на общия поток разредени отработили газове в тунела за разреждане в границите на ± 5 % от дебита на пробата от прахови частици.
 1.2.3. Пробата от разредени отработили газове се поддържа при температура под 325 K (52 °C) в границите на 20 cm преди или след повърхността на филтъра за прахови частици, освен в случай на изпитване с регенериране, когато температурата е под 192 °C.
 1.2.4. Пробата от прахови частици се събира върху единичен филтър, поставен на държател в потока на разредени отработили газове, от които се взема проба.
 1.2.5. Всички елементи на системата за разреждане и на системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до филтъродържателя — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлаганията или


text:
промяната на частиците. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводими материали, които не реагират с компонентите, съставящи отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатични ефекти.
 1.2.6. Ако е невъзможно да се компенсират отклоненията в дебита на потока, трябва да се предвиди топлообменник и устройство за контрол на температурата, както е посочено в точка 1.3.5 от допълнение 2 към настоящото приложение, така че да се осигури постоянен дебит в системата и съответно пропорционален дебит на вземане на проби.
 1.3. Специфични изисквания
 1.3.1. Сонда за взимане на проби на прахови частици
 1.3.1.1. Сондата за вземане на проби трябва да бъде с показатели на класификацията по размер на прахови частици, както е описано в точка 1.3.1.4 от настоящото допълнение. Препоръчва се постигането на тези показатели посредством използването на сонда с незаоблен, отворен край, като отворът ѝ е ориентиран директно по посока на потока, заедно с предкласификатор (циклон, преграда и др.). Като алтернатива, може да бъде използвана подходяща сонда за вземане на проби като показаната на фигура A4a.App4/13, при условие че с нея се постигат показателите за предкласификация, описани в точка 1.3.1.4 от настоящото допълнение.
 1.3.1.2. Сондата за вземане на проби трябва да се монтира близо до осевата линия на тунела на разстояние от 10 до 20 пъти диаметъра на тунела след входната точка на отработилите газове в тунела, като вътрешният ѝ диаметър трябва да е най-малко 12 mm.
 Ако от една сонда за вземане на проби едновременно се взема повече от една проба, потокът, изтеглен от посочената сонда, се разделя на еднакви подпотоци с цел да се избегнат аномалии при пробовземането.
 Ако се използват няколко сонди, всяка сонда трябва да бъде с незаоблен, отворен край, като отворът ѝ е ориентиран директно по посока на потока. Сондите се разполагат на еднакво разстояние около средната надлъжна ос на тунела за разреждане, като разстоянието между сондите е най-малко 5 cm.
 1.3.1.3. Разстоянието от върха на сондата за вземане на проби до стойката на филтъра трябва да бъде равно на най-малко пет пъти диаметъра на сондата, но не трябва да е по-голямо от 1 020 mm.
 1.3.1.4. Предкласификаторът на прахови частици (например циклон, преграда и др.) трябва да бъде разположен преди филтродържателя. Диаметърът на праховите частици, съответстващ на границата на 50-процентно разделяне на предкласификатора, трябва да бъде между 2,5 μm и 10 μm при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на тегловните емисии на частици. Предкласификаторът трябва да дава възможност най-малко 99 % от масовата концентрация на прахови частици с размер 1 μm, които влизат в предкласификатора, да преминат през изхода му при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на тегловните емисии на частици. От друга страна, вместо отделен предкласификатор е приемливо да се използва подходяща сонда за вземане на проби, като например показаната на фигура A4a.App3/13, която функционира като класиращо според размера устройство.
 1.3.2. Помпа за вземане на проби и дебитомер
 1.3.2.1. Устройството за измерване на дебита на газовете за анализ трябва да се състои от помпи, регулатори на дебита на


text:
газовете и устройства за измерване на дебита.
 1.3.2.2. Температурата на газовия поток при дебитомера не може да варира с повече от ± 3 K, с изключение по време на изпитвания с регенериране на превозни средства, оборудвани с устройството за последваща обработка с периодично регенериране. Освен това масовият дебит на пробата от прахови частици е пропорционален на общия поток разредени отработили газове в тунела за разреждане в границите на ± 5 % от дебита на пробата от прахови частици. Ако обемът на потока се промени недопустимо в резултат на прекаленото натоварване на филтъра, изпитването се прекратява. Когато изпитването се повтори, се намалява дебитът на потока.
 1.3.3. Филтър и филтродържател
 1.3.3.1. След филтъра по посока на потока се разполага клапан. Клапанът трябва да действа достатъчно бързо, така че да се отваря и затваря в рамките на 1 s от началото и края на изпитването.
 1.3.3.2. Препоръчва се масата, събрана върху филтъра (Pe) с диаметър 47 mm, да бъде ≥ 20 μg, като натоварването на филтъра да бъде максимално голямо в съответствие с изискванията на точки 1.2.3, 1.3.2 и1.3.3 от настоящото допълнение.
 1.3.3.3. За съответното изпитване скоростта на газовете при повърхността на филтъра се регулира до единична стойност в диапазона от 20 cm/s до 80 cm/s, освен ако системата за разреждане не действа с дебит на пробите, пропорционален на дебита на система за вземане на проби при постоянен обем.
 1.3.3.4. Необходими са филтри от стъклени влакна с флуоровъглеводородно покритие или мембранни филтри на флуоровъглеводородна основа. Всички типове филтри трябва да притежават степен на задържане на 0,3 μm DOP (диоктилфталати) или PAO (полиалфаолефин) CS 68649-12-7 или CS 68037-01-4, не по-ниска от 99 % при скорост на газа при повърхността на филтъра 5,33 cm/s, измерена съгласно един от следните стандарти:
 а)
 САЩ Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 102.8: DOP-Smoke Penetration of Aerosol-Filter Element
 б)
 САЩ Department of Defense Test Method Standard, MIL-STD-282 method 502.1.1: DOP-Smoke Penetration of Gas-Mask Canisters
 в)
 Institute of Environmental Sciences and Technology, IEST-RP-CC021: Testing HEPA and ULPA Filter Media.
 1.3.3.5. Филтъродържателят трябва да е проектиран, така че да осигурява равномерно разпределение на потока през филтъра напречно на площта, която задържа частиците. Площта на филтъра, която задържа частиците, трябва да е най-малко 1 075 mm2.
 1.3.4. Камера за претегляне на филтъра и везна
 1.3.4.1. Микровезната, използвана за определяне на теглото на филтъра, трябва да има точност от 2 μg (стандартно отклонение) и разделителна способност, не по-малка от 1 μg.
 Препоръчва се микровезната да се проверява при започването на всяка серия измервания чрез претегляне на еталонна тежест от 50 mg. Тази тежест трябва да се претегли три пъти и да се отчете средната стойност на резултата. Ако усредненият резултат от претеглянето е в границите на ± 5 μg от резултата на предишното претегляне, претеглянето и везната се смятат за валидни.
 Камерата за претегляне (или помещението) трябва да отговаря на следните условия по време на всички действия по подготовката на филтъра и претеглянето:
 температура 295 ± 3 K (22 ± 3 °C);
 относителна влажност 45 ± 8 %;
 температурата на оросяване


text:
9,5 °C ± 3 °C.
 Препоръчва се записването на условията по отношение на температурата и влажността заедно с теглото на пробата и еталонния филтър.
 1.3.4.2. Корекция за подемната сила
 Теглото на филтъра се коригира за подемната сила за него във въздушна среда.
 Корекцията за подемната сила зависи от плътността на средата на филтъра за вземане на проби, плътността на въздуха и плътността на калибровъчната тежест, използвана за калибриране на везната. Плътността на въздуха зависи от налягането, температурата и влажността.
 Препоръчва се температурата и температурата на оросяване на средата на претеглянето да се поддържат съответно 22 °C ± 1 °C и 9,5 °C ± 1 °C за температурата на оросяване. Спазването обаче на минималните изисквания, посочени в точка 1.3.4.1 от настоящото допълнение, също има за резултат приемлива корекция за въздействието на подемната сила. Корекцията за подемната сила се прилага, както следва:
 Където:
 mcorr
 =
 маса на праховите частици, коригирана с оглед на подемната сила,
 muncorr
 =
 маса на праховите частици, некоригирана с оглед подемната сила,
 ρair
 =
 плътност на въздуха в средата, в която се намират везните
 ρweight
 =
 плътност на калибровъчната тежест, използвана за калибриране на везните
 ρmedia
 =
 плътност на средата за вземане на проби от прахови частици (филтър) съгласно таблицата по-долу:
 Среда на филтъра
 ρmedia
 Съклени влакна с тефлоново покритие (напр. TX40)
 2 300 kg/m3
 ρair може да се изчисли, както следва:
 Където:
 Pabs
 =
 абсолютно налягане в средата, в която се намира везната,
 Mmix
 =
 моларна маса на въздуха в средата, в която се намира везната (28,836 gmol– 1),
 R
 =
 моларна газова константа (8,314 Jmol– 1K– 1),
 Tamb
 =
 абсолютна температура на средата, в която се намира везната.
 В камерата (или помещението) не трябва да има никакви замърсители (напр. прах), който би могъл да се отложи по повърхността на филтрите за прахови частици по време на тяхното стабилизиране.
 Допускат се отклонения от спецификациите за температурата и влажността на помещението за претегляне, при условие че общата продължителност на отклоненията не превишава 30 min. от периода на подготовка на който и да е филтър. Помещението за претегляне трябва да отговаря на необходимите спецификации, преди персоналът да влезе в него. Не се допускат отклонения от определените условия по време на самото претегляне.
 1.3.4.3. Трябва да се неутрализира въздействието на статичното електричество. Това може да се постигне посредством заземяване на везната чрез поставянето ѝ върху антистатична подложка и неутрализирането на заряда на филтрите за прахови частици преди претеглянето, като се използва полониев неутрализатор или устройство с подобно действие. Като алтернатива, премахването на електростатичните ефекти може да бъде постигнато чрез изравняване на електростатичния заряд.
 1.3.4.4. Филтърът за изпитването се изважда от камерата не по-рано от един час преди започване на изпитването.
 1.4. Описание на препоръчваната система
 На фигура A4a.App4/12 е представена схема на препоръчваната система за вземане на проби от прахови частици. Тъй като различните конфигурации могат да дадат еквивалентни резултати, не се изисква точно съответствие с фигурата. Могат да се използват допълнителни компоненти като измервателни уреди, клапани, електромагнитни клапани, помпи и прекъсвачи за осигуряване на допълнителна информация и за координиране


text:
на функциите на компонентите на системата. Други компоненти, които не са необходими за осигуряване на точността на други конфигурации на системата, могат да бъдат изключени, ако тази операция се основава на добра техническа преценка.
 Фигура A4a.App4/12
 Система за вземане на проби от прахови частици
 Проба от разредените отработили газове се взима от тунела за разреждане DT на целия поток с помощта на сондата за взимане на проби на частиците PSP и тръбата за пренос на частиците PTT, като се използва помпата Р. След това пробата преминава през предкласификатор за размера на праховите частици и филтъродържателя/ите FH, който/ито сьдържа/т филтри за взимане на проби на частиците. Дебитът на потока при вземането на проба се определя от регулатора на дебита (FC).
 2. ПРОЦЕДУРИ НА КАЛИБРИРАНЕ И ПРОВЕРКА
 2.1. Калибриране на дебитомера
 Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране на дебитомера, с което се доказва съответствие с проследим еталон през 12-месечния период, предшестващ изпитването за емисии, или след ремонт или промяна, които биха могли да повлияят на калибрирането.
 2.2. Калибриране на микровезната
 Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране, с което се доказва съответствието на микровезната с проследим еталон през 12-месечния период, предшестващ изпитването за емисии.
 2.3. Претегляне на еталонните филтри
 За определяне на специфичното тегло на еталонните филтри, най-малко 2 неизползвани еталонни филтъра или двойки от еталонни филтри трябва да бъдат претеглени до 8 часа след претеглянето на филтрите (или двойките от филтри) за вземане на проби, като за предпочитане е тези операции да се извършат едновременно. Еталонните филтри трябва да имат еднакви размери и да бъдат изработени от същите материали като филтъра за вземане на проби.
 Ако специфичното тегло на еталонен филтър варира с повече от ± 5μg между претеглянията на филтъра за вземане на проби, тогава филтърът за вземане на проби и еталонните филтри се привеждат отново в изправност в помещението за претегляне и след това се претеглят отново.
 Сравнението между претеглянията на еталонен филтър се прави, като се сравняват специфичните тегла и плъзгащата средна стойност на специфичните тегла на посочения еталонен филтър.
 Плъзгащата средна стойност се изчислява от специфичните тегла, измерени в периода след поставянето на еталонните филтри в помещението за претегляне. Периодът, използван за изчисляването, не трябва да бъде по-кратък от 1 ден и не трябва да надвишава 30 дни.
 Допуска се многократно привеждане в необходимото състояние и претегляне на филтрите за вземане на проби и еталонните филтри до изтичането на интервал от 80 h след измерването на газовете от изпитването за емисии.
 Ако в рамките на интервал, по-кратък или равен на 80 h, повече от половината еталонни филтри изпълняват изискването за ± 5 μg, претеглянето на еталонните филтри може да се приеме за валидно.
 Ако в рамките на интервал, равен на 80 h, се използват два еталонни филтъра, от които един не изпълнява изискването за ± 5 μg, претеглянето на еталонните филтри може да се приеме за валидно, при условие че сумата от абсолютните разлики между специфичните и плъзгащите средни стойности на двата еталонни филтъра е по-малка


text:
или равна на 10 μg.
 В случай че по-малко от половината еталонни филтри изпълняват изискването за ± 5 μg, еталонният филтър се отстранява и изпитването за емисии се повтаря. Всички еталонни филтри се отстраняват и заменят в границите на 48 часа.
 В останалите случаи еталонните филтри се заменят най-малко на 30 дена по начин, който не допуска измерването на филтър за вземане на проби без сравнение с еталонен филтър, престоял в помещението за претегляне най-малко 1 ден.
 Ако посочените в точка 1.3.4 критерии за стабилност на помещението за претегляне не са изпълнени, но при претеглянето на еталонния филтър посочените по-горе критерии са спазени, производителят на превозното средство може да признае теглата на филтрите за вземане на проби или да обяви изпитванията за невалидни, да промени системата за контрол на помещението за претегляне и да извърши изпитването отново.
 Фигура A4a.App4/13
 Конфигурация на сондата за вземане на проби от прахови частици
 Допълнение 5
 Оборудване за измерване на емисии като брой прахови частици
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ
 1.1. Общо представяне на системата
 1.1.1. Системата за вземане на проби от прахови частици се състои от тунел за разреждане, сонда за вземане на проби и уловител на летливи частици (УЛЧ), разположен преди брояча на частици (БЧ), и подходящи свързващи тръби.
 1.1.2. Препоръчва се поставянето на предкласификатор за размера на праховите частици (т.е., циклон или преграда преди входа на УЛЧ). От друга страна, вместо предкласификатор за размера на частиците е приемливо да се използва подходяща сонда за вземане на проби, като например показаната на фигура A4a.App4/13, която функционира като класиращо според размера на праховите частици устройство.
 1.2. Общи изисквания
 1.2.1. Пробоотборната точка за прахови частици трябва да е разположена в рамките на тунела за разреждане.
 Накрайникът на сондата за вземане на проби или пробоотборната точка за прахови частици (ПТПЧ) и тръбата за пренос на прахови частици (ТППЧ) съставят системата за пренос на прахови частици (СППЧ). СППЧ отвежда пробата от тръбата за разреждане до входа на УЛЧ. СПЧ трябва да отговаря на следните условия:
 Системата трябва да се монтира близо до осовата линия на тунела на разстояние от 10 до 20 пъти диаметъра на тунела по-надолу от входната точка на газовете, като отворът ѝ е ориентиран в посока, обратна на потока в тръбата, а оста ѝ при накрайника е успоредна на оста на тунела за разреждане.
 Вътрешният ѝ диаметър трябва да е ≥ 8 mm.
 Пробният газ, който преминава през СППЧ, трябва да отговаря на следните условия:
 да има число на Рейнолдс (Re) < 1700;
 времето на пребиваване на газа в СППЧ трябва да е ≤ 3 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на системата за пренос на прахови частици, при която може да се докаже еквивалентно проникване на частици с размер 30 nm, се смята за допустима.
 Изходната тръба (ИзхТ), отвеждаща разредената проба от УЛЧ към входа на БЧ, трябва да има следните характеристики:
 тя трябва да има вътрешен диаметър ≥ 4mm.
 потокът на пробния газ през ИзхТ трябва да има време на пребиваване ≤ 0,8 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на ИзхТ,


text:
при която може да се докаже еквивалентно проникване на прахови частици с размер 30 nm, се смята за допустима.
 1.2.2. В УЛЧ трябва да бъдат монтирани устройства за разреждане на пробата и за улавяне на летливите частици. Сондата за вземане на проби за изпитвания газов поток трябва да е разположена по такъв начин в участъка за разреждане, че да се отведе представителен поток газ от хомогенна смес въздух/отработили газове.
 1.2.3. Всички елементи на системата за разреждане и системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до БЧ — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлагането на прахови частици. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводящи материали, които не реагират с компонентите, съставящи отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатични ефекти.
 1.2.4. В системата за вземане на проби от прахови частици трябва да бъдат отчетени добрите практики за вземане на проби от аерозоли, което предполага избягване на резки извивки и внезапни промени в напречното сечение, използване на гладки вътрешни повърхности и намаляване до минимум на дължината на тръбата за вземане на проби. Постепенните промени в напречното сечение са разрешени.
 1.3. Специфични изисквания
 1.3.1. Пробата, съдържаща прахови частици, не трябва да преминава през помпа, преди да е преминала през БЧ.
 1.3.2. Препоръчва се използването на предкласификатор.
 1.3.3. Възелът за предварителна подготовка на пробата трябва:
 1.3.3.1.
 за един или повече етапи да бъде способен да разрежда пробата, така че да се достигне до концентрация на прахови частици под горния праг на режима на броене на единични прахови частици на БЧ и температура на газа преди входа на БЧ под 35 °C;
 1.3.3.2.
 да съдържа един етап за начално разреждане с нагряване, на чийто изход пробата има температура ≥ 150 °C и ≤ 400 °C, а коефициентът на разреждане е най-малко 10;
 1.3.3.3.
 Да контролира етапите със загряване, така че да се поддържат постоянни работни температури в границите, посочени в точка 1.3.3.2 с точност до ± 10 °C. Да осигурява сигнализация дали етапите със загряване имат необходимата за функционирането им температура, или не.
 1.3.3.4.
 Да осигурява за УЛЧ като цяло коефициент на намаляване на концентрацията на праховите частици (fr(di)), както е определено в точка 2.2.2 по-долу от настоящото допълнение, за прахови частици с диаметър на електрическа подвижност от 30 nm и 50 nm, който е съответно с не повече от 30 % и 20 % по-голям и с не повече от 5 % по-малък от този за прахови частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm.
 1.3.3.5.
 Също така трябва да се постига > 99,0 % изпаряване на праховите частици от тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) с диаметър на електрическа подвижност 30 nm, с концентрация на входа ≥ 10 000 cm– 3, чрез нагряване и понижаване на парциалното налягане на тетраконтан.
 1.3.4. Броячът на частици (БЧ) трябва:
 1.3.4.1.
 Да функционира при максимални работни параметри на потока;
 1.3.4.2.
 да има точност на преброяване ± 10 % в целия обхват от 1 cm– 3 до горния


text:
праг на режима на броене на единични прахови частици на БЧ спрямо проследим еталон. При концентрации под 100 cm– 3 може да са необходими усреднени измервания за дълги периоди на вземане на проби, за да се докаже с висока степен на статистическа достоверност точността на БЧ.
 1.3.4.3.
 да има точност на отчитане от най-малко 0,1 прахови частици на cm– 3 за концентрации под 100 cm– 3;
 1.3.4.4.
 Да има линейна характеристика за концентрации на прахови частици в целия обхват на измервания в режим на броене на единични прахови частици;
 1.3.4.5.
 Да има честота на изпращане на данни, равна или по-висока от 0,5 Hz;
 1.3.4.6.
 За обхвата на измервани концентрации да има време на задействане T90 по-малко от 5 s;
 1.3.4.7.
 Да има вградена функция за корекция на съвпадения, като корекцията стига до 10 %, и да може да използва вътрешен коефициент на калибриране, както е определен в точка 2.1.3 от настоящото допълнение, но да не използва никакъв друг алгоритъм за корекция или определяне на ефективността на броенето;
 1.3.4.8.
 За прахови частици с диаметър на електрическа подвижност 23 nm (± 1 nm) и 41 nm (± 1 nm) да има ефективност на броенето, съответно 50 % (± 12 %) и > 90 %. Ефективността на броенето може да се постигне или чрез вътрешни (напр. контролиране на устройството на измервателния уред) или външни (напр. предкласификация на размера на частиците) средства;
 1.3.4.9.
 Ако в БЧ се използва работна течност, тя се сменя с указаната от производителя на уреда периодичност.
 1.3.5. Ако не се поддържа(т) на известно постоянно равнище в точка, в която се контролира дебитът на БЧ, налягането и/или температурата на входа на БЧ се измерва(т) и регистрира(т) за целите на привеждането на измерванията на концентрацията на прахови частици към стандартните условия.
 1.3.6. Сборът от времето за пребиваване в СППЧ, УЛЧ и ИзхТ плюс времето за задействане T90 на БЧ не трябва да е по-голям от 20 s.
 1.4. Описание на препоръчваната система
 В следващата точка е изложена препоръчителната практика за измерване на броя прахови частици. Всяка система обаче, която отговаря на оперативните спецификации, посочени в точки 1.2 и 1.3, се смята за допустима.
 Фигура A4a.App5/14 представя схематично препоръчваната система за вземане на проби от прахови частици.
 Фигура A4a.App5/14
 Схема на препоръчваната система за вземане на проби от прахови частици
 1.4.1. Описание на системата за вземане на проби
 Системата за вземане на проби от прахови частици се състои от накрайник на сондата за частици в тунела за разреждане (ПТПЧ), тръба за пренос на прахови частици (ТППЧ), предкласификатор за частици (ПКЧ) и уловител на летливи частици (УЛЧ), намиращи се преди възел за измерване на концентрацията на брой частици (БЧ). В УЛЧ трябва да бъдат монтирани устройства за разреждане на пробата (устройства за намаляване на броя прахови частици: УНБПЧ1 и УНБПЧ2) и за изпаряване на частици (изпарителна тръба, ИзпT). Сондата за вземане на проби от изпитвания газов поток трябва да е разположена по такъв начин в участъка за разреждане, че да се отведе представителен поток газ от хомогенна смес въздух/отработили газове. Сборът от времето за


text:
пребиваване в системата и времето за задействане T90 на БЧ не трябва да е по-голям от 20 s.
 1.4.2. Система за пренос на прахови частици
 ПТПЧ и ТППЧ съставят системата за пренос на частици (СППЧ). СППЧ отвежда пробата от тръбата за разреждане до входа на първото устройство за намаляване на броя прахови частици. СППЧ трябва да отговаря на следните условия:
 Системата трябва да се монтира близо до осовата линия на тунела на разстояние от 10 до 20 пъти диаметъра на тунела по-надолу от входната точка на газовете, като отворът ѝ е ориентиран в посока, обратна на потока в тръбата, а оста ѝ при накрайника е успоредна на оста на тръбата за разреждане.
 вътрешният ѝ диаметър да е ≥ 8 mm;
 Пробният газ, който преминава през СППЧ, трябва да отговаря на следните условия:
 да има число на Рейнолдс (Re) < 1,700;
 времето на пребиваване на газа в СППЧ трябва да е ≤ 3 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на системата за пренос на прахови частици, при която може да се докаже еквивалентно проникване на прахови частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm, се смята за допустима.
 Изходната тръба (ИзхТ), отвеждаща разредената проба от УЛЧ към входа на БЧ, трябва да има следните характеристики:
 вътрешният ѝ диаметър да е ≥ 4 mm;.
 потокът на пробния газ през ИзхТ трябва да има време на пребиваване ≤ 0,8 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на ИзхТ, при която може да се докаже еквивалентно проникване на прахови частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm, се смята за допустима.
 1.4.3. Предкласификатор на прахови частици
 Препоръчваният предкласификатор на прахови частици трябва да бъде разположен преди УЛЧ. Диаметърът на праховите частици, съответстващ на границата на 50-процентно разделяне на предкласификатора, трябва да бъде между 2,5 μm и 10 μm при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на емисиите като брой прахови частици. Предкласификаторът трябва да дава възможност най-малко 99 % от масовата концентрация на прахови частици с размер 1 μm, които влизат в предкласификатора, да преминат до изхода му при стойността на обемния разход, избрана за вземане на проби за определяне на емисиите като брой прахови частици.
 1.4.4. Уловител на летливи частици (УЛЧ)
 УЛЧ трябва да включва устройство за намаляване броя на праховите частици (УНБПЧ1), изпарителна тръба и второ устройство за намаляване на броя на праховите частици (УНБПЧ2), свързани последователно. Функцията на разреждането е да намали бройната концентрация в пробата, която постъпва във възела за измерване на концентрацията на прахови частици, до стойност, по-ниска от горния праг на режима на броене на отделни частици на БЧ и да попречи на образуването на зародиши в пробата. УЛЧ трябва да подава сигнал дали УНБПЧ1 и изпарителната тръба имат необходимата за функционирането им температура, или не.
 С помощта на УЛЧ трябва да се постигне изпаряване на > 99,0 % от частиците от тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) с размер 30 nm, чиято концентрация на входа е ≥ 10 000 cm– 3, чрез нагряване и намаляване на парциалното налягане на тетраконтана. УЛЧ като цяло


text:
трябва да осигурява и коефициент на намаляване на концентрацията на прахови частици (fr) за прахови частици с диаметър на електрическа подвижност от 30 nm и 50 nm, който е съответно с не повече от 30 % и 20 % по-голям и с не повече от 5 % по-малък от този за прахови частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm.
 1.4.4.1. Първо устройство за намаляване на броя прахови частици (УНБПЧ1)
 Първото устройство за намаляване на броя прахови частици трябва да бъде проектирано специално за намаляване на концентрацията на прахови частици и да работи при температури (на стената) от 150 °C до 400 °C. В този диапазон стойността на зададената температура на стената трябва да се поддържа на постоянно номинално работно ниво с точност ± 10 °C и да не превишава температурата на стената на изпарителната тръба (точка 1.4.4.2 от настоящото допълнение). Към устройството за намаляване на броя частици трябва да се подава преминал през ВВФПЧ въздух за разреждане, а то трябва да бъде в състояние да осигурява коефициент на разреждане 10 — 200 пъти.
 1.4.4.2. Изпарителна тръба
 Трябва да се вземат мерки стената на изпарителната тръба по цялата си дължина да има температура по-висока или равна на тази на първото устройство за намаляване на броя частици, като температурата на стената се поддържа на фиксирано номинално работно ниво между 300 °C и 400 °C с точност ± 10 °C.
 1.4.4.3. Второ устройство за намаляване на броя прахови частици (УНБПЧ2)
 УНБПЧ2 трябва да бъде проектирано специално за намаляване на концентрацията на прахови частици. Към устройството за намаляване на броя частици трябва да се подава преминал през ВВФПЧ въздух за разреждане, а то трябва да бъде в състояние непрекъснато да осигурява един-единствен коефициент на разреждане в границите на 10—30 пъти. Коефициентът на разреждане на2 се избира между 10 и 15, така че концентрацията на частици след второто устройство да е по-ниска от горния праг на режима на броене на отделни частици на БЧ, а температурата на газа преди входа на БЧ да е < 35 °C.
 1.4.5. Брояч на прахови частици (БЧ)
 Броячът на частици трябва да отговаря на изискванията на точка 1.3.4 от настоящото допълнение
 2. КАЛИБРИРАНЕ/ВАЛИДИРАНЕ НА СИСТЕМАТА ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ (1)
 2.1. Калибриране на брояча на прахови частици
 2.1.1. Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране на БЧ, с което се доказва съответствие с проследим еталон през 12-месечния период, предшестващ изпитването за емисии.
 2.1.2. След всеки значителен ремонт БЧ трябва отново да се подложи на калибриране и да се издаде ново калибрационно свидетелство.
 2.1.3. Калибрирането трябва да бъде сводимо към стандартните методи за калибриране:
 а)
 чрез сравнение на характеристиката на БЧ при калибриране с тази на калибриран аерозолен електрометър при едновременно вземане на проби от електростатично подбрани калибровъчни прахови частици; или
 б)
 чрез сравняване на характеристиката на БЧ при калибриране с тази на втори БЧ, който е бил пряко калибриран по горния метод.
 При използване на електрометър калибрирането се извършва, като се използват най-малко шест стандартни концентрации, разположени възможно най-равномерно в диапазона на


text:
измерване на БЧ. Сред тях е и номинална нулева концентрация, която се получава чрез поставяне на ВВФПЧ от клас най-малко Н13 по EN 1822:2008, или филтри с еквивалентни характеристики, на входа на всеки измервателен уред. Ако към подложения на калибриране БЧ не се прилага коефициент на калибриране, за всяка концентрация измерените концентрации трябва да бъдат в рамките на ± 10 % от стандартната концентрация, освен при нулевата, като в противен случай подложеният на калибриране БЧ се отхвърля. Изчислява се и се записва градиентът на линейна регресия за двете множества данни. Към подложения на калибриране БЧ се прилага коефициент на калибриране, равен на реципрочната стойност на градиента. Линейността на характеристиката се изчислява като квадрат на корелационния коефициент (момента на произведенията) на Пирсън (R2) на двете множества данни и трябва да е по голяма или равна на 0,97. Като се изчислят както градиентът, така и R2, линейната регресия трябва да минава през началото (концентрация нула и при двата измервателни уреда).
 При използване на брояч на частици калибрирането се извършва, като се използват най-малко шест стандартни концентрации, разположени в диапазона на измерване на БЧ. Най-малко 3 концентрации трябва да бъдат под 1 000 cm– 3, останалите трябва да бъдат линейно разпределени между 1 000 cm– 3 и горния край на обхвата на БЧ в режим на броене на единични прахови частици. Сред тях е и номинална нулева концентрация, която се получава чрез поставяне на ВВФПЧ от клас най-малко Н13 по EN 1822:2008, или филтри с еквивалентни характеристики, на входа на всеки измервателен уред. Ако към подложения на калибриране БЧ не се прилага коефициент на калибриране, за всяка концентрация измерените концентрации трябва да бъдат в рамките на ± 10 % от стандартната концентрация, освен при нулевата, като в противен случай подложеният на калибриране БЧ се отхвърля. Изчислява се и се записва градиентът на линейна регресия за двете множества данни. Към подложения на калибриране БЧ се прилага коефициент на калибриране, равен на реципрочната стойност на градиента. Линейността на характеристиката се изчислява като квадрат на корелационния коефициент (момента на произведенията) на Пирсън (R2) на двете множества данни и трябва да е по голяма или равна на 0,97. Като се изчислят както градиентът, така и R2, линейната регресия трябва да минава през началото (концентрация нула и при двата измервателни уреда).
 2.1.4. Калибрирането трябва да включва и проверка по отношение на изискванията на точка 1.3.4.8 от настоящото допълнение. на ефективността на отчитане на прахови частици с диаметър на електрическа подвижност 23 nm. Не е необходима проверка на ефективността на броене на прахови частици с размер 41 nm.
 2.2. Калибриране/валидиране на уловителя на летливи частици
 2.2.1. Калибрирането на коефициентите на намаляване на концентрацията на прахови частици на УЛЧ в целия диапазон на стойности на разреждане при определените номинални работни температури е задължително, когато този възел е нов или когато е претърпял значителен ремонт. Изискването за периодично валидиране на коефициента на намаляване на концентрацията на прахови частици на УЛЧ се свежда до проверка при една стойност, типична за стойностите, използвани при измервания при превозни средства, оборудвани с филтър за прахови