text:
се преобразува в дебит на помпата (V
 0) в m3/об. при при абсолютната температура и налягане при входа на помпата, както следва:
 където:
 Qs
 =
 дебит на въздуха при нормални условия (101.3 kPa, 273 K) (m3/s)
 T
 =
 температура на входа на помпата (K)
 pA
 =
 абсолютно налягане на входа на помпата (p
 B – p
 1) (kPa)
 n
 =
 честота на въртене на помпата, (об./s)
 За да може да се отчита взаимодействието между изменението на налягането в помпата и пропуските на помпата, корелационната функция (X
 0) между честотата на въртене на помпата, разликата в налягането от входа на помпата до изхода на помпата и абсолютното изходно налягане на помпата се изчислява, както следва:
 където:
 Δpp
 =
 разлика в налягането от входа на помпата до изхода на помпата (kPa),
 pA
 =
 абсолютно налягане на изхода на помпата, (в kPa)
 За да се получи следното уравнение на калибриране, по метода на най-малките квадрати се извършва подбор на права:
 D0 и m са съответно константите на пресичане и ъгловия коефициент, които описват регресионните линии.
 При система множество честоти на въртене с пробовземане при постоявнен обем, кривите на калибриране, генерирани от различните обхвати на дебита на помпата, трябва да саприблизително успоредни, а стойностите на пресичане (D
 0) да се увеличават с намаляване на обхвата на дебита на помпата.
 Изчислените с помощта на уравнението стойности са в рамките на ± 0,5 % от измерената стойност на V
 0. Стойностите на m са различни за различните помпи. Притокът от прахови частици в течение на времето причинява намаляване на пропуските на помпата, както е отразено от по-ниските стойности на m. Следователно калибрирането трябва да се извършва при пускането на помпата, след основен ремонт и когато обща проверка на системата (точка 3.5) покаже промяна в пропуските на помпата.
 3.3. Калибриране на тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида (CFV)
 Калибрирането на CFV се основава на уравнението на потока за тръба на Вентури с критична скорост на флуида:. Газовият дебит е функция на налягането и температурата на входа, както е показано по-долу:
 където:
 Kv
 =
 коефициент на калибриране
 pA
 =
 абсолютно налягане на входа на тръбата на Вентури, (в kPa)
 T
 =
 температура на входа на тръбата на Вентури (K)
 3.3.1. Анализ на данните
 Дебитът на въздуха (Q
 s) при всяка ограничителна регулировка (най-малко 8 регулировки) се изчислява в стандартизирани единици m3/min. отданните на дебитомера, като се използва методът, предписан от производителя. Коефициентът на калибриране се изчислява въз основа на данните за калибриране на всяка регулировка, както следва:
 където:
 Qs
 =
 дебит на въздуха при нормални условия (101,3 kPa, 273 K) (m3/s)
 T
 =
 температура на входа на тръбата на Вентури (K)
 pA
 =
 абсолютно налягане на входа на тръбата на Вентури, (в kPa)
 За определяне обхвата на критичния поток, K
 v се представя като функция на налягането на входа на тръбата на Вентури. За критичния (дроселиран) поток,, K
 v има относително константна стойност С намаляването на налягането (увеличаването на вакуума), клапата на дросела на тръбата на Вентури се отваря и K
 v намалява, което показва,


text:
че тръбата на Вентури с критична скорост на потока работи извън допустимия обхват.
 Средната стойност на K
 V и стандартното отклонение се изчисляват за най-малко 8 точки от областта на критичния поток. Стандартното отклонение не трябва да превишава 0,3 % от средната стойност на K
 V.
 3.4. Калибриране на тръба на Вентури с дозвукова скорост на потока (SSV)
 Калибрирането на SSV се основава на формулата за потока на Вентури с дозвукова скорост на потока. Газовият дебит зависи от налягането и температурата на входа, както и от понижението на налягането между входа и стеснението на тръбата на Вентури с дозвукова скорост на потока:
 където:
 A0
 = сбор от константи и единици за преобразуване =
 0,006111 в единици по SI
 d= диаметър на стеснението на SSV (m)
 Cd
 = коефициент на изтичане на SSV
 pA
 = абсолютно налягане на входа на тръбата на Вентури, (в kPa)
 T= температура на входа на тръбата на Вентури (K)
 r= съотношение между налягането в стеснението на тръбата на Вентури и абсолютното статично налягане на входа
 ß= съотношение между диаметъра d на стеснението на тръбата на Вентури и вътрешния диаметър
 3.4.1. Анализ на данните
 Дебитът на въздуха (Q
 SSV) при всяка ограничителна регулировка (най-малко 16 регулировки) се изчислява в стандартизирани единици m3/min от данните на дебитомера, като се използва методът, предписан от производителя. К оефициентът на изтичане се изчислява въз основа на данните за калибриране на всяка регулировка, както следва:
 където:
 QSSV
 =
 дебит на въздуха при нормални условия (101,3 kPa, 273 K), m3/s
 T
 =
 температура на входа на тръбата на Вентури (K)
 d
 =
 диаметър на стеснението на тръбата на Вентури с дозвукова скорост на потока (m)
 r
 =
 съотношение между налягането в стеснението на тръба на Вентури с дозвукова скорост на потока и абсолютното статично налягане на входа
 ß
 =
 съотношение между диаметъра d на стеснението на SSV и вътрешния диаметър
 За да се определи обхватът на потока с дозвукова скорост, C
 d се начертава като функция от числото на Рейнолдс при стеснението на тръбата на Вентури с дозвукова скорост на потока. Числото Re в стеснението на SSV се изчислява по следната формула:
 където:
 A1
 =
 QSSV
 =
 дебит на въздуха при нормални условия (101,3 kPa, 273 K) (m
 3/s)
 d
 =
 диаметър на стеснението на SSV (m)
 μ
 =
 абсолютен или динамичен вискозитет на газа, изчислен по следната формула:
 където:
 b
 =
 S
 =
 емпирична константа = 104,4 K.
 Тъй като Q
 SSV е изходна величина за формулата за пресмятане на Re, изчисляването започва с предполагаема стойност за Q
 SSV или за C
 d на тръбата на Вентури, използвана за калибриране, и се повтаря, докато стойността на Q
 SSV стане сходяща. Методът на последователните приближения трябва да има точност до 0,1 % на точка или по-добра.
 За най-малко шестнадесет точки в областта на потока с дозвукова скорост изчислените стойности на Cd от резултантната крива на калибриране, която съответства на уравнението, трябва да бъдат в рамките на ± 0,5 % от измерения Cd за всяка точка на калибриране.
 3.5. Проверка на цялата система
 Общата

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
точност на системата с пробовземане при постоянен обем и на аналитичната система се определя с въвеждането в системата, когато тя работи нормално, с подаване на известна маса замърсяващ газ. Замърсителят се анализира и масата се изчислява съгласно приложение 4А, допълнение 3, точка 2.4.1, освен в случай на пропан, когато се използва коефициент 0,000472 вместо 0,000479 за НС. Използва се една от следните две техники.
 3.5.1. Измерване с бленда за критична скорост на флуида
 Известно количество чист газ (пропан) се вкарва в системата с взимане на проби при постоянен обем през калибрирана бленда за критична скорост на флуида. Ако входящото налягане е достатъчно високо, дебитът, който се регулира с калибрирана бленда за критична скорост на флуида, е независим от налягането при изхода на блендата (критична скорост на флуида). В продължение на приблизително от 5 до 10 минути системата с взимане на проби при постоянен обем работи както по време на нормално изпитване за измерване на емисиите на отработили газове. Проба от газа се анализира с обичайното оборудване (торбичка за пробата или метода на интеграцията) и се изчислява масата на газа. Така определената маса трябва да е в рамките на ± 3 % от известната маса подаден газ.
 3.5.2. Измерване с гравиметрична техника
 Масата на малък цилиндър, пълен с пропан, се определя с точност до ± 0,01 g. Работата на системата за вземане на проби при постоянно налягане е като при нормално изпитване на емисии отработили газове за около 5 до 10 минути, като през това време в системата се подава въглероден оксид или пропан. Количеството отделен чист газ се определя посредством разликово претегляне. Проба от газа се анализира с обичайното оборудване (торбичка за пробата или метод за интегриране) и се изчислява масата на газа. Така определената маса трябва да е в рамките на ± 3 % от известната маса подаден газ.
 (1) Процедурата по калибриране е еднаква за изпитванията NRSC и NRTC, с изключение на изискванията, посочени в точки 1.11. и 2.6
 Допълнение 3
 Оценка и изчисляване на данните
 1. ОЦЕНКА И ИЗЧИСЛЯВАНЕ НА ДАННИТЕ — ИЗПИТВАНЕ NRSC
 1.1. Оценка на данните относно газовите емисии
 За да се оценят газовите емисии, се вземат усреднените стойности от диаграмата на показанията на уредите за последните 60 секунди на всеки режим и, ако се използва методът на въглеродния баланс, се определят средните концентрации (conc) на HC, CO, NOx и CO2, постигнати по време на всеки режим, като се използват записаните средни стойности от диаграмите и съответните данни от калибрирането. Може да се използва друг тип записване, ако той гарантира получаването на еквивалентни данни.
 Средните фонови концентрации (conc
 d) могат да се определят въз основа на регистрираните стойности на първичния въздух, който се съдържа в торбичките, или въз основа на стойностите на фоновата концентрация, записани без прекъсване (без вземане на проба в торбички) и съответните данни от калибрирането.
 Ако са използвани циклите със стабилни състояния и линейни преходи между тях от приложение 5, точка 1.2. съответно букви а) или б), прилагат се процедурите за оценка и изчисляване на данните от приложение 4Б, точка 7.8.2.2 и


text:
приложимите раздели от точки A.8.2, A.8.3 и A.8.4. Крайните резултати от изпитването се пресмятат по уравнения A.8-60 и A.8-61 или, съответно, A.7-49 и A.7-50.
 1.2. Емисии на прахови частици
 За оценката на праховите частици, общата сума на масите на пробите (M
 SAM,i) през филтъра се записва за всеки режим. Филтрите се връщат в камерата за претегляне и се подготвят за не по-малко от един час, но не повече от 80 часа, и след това се претеглят. Брутното тегло на филтрите се записва и от него се изважда тарата (вж. приложение 4А, точка 3.1). Масата на праховитеM
 f частици при еднофилтърния метод или M
 f,i при многофилтърния метод) e сумата от масите на частиците, събрани върху основния и вторичния филтър. Ако трябва да се приложи фонова корекция, се записват масата на въздуха за разреждане (M
 DIL) през филтъра и масата прахови частици (M
 d). Ако е направено повече от едно измерване, се изчислява частното M
 d/M
 DIL за всяко единично измерване и стойностите се усредняват.
 Ако са използвани циклите със стабилни състояния и линейни преходи между тях от приложение 5, точка 1.2. съответно букви а) или б), прилагат се процедурите за оценка и изчисляване на данните от приложение 4Б, точка 7.8.2.2 и приложимите раздели от точки A.8.2, A.8.3 и A.8.4. Крайните резултати от изпитването се пресмятат по уравнения A.8-64 или, съответно, A.7-53.
 1.3. Изчисляване на газовите емисии
 Окончателните резултати от изпитванията се получават чрез извършване на следните операции.
 1.3.1. Определяне на дебита на отработилите газове
 Дебитът на отработилите газове (G
 EXHW,i) се определя за всеки от режимите съгласно приложение 4А, допълнение 1, точки 1.2.1. — 1.2.3.
 При използване на система с разреждане на целия поток, общият дебит на разредените отработили газове (G
 TOTW,i) за всеки изпитвателен режим се определя според приложение 4А, допълнение 1, точка 1.2.4.
 1.3.2. Коригиране за преминаване от сух към влажен въздух
 Корекцията за преминаване от сух към влажен въздух (G
 EXHW,i) се определя за всеки от режимите съгласно приложение 4А, допълнение 1, точки 1.2.1. — 1.2.3.
 При прилагане на стойността G
 EXHW, измерената концентрация се привежда към влажен въздух, ако измерването не е било вече направено при влажен въздух, като се използва следната формула:
 За неразредените отработили газове:
 За разредените газове:
 или
 За въздуха за разреждане:
 За всмуквания въздух (ако е различен от въздуха за разреждане):
 където:
 Ha
 =
 абсолютната влажност на всмуквания въздух (в g вода на kg сух въздух)
 Hd
 =
 абсолютната влажност на въздуха за разреждане (в g вода на kg сух въздух)
 Rd
 =
 Относителна влажност на въздуха за разреждане (%)
 Rd
 =
 Относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 pd
 =
 налягането на наситената пара на въздуха за разреждане (kPa)
 pa
 =
 налягането на наситената пара на всмуквания въздух (kPa)
 pB
 =
 общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: Ha
 и Hd
 могат да бъдат определени чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температурата на росата, налягането на парите или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 1.3.3. Корекция за влажност на NOx
 Тъй като емисиите на NOx зависят


text:
от състоянието на околния въздух, концентрацията на NOx се коригира за температурата и влажността на околния въздух с коефициентите K
 H, дадени в следната формула:
 където:
 (dry air basis)
 T
 a
 =
 температурата на въздуха (K)
 H
 a
 =
 влажност на всмуквания въздух (в g вода на kg сух въздух):
 където:
 R
 d
 =
 Относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 p
 a
 =
 налягането на наситената пара на всмуквания въздух (kPa)
 p
 B
 =
 общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: H
 a може да бъде определено чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температурата на росата, парното налягане или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 1.3.4. Пресмятане на масовите дебити на емисиите
 Масовите дебити на емисиите за всеки режим на изпитване се определят, както следва:
 а)
 за неразредените отработили газове: (1):
 б)
 за разредените отработили газове: (2):
 където:
 conc
 c е концентрацията с корекция за фоновата концентрация
 или
 Коефициентите „u – за влажен въздух“ се прилагат съгласно таблица 5:
 Таблица 5
 Стойности на коефициента „u – за влажен въздух“ за различни компоненти на отработилите газове
 Газове
 u
 conc
 NOx
 0,001587
 ppm
 CO
 0,000966
 ppm
 HC
 0,000479
 ppm
 CO2
 15,19
 %
 Плътността на въглеводородите (НС) се изчислява на основата на средно съотношение въглерод/водород от 1:1,85.
 1.3.5. Изчисляване на специфичните емисии
 Специфичните емисии (g/kWh) трябва да се изчисляват за всеки съставен елемент поотделно както следва:
 където .
 Използваните при горното изчисление тегловни коефициенти и брой на изпитвателните режими (n) са в съответствие с приложение 4A, точка 3.7.1.
 1.4. Изчисление на емисиите на прахови частици
 Емисиите на прахови частици се изчисляват по следния начин:
 1.4.1. Корекция за влажност на емисиите на частици
 Тъй като емисиите на частици на дизеловите двигатели зависят от околните атмосферни условия, масовият дебит на праховите частици трябва да бъде коригиран в зависимост от влажността на околния въздух, като се прилага коефициентът K
 p, дефиниран със следната формула:
 където:
 H
 a= влажност на всмуквания въздух, g вода на kg сух въздух
 където:
 R
 d= относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 p
 a= налягането на наситената пара на всмуквания въздух (kPa)
 p
 B= общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: H
 a може да бъде определено чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температуратана росата, парното налягане или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 1.4.2. Система за разреждане на част от потока
 Крайните протоколирани резултати от изпитването за емисии на прахови частици се получават чрез следните операции. Тъй като могат да се използват различни видове регулиране на дебитите на разреждане, прилагат се различни методи на изчисление на масовия дебит на разредените отработили газове G
 EDF. Всички изчисления се основават на средните стойности на отделните режими на изпитване (i) по време на периода на вземане на проби.
 1.4.2.1. Изокинетични системи
 където r съответства на съотношението на площите на сеченията на изокинетичната сонда A
 p на изпускателната тръба A
 T:
 1.4.2.2. Системи с измерване на концентрацията на CO2 или на NOx
 където:
 Conc
 E
 =
 концентрация за влажен въздух на индикаторния газ


text:
в неразредените отработили газове
 Conc
 D
 =
 концентрация за влажен въздух на индикаторния газ в разредените отработили газове
 Conc
 A
 =
 концентрация на влажна база на индикаторния въздуха за разреждане
 Концентрациите, измерени на суха база, се преобразуват в стойности, отнесени към влажен въздух съгласно точка 1.3.2.
 1.4.2.3. Системи с измерване на CO2 метод на въглеродния баланс
 където:
 CO
 2D
 =
 CO2 концентрация на разредените отработили газове
 CO
 2A
 =
 CO2 концентрация на въздуха за разреждане
 (концентрации в обемни % за влажен въздух)
 Уравнението се основава на предполагаемия въглероден баланс (въглеродните атоми, постъпващи в двигателя, се отделят под формата на CO2) и се извежда посредством следните стъпки:
 и
 1.4.2.4. Системи с измерване на потока
 1.4.3. Система с разреждане на целия поток
 Крайните протоколирани резултати от изпитването за емисии на прахови частици се получават чрез следните операции.
 Всички изчисления се основават на средните стойности на отделните режими на изпитване (i) по време на периода на вземане на проби.
 G
 EDFW,i
 = G
 TOTW,i
 1.4.4. Изчисляване на масовия дебит на праховите частици
 Масовият дебит на праховите частици се изчислява, както следва:
 При еднофилтърния метод:
 където:
 (G
 EDFW)aver за цикъла на изпитване се определя чрез сумиране на изчислените за отделните режими средни стойности, определени по време на периода на вземане на проби:
 където i 1, ... n
 При многофилтърния метод:
 където i 1, ... n
 Масовият дебит на праховите частици може да се коригира с оглед на фона, както следва:
 При еднофилтърния метод:
 Ако е направено повече от едно измерване, (Md/MDIL) се замества с (M
 d/M
 DIL)aver
 или
 При многофилтърния метод:
 Ако е направено повече от едно измерване, (M
 d/M
 DIL) се замества с (M
 d/M
 DIL)aver
 или
 1.4.5. Изчисляване на специфичните емисии
 Специфичните емисии на прахови частици PT (g/kWh) се изчисляват по следния начин (3):
 При еднофилтърния метод:
 При многофилтърния метод:
 1.4.6. Ефективен тегловен коефициент
 При еднофилтърния метод ефективният тегловен коефициент WF
 E, i
 за всеки изпитвателен режим се изчислява по следния начин:
 където i l, ... n.
 Стойността на ефективните тегловни коефициенти не бива да се отклонява с повече от ± 0,005 (абсолютна стойност) от стойностите на посочените в приложение 4А, точка 3.7.1 тегловни коефициенти.
 2. ОЦЕНКА И ИЗЧИСЛЯВАНЕ НА ДАННИТЕ (ИЗПИТВАНЕ NRТC)
 В настоящата точка се описват следните два принципа на измерване, които могат да бъдат използвани за оценка на емисиите на замърсители по време на изпитвателния цикъл NRTC:
 а)
 газообразните компоненти се измерват в неразредените отработили газове в реално време, а праховите частици се измерват с използване на система с разреждане на част от потока;
 б)
 газообразните компоненти и праховите частици се определят с помощта на система с разреждане на целия поток (система CVS).
 2.1. Изчисляване на газовите емисии в неразредените отработили газове и на емисиите на частици с помощта на система с разреждане на част от потока
 2.1.1. Въведение
 Сигналите за моментната концентрация на газообразните компоненти, се използват за изчисляване на масовите емисии с помощта на умножение по моментния масов дебит на отработилите газове. Масовият дебит на отработилите газове може да се измерва пряко или да се изчислява, като


text:
се използват методите, описани в приложение 4А, допълнение 1, точка 2.2.3 (измерване на потоците на всмуквания въздух и на горивото, метод с използване на индикаторен газ, измерване на всмуквания въздух и на съотношението въздух/гориво). Трябва да се обърне специално внимание на времето на реагиране на различните уреди. Тези разлики трябва да се взимат предвид чрез синхронизация на сигналите.
 За праховите частици сигналите за масовия дебит на отработилите газове се използват за регулиране на системата за разреждане на част от потока така, че да се вземе проба, пропорционална на масовия дебит на отработилите газове. Качеството на пропорционалността се проверява чрез прилагане на регресионен анализ между пробата и дебита на отработилите газове, както е описано в приложение 4А, допълнение 1, точка 2.4.
 2.1.2. Определяне на газообразните компоненти
 2.1.2.1. Изчисляване на масовите емисии
 Масата на замърсителите M
 gas (g/изпитване) s се определя, като се изчисляват моментните масови емисии от брутните концентрациина замърсителите, стойностите на u от таблица 6 (вж. също точка 1.3.4) и от масовия дебит на отработилите газове, като се държи сметка за времето на преход и се интегрират моментните стойности за цялата продължителността на цикъла За предпочитане е концентрациите да бъдат измервани за влажен въздух. Ако са измервани за влажен въздух, корекцията за преход от сухи към влажни условия, описана по-долу, се прилага за стойностите на моментна концентрация преди всяко друго изчисление.
 Таблица 6
 Стойности на коефициента „u – за влажен въздух“ за различни компоненти на отработилите газове
 Газове
 u
 conc
 NOx
 0,001587
 ppm
 CO
 0,000966
 ppm
 HC
 0,000479
 ppm
 CO2
 15,19
 %
 Плътността на въглеводородите (НС) се изчислява на основата на средно съотношение въглерод/водород от 1:1,85.
 Прилага се следната формула:
 (в g/изпитване)
 където:
 u
 =
 съотношение между плътността на компонент на отработилите газове и плътността на отработилите газове;
 conc
 i
 =
 моментна концентрация на компонента в неразредените отработили газове (в ppm)
 G
 EXHW, i
 =
 моментен масов дебит на отработилите газове (kg/s)
 f
 =
 честота на взимане на проби (Hz)
 n
 =
 брой на измерванията
 За изчисляване на NOx, се използва корекционният коефициент за влажностk
 H, описан по-долу.
 Ако измерването не е било вече направено за влажен въздух, измерената моментна концентрация се превръща в стойности, отнесени към влажен въздух, както е описано по-долу.
 2.1.2.2. Коригиране за преминаване от сух към влажен въздух
 Ако измерената моментна концентрация се определя при сухи условия, тя се превръща в стойности, отнесени към влажни работни условия с прилагане на следните формули:
 където:
 с
 където:
 conc
 CO2
 =
 концентрация на сух CO2 (%)
 conc
 CO
 =
 концентрация на сух СО (%)
 H
 a
 =
 влажност на всмуквания въздух (g на kg сух въздух)
 където:
 R
 d
 =
 относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 p
 a
 =
 налягане на наситенатапара на всмуквания въздух (kPa)
 p
 B
 =
 общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: H
 a може да бъде определено чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температурата на росата, парното налягане или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 2.1.2.3. Корекция на NOx за влажност и температура
 Тъй като емисиите на NOx


text:
зависят от околните атмосферни условия, концентрацията на NOx трябва да бъде коригирана в зависимост от температурата и влажността на околния въздух, прилагайки коефициентите, определени от следната формула:
 с
 Ta
 =
 температура на всмуквания въздух, K
 H
 a
 =
 влажност на всмуквания въздух, g вода на kg сух въздух
 където:
 R
 d
 =
 относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 p
 a
 =
 налягане на наситената пара на всмуквания въздух (kPa)
 p
 B
 =
 общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: H
 a може да бъде определено чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температурата на росата, парното налягане или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 2.1.2.4. Изчисляване на специфичните емисии
 Емисиите (g/kWh) се изчисляват за всички отделни съставки по следния начин:
 където:
 M
 gas,cold
 =
 обща маса на газообразните замърсители за цикъла на пускане при студен двигател (g)
 M
 gas,hot
 =
 обща маса на газообразните замърсители за цикъла на пускане при горещ двигател (g)
 W
 act,cold
 =
 действителна работа на цикъла за целия цикъл на пускане при студен двигател, определена в приложение 4A, точка 4.6.2. (kWh)
 W
 act,hot
 =
 действителна работа на цикъла за целия цикъл на пускане при горещ двигател, определена в приложение 4A, точка 4.6.2. (kWh)
 2.1.3. Определяне на праховите частици
 2.1.3.1. Изчисляване на масовите емисии
 Масата на частиците M
 PT,cold и M
 PT,hot (g/изпитване) се изчислява по един от следните методи:
 а)
 където:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold за цикъл на пускане при студен двигател
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot цикъл на пускане при горещ двигател
 M
 f
 =
 маса на частиците, събрани като проба по време цикъла (mg)
 M
 EDFW
 =
 масата на еквивалентните разредени отработили газове по време на цикъла (kg)
 M
 SAM
 =
 маса на разредените отработили газове,преминаващи през филтрите за прахови частици (kg)
 Общата маса на еквивалентните разредени отработили газове по време на цикъла се определя, както следва:
 където:
 G
 EDFW,i
 =
 моментен еквивалентен дебит на разредени отработили газове (kg/s)
 G
 EXHW
 =
 моментен масов дебит на отработилите газове (kg/s)
 q
 i
 =
 моментен коефициент на разреждане
 G
 TOTW,i
 =
 моментен дебит на разредените отработили газове в тръбата за разреждане (kg/s)
 G
 DILW,i
 =
 моментен масов дебит на въздуха за разреждане (kg/s)
 f
 =
 честота на взимане на проби (Hz)
 n
 =
 брой измервания
 б)
 където:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold за цикъл на пускане при студен двигател
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot за цикъл на пускане при горещ двигател
 M
 f
 =
 маса на частиците, събрани като проба по време цикъла (mg)
 r
 s
 =
 средно съотношение на пробите по време на цикъла
 където:
 M
 SE
 =
 маса на отработилите газове, събрани като проба по време на цикъла (kg)
 M
 EXHW
 =
 общ масов дебит на отработилите газове за цикъла (kg)
 M
 SAM
 =
 маса на разредените отработили газове, преминаващи през филтрите за прахови частици (kg)
 M
 TOTW
 =
 маса на разредените отработили газове, преминаващи през тръбата за разреждане (kg)
 Бележка: В случай на обща система за вземане на проби, M
 SAM и M
 TOTW идентични.
 2.1.3.2. Корекция


text:
за влажност на емисиите на частици
 тъй като емисиите на частици от дизеловите двигатели зависят от околните атмосферни условия, концентрацията на частиците трябва да бъде коригирана в зависимост от влажността на околния въздух, прилагайки коефициента kp дефиниран от следните формули.
 където:
 H
 a= влажност на всмуквания въздух, g вода на kg сух въздух
 където:
 R
 d= относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 p
 a= налягането на наситената пара на всмуквания въздух (kPa)
 p
 B= общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: H
 a може да бъде определено чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температурата на росата, парното налягане или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 2.1.3.3. Изчисляване на специфичните емисии
 Специфичните емисии (g/kWh) се изчисляват по следния начин:
 където:
 M
 PT,cold
 =
 маса на праховите частици по време на цикъла на пускане при студен двигател (g/изпитване)
 M
 PT,hot
 =
 маса на праховите частици по време на цикъла на пускане при горещ двигател (g/изпитване)
 K
 p, cold
 =
 корекционен коефициент за влажност за частиците по време на цикъла на пускане при студен двигател
 K
 p, hot
 =
 корекционен коефициент за влажност за частиците по време на цикъла на пускане при горещ двигател
 W
 act, cold
 =
 действителна работа по време на цикъла на пускане при студен двигател, както е определена в приложение 4А, точка 4.6.2. (kWh)
 W
 act, hot
 =
 действителна работа по време на цикъла на пускане при горещ двигател, както е определена в приложение 4А, точка 4.6.2. (kWh)
 2.2. Определяне на газообразните съставки и на праховите частици с помощта на система с разреждане на целия поток
 За изчисляване на емисиите в разредените отработили газове е необходимо да се знае масовият дебит на разредените отработили газове. Общият поток на разредените отработили газове за цикъла M
 TOTW (kg/изпитване) се изчислява, като се използват стойностите, измерени по време на цикъла и съответните от калибровъчни данни от устройството за имерване на дебита(V
 0 за PDP, K
 V за CFV, C
 d за SSV): могат да се използват съответните методи, описани в точка 2.2.1. Ако общата маса на пробата от частици (M
 SAM) и на замърсяващите газове превишава 0,5 % от общият поток на системата с пробовземане при постоянен обем (M
 TOTW), потокът на системата CVS трябва да бъде коригиран с M
 SAM или потокът на пробата от частици се връща в системата пробовземане при постоянен обем преди дебитомера.
 2.2.1. Определяне на дебита на разредените отработили газове
 За система PDP-CVS
 Ако температурата на разредените отработили газове се поддържа в границата на ± 6 K по време на целия цикъл с помощта на топлообменник, масовият дебит по време на цикъла се изчислява по следния начин:
 където:
 M
 TOTW
 =
 масата на разредените отработили газове по време на цикъла за влажен въздух (в kg)
 V
 0
 =
 обем на изпомпвания за един оборот газ при условията на изпитване (в m3/об.)
 N
 P
 =
 общо обороти на помпата за едно изпитване;
 p
 B
 =
 атмосферно налягане в изпитвателната камера, (в kPa)
 p
 1
 =
 разреждане под атмосферното налягане на входа на


text:
помпата (в kPa)
 T
 =
 средна температура на разредените отработили газове на входа на помпата за цикъл, (в K)
 Ако се използва система за компенсиране на потока (напр. без топлообменник), моментните маси на емисиите се изчисляват и интегрират по време на цикъла. В такъв случай моментната маса на разредените отработили газове се изчислява, както следва:
 където:
 N
 P, i
 = общо обороти на помпата за интервал от време
 За система CFV-CVS
 Ако температурата на разредените отработили газове се поддържа в границата на ± 11 K по време на целия цикъл с помощта на топлообменник, масовият дебит по време на цикъла се изчислява по следния начин:
 където:
 M
 TOTW
 =
 масата на разредените отработили газове за влажен въздух по време на цикъла (в kg)
 t
 =
 време на цикъла (в s)
 K
 V
 =
 калибровъчен коефициент за потока с критична скорост на флуида в тръбата на Вентури при нормални условия,
 p
 A
 =
 абсолютно налягане на входа на тръбата на Вентури, (в kPa)
 T
 =
 абсолютна температура на входа на тръбата на Вентури (в K)
 Ако се използва система за компенсиране на потока (напр. без топлообменник), моментните маси на емисиите се изчисляват и интегрират за цикъла. В такъв случай моментната маса на разредените отработили газове се изчислява, както следва:
 където:
 Δti
 = интервали от време (s)
 За система SSV-CVS
 Изчисляването на масовия дебит през цикъла се прави, както следва, ако температурата на разредените отработили газове се поддържа с топлообменник в рамките на ± 11 K:
 където:
 A
 0
 =
 сбор от константи и единици за преобразуване
 = 0,006111 в единици по SI
 d
 =
 диаметър на стеснението на SSV (m)
 C
 d
 =
 коефициент на изтичане на SSV
 p
 A
 =
 абсолютно налягане на входа на тръбата на Вентури, (в kPa)
 T
 =
 температура навхода на тръбата на Вентури (K)
 r
 =
 съотношение между налягането в стеснението на тръбата на Вентури и абсолютното
 ß
 =
 съотношение между диаметъра на стеснението на SSV, d, към
 Ако се използва система за компенсиране на потока (напр. без топлообменник), моментните маси на емисиите се изчисляват и интегрират за цикъла. В такъв случай моментната маса на разредените отработили газове се изчислява, както следва:
 където:
 Δti
 = интервали от време (s)
 Изчислението в реално време започва или при приемлива стойност за C
 d, като например 0,98, или при приемлива стойност за Q
 ssv. Ако изчислението започне с Q
 ssv, началната стойност на Q
 ssv се използва за оценка на Re.
 По време на всички изпитвания за емисии, числото на Рейнолдс при стеснението на SSV трябва да е близко до числата на Рейнолдс, използвани за получаване на кривата на калибриране, построена в съответствие с приложение 2, точка 3.2.
 2.2.2. Корекция на NOx за влажност и температура
 Тъй като емисиите на NOx зависят от околните атмосферни условия, концентрацията на NOx трябва да бъде коригирана с оглед на влажността на околния въздух, като се прилагат коефициентите, определени от следните формули:
 където:
 T
 a
 =
 температура на въздуха (K)
 H
 a
 =
 влажност на всмуквания въздух (g вода на kg сух


text:
въздух)
 където:
 R
 d
 =
 относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 p
 a
 =
 налягането на наситената пара на всмуквания въздух (kPa)
 p
 B
 =
 общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: H
 a може да бъде определено чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температурата на росата, парното налягане или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 2.2.3. Изчисляване дебита на масовите емисии
 2.2.3.1. Системи с постоянен масов дебит
 При системите с топлообменник масата на замърсителите MGAS (g/изпитване) се определя от следното уравнение:
 където:
 u
 =
 съотношение между плътността на компонента на отработилите газове и плътността на разредените отработили газове, както е посочено в таблица 6, точка 2.1.2.1.
 conc
 =
 средни концентрации за цикъла, коригирани с фоновите концентрации, получени от измерването чрез интегриране (задължително за NOx и HC) или от измерване с измервателна торбичка (ppm)
 M
 TOTW
 =
 сумарна маса на разредения отработил газ по време на цикъла, съгласно точка 2.2.1. (kg)
 Тъй като емисиите на NOx зависят от околните атмосферни условия, концентрацията на NOx трябва да бъде коригирана с оглед на влажността на околния въздух, като се прилага коефициентатът k
 H, както е описано в точка 2.2.2.
 Концентрациите, измерени за сух въздух, трябва да бъдат превърнати в стойности за влажен въздух в съответствие с точка 1.3.2.
 2.2.3.1.1. Определяне на концентрациите, коригирани с оглед на фоновите концентрации
 Средните фонови концентрации на газообразните замърсители във въздуха за разреждане се изваждат от измерените концентрации, за да се получат нетните концентрации на замърсителите. Средните стойности на фоновите концентрации могат да се определят посредством метода на събиране на газови проби в торбичка или с постоянно измерване с интегриране. Използва се следната формула:
 където:
 conc
 =
 концентрация на съответния замърсител в разредените отработили газове, коригирана със съответния замърсител, който се съдържа във въздуха за разреждане (в ррm)
 conc
 e
 =
 концентрация на съответния замърсител, измерена в разредените отработили газове (ppm)
 conc
 d
 =
 концентрация на съответния замърсител, измерена във въздуха за разреждане, (в ppm)
 DF
 =
 коефициент на разреждане
 Коефициентът на разреждане се изчислява, както следва:
 2.2.3.2. Системи с компенсиране на потока
 При системите без топлообменник масата M
 GAS (g/изпитване) на замърсителите се изчислява, като се изчислят моментните масови емисии и се интегрират моментните стойности за цикъла. Освен това, фоновата корекция се прилага директно към стойността на моментната концентрация. Прилагат се следните формули:
 където:
 conc
 e
 =
 моментна концентрация на съответния замърсител, измерена в разредените отработили газове (ppm)
 conc
 d
 =
 концентрация на съответния замърсител, измерена във въздуха за разреждане, (в ppm)
 u
 =
 съотношение между плътността на компонента на отработили газове и плътността на разредените отработили газове, както е посочено в таблица 6, точка 2.1.2.1.
 M
 TOTW, i
 =
 моментна маса на разредените отработили газове (точка 2.2.1) (kg)
 M
 TOTW
 =
 сумарна маса на разредените отработили газове за цикъла (точка 2.2.1) (kg)
 DF
 =
 е коефициентът на разреждане, определен в точка 2.2.3.1.1.
 Тъй като емисиите на NOx зависят от околните атмосферни условия, концентрацията на NOx трябва да бъде коригирана с оглед на влажността на околния въздух, като се прилага


text:
коефициентът k
 H, както е описано в точка 2.2.2.
 2.2.4. Изчисляване на специфичните емисии
 Специфичните емисии (g/kWh) се изчисляват за всеки отделен компонент по следния начин:
 където:
 M
 gas,cold
 =
 общамаса на газообразните замърсители за цикъла на пускане при студен двигател (g)
 M
 gas,hot
 =
 обща маса на газообразните замърсители за цикъла на пускане при горещ двигател (g)
 W
 act, cold
 =
 действителна работа на цикъла по време на цикъла на пускане при студен двигател, както е определена в приложение 4А, точка 4.6.2. (kWh)
 W
 act,hot
 =
 действителна работа на цикъла за цикъла на пускане при горещ двигател, както е определена в приложение 4А, точка 4.6.2. (kWh)
 2.2.5. Изчисление на емисиите на прахови частици
 2.2.5.1. Изчисляване на масовия дебит
 Масата на частиците M
 PT,cold и M
 PT,hot (g/изпитване) се изчислява по един от следните lметоди:
 където:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold за цикъл на пускане при студен двигател
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot за цикъл на пускане при горещ двигател
 M
 f
 =
 маса на частиците, събрани като проба по време цикъла (mg)
 M
 TOTW
 =
 сумарна маса на разредените отработили газове по време на цикъла, съгласно точка 2.2.1. (kg)
 M
 SAM
 =
 маса на разредените отработили газове, взети от тръбата за разреждане с цел събиране на прахови частици (kg)
 и
 , ако се претеглят отделно (в mg)
 M
 f,p
 =
 масата на частиците, събрани върху основния филтър (mg)
 M
 f,b
 =
 масата на частиците, събрани върху спомагателния филтър (mg)
 Ако се използва система за двойно разреждане, масата на вторичния въздух за разреждане се изважда от общата маса на двойно разредените отработили газове, взети като проба през филтрите за прахови частици.
 където:
 M
 TOT
 =
 маса на двойно разредените отработили газове, преминаващи през филтъра за частици (kg)
 M
 SEC
 =
 маса на вторичния въздух за разреждане (kg)
 Ако средното ниво на праховите частици от разредения въздух е определено в съответствие с приложение 4А, точка 4.4.4, масата на частиците може да бъде коригирана с оглед на фона. В такъв случай масата на праховите частици M
 PT,cold иM
 PT,hot (g/изпитване) се изчислява, както следва:
 където:
 M
 PT
 =
 M
 PT,cold за цикъл на пускане при студен двигател
 M
 PT
 =
 M
 PT,hot за цикъл на пускане при горещ двигател
 M
 f, M
 SAM, M
 TOTW
 =
 вж, по-горе
 M
 DIL
 =
 маса на първичния въздух за разреждане, преминал през устройството за определяне на фоновите прахови частици (kg)
 M
 d
 =
 маса на пробата от фонови частици, събрана от първичния въздух за разреждане (mg)
 DF
 =
 коефициент на разреждане, определен в точка 2.2.3.1.1.
 2.2.5.2. Корекция за влажност на емисиите на частици
 Тъй като емисиите от прахови частици на дизеловите двигатели зависят от околните атмосферни условия, концентрацията на прахови частици следва да се коригира с оглед на влажността на околния въздух, като се използва коефициентът kp, получен от следната формула:
 където:
 H
 a= влажност на всмуквания въздух (g вода на kg сух въздух)
 където:
 R
 a= относителна влажност на всмуквания въздух (%)
 p
 a= налягането на наситената пара на всмуквания въздух (kPa)
 p
 B=


text:
общо барометрично налягане (kPa).
 Бележка: H
 a може да бъде определено чрез измерване на относителната влажност, както е описано по-горе, или чрез измерване на температурата на росата, парното налягане или психрометрични измервания с помощта на общоприети формули.
 2.2.5.3. Изчисляване на специфичните емисии
 Специфичните емисии (g/kWh) се изчисляват по следния начин:
 където:
 M
 PT,cold
 =
 маса на праховите частици за цикъла на пускане при студен двигател при изпитване NRTC, (g/изпитване)
 M
 PT,hot
 =
 маса на праховите частици за цикъла на пускане при горещ двигател при изпитване NRTC, (g/изпитване)
 K
 p, cold
 =
 корекционен коефициент за влажност за частиците по време на цикъла на пускане при студен двигател
 K
 p, hot
 =
 корекционен коефициент за влажност за частиците по време на цикъла на пускане при горещ двигател
 W
 act, cold
 =
 действителна работа на цикъла за цикъла на пускане при студен двигател, както е определена в приложение 4А, точка 4.6.2. (kWh)
 W
 act, hot
 =
 действителна работа на цикъла по време на цикъла на пускане при горещ двигател, както е определена в приложение 4А, точка 4.6.2. (kWh)
 (1) за NOx, концентрацията на NOx (NOx
 conc или NOx
 conc
 c) се умножава по KHNOx (корекционен коефициент зa влажност за NOx, посочен в раздел 1.3.3) както следва: K
 HNOx · conc или K
 HNOx · conc
 c
 (2) за NOx, концентрацията на NOx (NOx
 conc или NOx
 conc
 c) се умножава по K
 HNOx (корекционен коефициент зa влажност за NOx, посочен в раздел 1.3.3) както следва: K
 HNOx · conc or K
 HNOx · conc
 c
 (3) Масовият дебит на частиците PT
 mass трябва да бъде умножен по Kp корекционен коефициент за влажност за частиците съгласно точка 1.4.1).
 Допълнение 4
 Системи за анализ и вземане на проби
 1. СИСТЕМИ ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ ОТ ГАЗОВЕ И ЧАСТИЦИ
 Номер на фигурата
 Описание
 2
 Система за анализ на неразредени отработили газове
 3
 Система за анализ на разредени отработили газове
 4
 Частично разреждане на потока, изокинетичен поток, управляване на смукателния вентилатор, вземане на проба от част от потока
 5
 Частично разреждане на потока, изокинетичен поток, управляване на нагнетателен вентилатор, вземане на проба от част от потока
 6
 Частично разреждане на потока, контрол на CO2 или NOx вземане на проба от част от потока
 7
 Частично разреждане на потока, измерване на CO2 или въглероден баланс, вземане на проба от целия поток
 8
 Частично разреждане на потока, единична тръба на Вентури и измерване на концентрациите, вземане на проба от част от потока
 9
 Частично разреждане на потока, двойна тръба на Вентури или двойна бленда и измерване на концентрациите, вземане на проба от част от потока
 10
 Частично разреждане на потока, многотръбно разделяне на потока и измерване на концентрациите, вземане на проба от част от потока
 11
 Частично разреждане на потока, регулиране на потока, вземане на проба от целия поток
 12
 Частично разреждане на потока, регулиране на потока, вземане на проба от част от потока
 13
 Разреждане на целия поток, обемна помпа или тръба на Вентури с критична скорост на флуида, вземане на проба от част от потока
 14
 Система


text:
за взимане на проби от прахови частици
 15
 Система за разреждане за система с разреждане на целия поток
 1.1. Определяне на газовите емисии
 Подробни описания на препоръчителните системи за вземане на проби и за анализ се съдържат в точка 1.1.1, както и във фигури 2 и 3. Тъй като еквивалентни резултати могат да се получат с различни конфигурации, не се изисква пълно съответствие с фигурите. Могат да се използват допълнителни компоненти като уреди, клапани, електромагнитни клапани, помпи или превключватели за предоставяне на допълнителна информация и координиране работата на компонентите на системата. Други компоненти, които не са необходими за осигуряване на точността на някои системи, могат да бъдат изключени, ако тази операция се основава на добра техническа преценка.
 1.1.1. Газообразни компоненти на отработилите газове: CO, CO2, HC, NOx
 Системата за анализ, използвана за определяне на газовите компоненти на брутните или разредените отработили газове съдържа следните елементи:
 —
 анализатор с детектор HFID за измерване на въглеводороди,
 —
 анализатори с детектор NDIR за измерването на въглероден моноксид и въглероден диоксид;
 —
 анализатор с детектор HCLD или с еквивалентен детектор за измерване на азотни оксиди.
 При неразредените отработили газове (вж. фигура 2) пробата за определяне на всички компоненти може да бъде взета с една сонда за вземане на проби или с две намиращи се близо една до друга сонди за вземане на проби и вътрешно да се раздели към различните анализатори. Вземат се мерки нито един от компонентите на отработилите газове (включително водата и сярната киселина) да не кондензира в никоя точка от системата за анализ.
 При разредените отработили газове (фигура 3) пробата за определяне на въглеводородите трябва да се взема със сонда, различна от използваната за определяне на другите компоненти. Вземат се мерки нито един от компонентите на отработилите газове (включително водата и сярната киселина) да не кондензира в никоя точка от системата за анализ.
 Фигура 2
 Схема на системата за анализ на неразредените отработили газове за определяне на СО, NОx и НС
 Фигура 3
 Схема на системата за анализ на разредени отработили газове за определяне на СО, CO2, NOx и НС
 Описание — фигури 2 и 3
 Общо указание:
 Всички компоненти, през които преминава газовата проба, трябва да се поддържат при посочената за съответната система температура.
 — сонда SP1 за вземане на проби от брутните отработили газове (единствено фигура 2)
 Препоръчва се статична сонда от неръждаема стомана, със затворен край и много отвори. Нейният вътрешен диаметър не трябва да е по-голям от вътрешния диаметър на тръбопровода, през който преминават пробите. Дебелината на стената на сондата не трябва да е по-голяма от 1 mm. Тя трябва да има най-малко три отвора в три различни радиални равнини с размери, през които да може да се взима приблизително един и същ поток. Сондата трябва да заема не по-малко от 80 % от диаметъра на изпускателната тръба.
 — сонда SP2 за вземане на проби за HC в разредените отработили газове (единствено фигура 3)
 Сондата трябва:
 —
 ДА представлява първите 254 mm до 762 mm от тръбопровода за вземане на проби от въглеводороди (HSL3);
 —
 ДА има


text:
най-малко 5 mm вътрешен диаметър;
 —
 ДА е монтирана в тръбата за разреждане DT (точка 1.2.1.2) в точка, където се постига добро смесване на въздуха за разреждане и отработилите газове (т.е., на разстояние, приблизително равно на 10 пъти диаметъра на тръбата след точката, в която отработилите газове постъпват в тръбата за разреждане);
 —
 ДА е достатъчно (радиално) отдалечена от други сонди и от стената на тръбата, за да не се влияе от спътни струи или завихряне;
 —
 ДА бъде загрявана така, че температурата на газовия поток да се повишава и на изхода на сондата да достига 463 K (190 °С) ± 10 K.
 — сонда SP3 за вземане на проби за CO, CO2, NOx в разредените отработили газове (само фигура 3)
 Сондата трябва:
 —
 ДА лежи в същата равнина, в която лежи SP2;
 —
 ДА е достатъчно (радиално) отдалечена от други сонди и от стената на тръбата, за да не се влияе от зони на разреждане или завихряне;
 —
 ДА бъде загрявана и изолирана по цялата си дължина до минимална температура от 328 K (55 °C), за да се избегне кондензирането на вода.
 — Загряван тръбопровод за взимане на проби HSL1
 Тръбопроводът служи за отвеждане на газови проби от една сонда до разпределителната (разпределителните) точка (и) и анализатора на въглеводороди.
 Тръбопроводът за вземане на проби трябва:
 —
 да има минимален вътрешен диаметър от 5 mm и максимален от 13,5 mm;
 —
 да е изработен от неръждаема стомана или политетрафлуоретилен (PTFE);
 —
 температурата на стената му, измерена във всеки независимо контролиран участък на нагряване, да се поддържа равна на 463 K (190 °С) ± 10 K, ако температурата на отработилите газове при сондата за вземане на проби е по-малка или равна на 463 K (190 °С);
 —
 температурата на стената му да се поддържа по-висока от 453 K (180 °С), ако температурата на отработилите газове при сондата за вземане на проби е по-висока от 463 K (190 °С);
 —
 да осигурява постоянна температура на газовете от 463 K (190 °С) ± 10 K непосредствено преди загрявания филтър (F2) и детектора HFID.
 — Загряван тръбопровод за вземане на проби за NOx HSL2
 Тръбопроводът за вземане на проби трябва:
 —
 да има постоянна температура на стената от 328 до 473 K (от 55 до 200 °С) до конвертора при използване на охладител, а ако няма охладител — до анализатора;
 —
 да е изработен от неръждаема стомана или политетрафлуоретилен (PTFE);
 Тъй като тръбопроводът за вземане на проби се загрява единствено за да се попречи на кондензирането на водата и на сярната киселина, неговата температура ще зависи от съдържанието на сяра в горивото.
 — тръбопровод за вземане на проби за CO (CO2) SL
 Тръбопроводът е изработен от политетрафлуоретилен (PTFЕ) или от неръждаема стомана. Той може да бъде или да не бъде загряван.
 Торбичка за вземане на проби от фонови частици (по избор; само фигура 3) ВК
 Тази торбичка служи за измерване на фоновите концентрации на частици.
 — торбичка за вземане на проби (незадължителна, фигура 3, само за CO и CO2)
 За измерване на концентрациите на


text:
пробите.
 — предварителен филтър F1 с подгряване (незадължителен)
 Температурата е същата като тази на HSL1.
 — филтър F2 с подгряване
 Филтърът извлича всички твърди частици от газовите проби, преди те да достигнат анализатора. Температурата е същата като тази на HSL1. Филтърът се заменя според нуждите.
 — помпа с подгряване Р за вземане на проби
 Помпата се загрява до температурата на тръбопровода HSL1.
 — HC
 Пламъчнойонизационен детектор с подгряване (HFID) за определяне на въглеводороди. Температурата му трябва да бъде поддържана в границите от 453 до 473 K (180 до 200 °С).
 — CO, CO2
 анализатори с детектор NDIR за определяне на въглероден моноксид и въглероден диоксид.
 — NO2
 анализатор с хемилуминесцентен детектор (със или без подгряване) за определяне на азотни оксиди. Ако се използва хемилуминесцентен детектор с подгряване, температурата му трябва да бъде поддържана в границите от 328 до 473 K (55 до 200 °С).
 — преобразовател на С
 Използва се преобразовател за каталитичната редукция от NO2 в NO преди извършване на анализа в хемилуминесцентния детектор (със или без подгряване).
 — Охладителна баня В
 За охлаждане и кондензиране на водата, съдържаща се в пробата от отработили газове. Банята се поддържа при температура от 273 до 277 K (0 °C до 4 °С) посредством лед или охлаждаща система. Този апарат не е задължителен, ако анализаторът не се влияе от водна пара, както е определено в приложение 4А, допълнение 2, точки 1.9.1 и 1.9.2.
 За отстраняване на водата от пробата не могат да бъдат използвани химически изсушители.
 Температурни датчици T1, T2, T3
 Служат за следене на температурата на газовия поток.
 — Температурен датчик Т4
 Температура на преобразувателя NO2 – NO.
 — Температурен датчик Т5
 Служи за измерване на температурата на охладителната вана.
 Манометри G1, G2, G3
 За измерване на налягането в тръбопроводите за вземане на проби.
 Регулатори на налягането R1 и R2
 За регулиране съответно на налягането на въздуха и на горивото, постъпващо в пламъчнойонизационния детектор с подгряване.
 Регулатори на налягането R3, R4, R5
 За регулиране налягането в тръбопроводите за проби и потока към анализаторите.
 Дебитомери FL1, FL2, FL3
 За измерване на дебита на газовата проба, преминала през деривацията.
 Дебитомери от FL4 до FL7 (незадължително)
 За следене дебита през анализаторите.
 — Разпределителни клапани V1 до V6
 Клапани, позволяващи към анализатора да се пропуска по избор пробата от отработилите газове, еталонният газ или нулевият газ.
 — Електромагнитни клапани V7, V8
 За заобикаляне на преобразователя NO2 – NO.
 — Иглен клапан V9
 За регулиране на дебита през преобразователя NO2-NO и деривацията.
 — Иглени вентили V10, V11
 За регулиране на дебитите към анализаторите
 — Изпускателни кранове V12, V13
 За изпускане на кондензата от охладителната вана В.
 — Разпределителен клапан V14
 За избор на торбичка ВК или торбичка BG.
 1.2. Определяне на съдържанието на прахови частици
 Точки 1.2.1 и 1.2.2 и фигури от 4 до 15 съдържат подробни описания на препоръчваните системи за разреждане и вземане на проби. Тъй като еквивалентни резултати могат да се получат с различни конфигурации, не се изисква пълно съответствие с фигурите. Могат да се използват допълнителни компоненти като уреди, клапани, електромагнитни клапани,


text:
помпи или превключватели за предоставяне на допълнителна информация и координиране работата на компонентите на системата. Други компоненти, които не са необходими за запазване на точността на някои системи могат да бъдат премахнати, при условие, че това решение се основава на добра техническа преценка.
 1.2.1. Система за разреждане
 1.2.1.1. Система с разреждане на част от потока (фигури от 4 до 12) (1)
 Посочената система за разреждане се основава на разреждането на част от обема отработили газове. Разделянето на потока отработили газове и последващият процес на разреждане могат да бъдат извършени посредством различни системи за разреждане. За последващото събиране на частици през системата за вземане на проби от прахови частици (точка 1.2.2, фигура 14) може да се пропусне пълният обем от разредени отработили газове или само част от него. Първият метод се нарича система за взимане на проби от целия поток, а вторият — система за вземане на проба от част от потока.
 Пресмятането на коефициента на разреждане зависи от използваната система.
 Препоръчват се следните типове системи:
 —
 Изокинетични системи (фигури 4 и 5)
 При тези системи потокът през тръбата за прехвърляне съответства на общия поток отработили газове по отношение на скоростта и/или налягането на газовете, което изисква еднороден и без смущения поток на отработилите газове в сондата за взимане на проби. Това обикновено се постига, като се използва резонатор и права тръба преди точката на вземане на пробите. Съотношението на разделяне след това се изчислява въз основа на лесно измервани стойности, като например диаметрите на тръбите. Трябва да се отбележи, че изокинетичният метод се използва само за съответствие с характеристиките на потока, а не за съответствие с разпределението според размера. Обикновено последното най-често не е необходимо, тъй като частиците са достатъчно малки, за да следват естественото течение на потока на флуида.
 —
 системи с регулиране на дебитите и измерване на концентрациите (фигури от 6 до 10)
 При тези системи пробата се взема от целия поток отработили газове чрез регулиране на дебита на въздуха за разреждане и на общия дебит на разредените отработили газове. Коефициентът на разреждане се определя въз основа на концентрациите на индикаторни газове, като CO2 или NOx, намиращи се поначало в отработилите газове на двигателя. Концентрациите в разредените отработили газове и във въздуха за разреждане се измерват, а концентрацията в неразредените отработили газове може да бъде измерена директно или да бъде пресметната, при известен състав на горивото, чрез дебита на горивото и уравнението на въглеродния баланс. Системите могат да бъдат регулирани според изчисления коефициент на разреждане (фигури 6 и 7) или според потока към тръбата за прехвърляне (фигури 8, 9 и 10).
 —
 системи с регулиране и измерване на дебита (фигури 11 и 12)
 При тези системи пробата се взема от целия поток отработили газове чрез регулиране на дебита на въздуха за разреждане и на общия дебит на разредените отработили газове. Коефициентът на разреждане се определя въз основа на разликата между двата дебита. Този метод изисква прецизно калибриране на дебитомерите един спрямо друг, защото съотношението между двата дебита при по-големи коефициенти на разреждане може да доведе до значителни грешки.


text:
Регулирането на дебита се извършва много лесно, като дебитът на разредените отработили газове се поддържа постоянен, а дебитът на въздуха за разреждане се променя при необходимост.
 За да се използват предимствата на системите за разреждане на част от потока, трябва да се обърне внимание да се избягват потенциалните проблеми със загубите на прахови частици в тръбата за прехвърляне, като се осигури взимането на представителна проба от отработилите газове на двигателя за определяне на съотношението на разделяне.
 В описаните системи тези критични области са взети предвид.
 Фигура 4
 Система за разреждане на част от потока с изокинетична сонда и вземане на проба от част от потока (регулиране чрез смукателния вентилатор SB)
 С помощта на изокинетичната сонда за вземане на проби ISP от изпускателната тръба ЕР през свързващия тръбата за прехвърляне ТТ се подвеждат неразредени отработили газове към тръбата за разреждане DT. Разликата в наляганията на отработилите газове на входа на изпускателната тръба и на входа на сондата се измерва с датчика за налягане DPT. Този сигнал се предава на регулатора на дебита FC1, който управлява смукателния вентилатор SB, за да поддържа нулево диференциално налягане в края на сондата. В тези условия скоростите на отработилите газове в EP и ISP са еднакви и потокът, който преминава през ISP и TT, е константна част от общия поток отработили газове. Съотношението на разделяне след това се определя въз основа на площта на напречните сечения на EP и на ISP. Дебитът на въздуха за разреждане се измерва с помощта на дебитомера FM1. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на дебита на въздуха за разреждане и на съотношението на разделяне.
 Фигура 5
 Система за разреждане на част от потока с изокинетична сонда и вземане на проба от част от потока (регулиране чрез нагнетателен вентилатор PB)
 Неразредените отработили газове се изпращат от изпускателната тръба EP към тръбата за разреждане DT през тръбата за прехвърляне ТТ, като минават през изокинетичната сонда за вземане на проби ISP. Разликата между налягането на отработилите газове между изпускателната тръба и входа на сондата се измерва с датчика за налягане DPT. От него сигналът се предава на регулатора на дебит FC1, който управлява нагнетателен вентилатор PB, за да поддържа нулево диференциално налягане в края на сондата. За тази цел малка част от въздуха за разреждане, чийто дебит вече е бил измерен с помощта на дебитомера FM1, се улавя и се изпраща към ТТ чрез пневматична дюза. В тези условия скоростите на отработилите газове в EP и ISP са еднакви и потокът, който преминава през ISP и TT, е константна част от общия поток отработили газове. Съотношението на разделяне след това се определя въз основа на площта на напречните сечения на EP и на ISP. Въздухът за разреждане се всмуква през DT чрез смукателния вентилатор SB и дебитът се измерва с помощта на дебитомера FM1 при входа на DT. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на дебита на въздуха за разреждане и на съотношението на разделяне.
 Фигура 6
 Система за разреждане на част от потока с измерване на концентрацията на CO2 или


text:
на NOx и вземане на проби от част от потока
 Неразредените отработили газове се изпращат от изпускателната тръба EP към тръбата за разреждане DT през тръбата за прехвърляне ТТ, като минават през сондата за вземане на проби SP. Концентрацията на индикаторния газ (CO2 или NOx) се измерва в неразредените и разредените отработили газове, както и във въздуха за разреждане с анализатор/и на отработилите газове EGA. Тези сигнали се предават на регулатора на потока FC2, който управлява нагнетателния вентилатор РB или смукателния вентилатор SP, така че в DT да се поддържа желаното разделяне на отработилите газове и желания коефициент на разреждане. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на индикаторните газове в неразредените отработили газове, разредените отработили газове и във въздуха за разреждане.
 Фигура 7
 Система за разреждане на част от потока с измерване на концентрацията на CO2, въглеродния баланс и взимане на проби на целия поток
 Неразредените отработили газове се изпращат от изпускателната тръба EP към тръбата за разреждане DT през тръбата за прехвърляне ТТ, като минават през сондата за вземане на проби SP. Концентрацията на CO2 се измерва в разредените отработили газове и във въздуха за разреждане с анализатор/и на отработилите газове EGA. Сигналите от CO2 от потока на горивото G
 FUEL се предават към регулатора на дебита FC2 или към регулатора на дебита FC3 от системата за вземане на проби на праховите частици (вж. фиг. 14). Регулаторът на дебита FC2 управлява нагнетателния вентилатор РB, а FC3 управлява системата за вземане на проби от частиците (виж фигура 14); по този начин те регулират входящите или изходящите дебити на системата, и поддържат желаното разделяне на отработолите газове и коефициента на разреждане в DT. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на CO2 и на G
 FUEL въз основа на метода на въглеродния баланс.
 Фигура 8
 Система за частично разреждане на поток с тръба на Вентури, измерване на концентрацията и вземане на проби от част от потока
 Неразредените отработили газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP към тръбата за разреждане DT през сондата за взимане на проби SP и тръбата за прехвърляне ТТ под действието на подналягането, създавано от тръбата на Вентури VN в тръбата за разреждане DT. Дебитът на газове през тръбата за прехвърляне ТТ зависи от скоростта на изменение на потока в тръбата на Вентури и следователно се влияе от абсолютната температура на газовете на изхода от тръбата за прехвърляне ТТ. Вследствие на това разделянето в тръбата на отработилите газове при определен дебит не е постоянно и коефициентът на разреждане при слабо натоварване е малко по-нисък от коефициента, получен при високо натоварване. Концентрацията на индикаторния газ (CO2 или NOx) се измерва в неразредените отработили газове, разредените отработили газове и въздуха за разреждане с анализатора/ите на отработилите газове EGA и коефициентът на разреждане се изчислява, като се изхожда от така измерените стойности.
 Фигура 9
 Система с разреждане на част от потока с двойна тръба на Вентури двойна бленда, измерване на концентрациите и вземане на проба от част от потока
 Неразредените отработили газове се изпращат от изпускателната


text:
тръба EP към тръбата за разреждане DT през тръбата за прехвърляне ТТ, като минават през сондата за вземане на проби SP и през разделител на потока, съставен от поредица бленди или тръби на Вентури. Първият разделител (FD1) е поставен в ЕР, а вторият (FD2) — в ТТ. Допълнително ca необходими два клапана за регулиране на налягането (PCV1 и PCV2), за да се поддържа постоянно разделяне на отработилите газове, като се регулира противоналягането в изпускателната тръба EP и налягането в тръбата за разреждане DT. PCV1 е разположен след SP в изпускателната тръба EP, а PCV2 — между нагнетателния вентилатор PB и тръбата за разреждане DT. Концентрацията на индикаторния газ (CO2 или NOx) се измерва в неразредените отработили газове, разредените отработили газове и въздуха за разреждане с анализатора/ите на отработилите газове EGA. Те са необходими за проверка на разделянето на отработилите газове и могат да служат за регулиране на PCV1 и PCV2 за осигуряване на точно регулиране на разделянето. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на индикаторните газове.
 Фигура 10
 Система за разреждане на част от потока с многотръбен разделител, измерване на концентрацията и взимане на проби от част от потока
 Неразредените отработили газове се прехвърлят от изпускателната тръба ЕР към тръбата за разреждане DT през тръбата за прехвърляне ТТ и разделителя на потока FD3, който се състои от набор от тръби с еднакви размери (еднакъв диаметър, дължина и радиус на огъване), монтирани в ЕР. Отработилите газове, които преминават през една от тези тръби, се отвеждат в DT, а отработилите газове, които преминават през другите тръби — в успокоителната камера DC. Вследствие на това разделянето на отработилите газове зависи от общия брой на тръбите. Постоянното разделяне изисква нулева диференциална разлика между наляганията в успокоителната камера DC и при изхода на тръбата за прехвърляне ТТ. Тази разлика се измерва с диференциалния преобразувател за налягане DPT. Нулева разлика между наляганията се получава чрез вдухването на въздух в тръбата за разреждане DT при изхода на тръбата за прехвърляне ТТ. Концентрацията на индикаторния газ (CO2 или NOx) се измерва в неразредените отработили газове, разредените отработили газове и въздуха за разреждане с анализатора/ите на отработилите газове EGA. Те са необходими за проверка на разделянето на отработилите газове и могат също така да бъдат използвани за регулиране на дебита на подаване на въздух за получаване на прецизно регулиране на разделянето. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на индикаторните газове.
 Фигура 11
 Система за разреждане на част от потока с регулиране на потока и вземане на проби от целия поток
 Неразредените отработили газове се изпращат от изпускателната тръба EP към тръбата за разреждане DT през тръбата за прехвърляне ТТ, като минават през сондата за вземане на проби SP. Общият дебит през тръбата се регулира с регулатора на дебит FC3 и помпата за вземане на проби на системата за вземане на проби от прахови частици (фигура 13).
 Потокът на въздух за разреждане се регулира от регулатора на потока FC2, който може да използва G
 EXH, G
 AIR или G
 FUEL като управляващи сигнали за


text:
извършване на желаното разделяне на отработилите газове. Дебитът на пробата през DT представлява разликата между общия дебит и дебита на въздуха за разреждане. Дебитът на въздуха за разреждане се измерва с дебитомера FM1, а общият дебит – с дебитомера FM3 на системата за вземане на проби от частици (фигура 14). Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на тези два дебита.
 Фигура 12
 Система за разреждане на част от потока с регулиране на потока и вземане на проби от част от потока
 Неразредените отработили газове се изпращат от изпускателната тръба EP към тръбата за разреждане DT през тръбата за прехвърляне ТТ, като минават през сондата за вземане на проби SP. Разделянето на отработилите газове и потокът в тръбата за разреждане DT се контролират от регулатора на потока FC2, който регулира потоците (или скоростите) съответно на нагнетателния вентилатор РВ и смукателния вентилатор SB. Това е възможно поради това, че пробата, взета от системата за взимане на проби на прахови частици, се връща в тръбата за разреждане DT. G
 EXH, G
 AIR или G
 FUEL могат да се използват като управляващи сигнали за FC2. Дебитът на въздуха за разреждане се измерва с помощта на устройството за измерване на дебит FM1, а общият дебит - с помощта на устройството за измерване на дебит FM2. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на тези два дебита.
 Описание — фигури 4 до 12
 — Изпускателна тръба — EP
 Изпускателната тръба може да бъде термоизолирана. За да се намали топлинната инертност на изпускателната тръба, се препоръчва съотношение между дебелината и диаметъра, по-малко или равно на 0,015. Използването на гъвкави части трябва да се ограничи до съотношение между дължината и диаметъра, по-малко или равно на 12. Колената на тръбата трябва да бъдат сведени до минимум, за да се избегнат инерционните отлагания. Ако системата включва шумозаглушител на изпитвателния стенд, този шумозаглушител може също да бъде термоизолиран.
 При изокинетична система, изпускателната тръба не трябва да има колена, кривини и резки изменения на диаметъра на разстояние, равно на най-малко на шест диаметъра на тръбата преди и три диаметъра на тръбата след върха на сондата. Скоростта на отработилите газове в зоната за вземане на проби трябва да бъде по-висока от 10 m/s, освен в режим на празен ход. Колебанията в налягането на отработилите газове нe трябва средно да превишават ± 500 Pa. Всяка мярка за намаляване на колебанията на налягането извън използването на монтирана върху рамата система за отработилите газове (включително шумозаглушител и устройство за последваща обработка на газовете), не трябва нито да променя параметрите на работа на двигателя, нито да предизвиква отлагането на прахови частици.
 При системи без изокинетична сонда се препоръчва използването на права тръба, която трябва има дължина, равна на шест нейни диаметъра преди и три нейни диаметъра след края на сондата.
 — Сонда за вземане на проби SP (фигури от 6 до 12)
 Минималният вътрешен диаметър трябва да бъде равен на 4 mm. Минималното съотношение на диаметъра на тръбата за отвеждане на отработилите газове към диаметъра на сондата трябва да бъде равно на 4. Сондата трябва да


text:
бъде отворена тръба, която да е насочена срещу посоката на потока и монтирана по осевата линия на изпускателната тръба или трябва да бъде съставена от много отвори - както е описано за SP1 в точка 1.1.1.
 — Изокинетична сонда за вземане на проби ISP (фигури 4 и 5)
 Изокинетичната сонда за вземане на проби трябва да бъде насочена срещу потока отработили газове по осевата линия на изпускателната тръба в точка, в която са изпълнени условията за потока, описани в раздел за ЕР, и да бъде така проектирана, че да осигурява пропорционално вземане на проба от неразредените отработили газове. Минималният вътрешен диаметър е равен на 12 mm.
 Необходимо е да се предвиди система за контрол на изокинетичното разделяне на отработилите газове, което ще се извършва чрез поддържането на нулево диференциално налягане между ЕР и ISP. При тези условия скоростта на отработилите газове в изпускателната тръба е еднаква с тази в изокинетичната сонда за взимане на проби и масовият поток през изокинетичната сонда за взимане на проби е постоянна част от потока на отработилите газове. ISP трябва да бъде включена към диференциален датчик за налягане. Нулевата разликата в налягането между ЕР и ISP се получава чрез промяна на скоростта на нагнетателния вентилатор или чрез регулатор на потока.
 — Разделители на потока FD1 и FD2 (фигура 9)
 Комплект от тръби на Вентури или бленди се инсталира в изпускателната тръба EP или съответно в тръбата за прехвърляне ТТ за осигуряване получаването на пропорционална проба от неразредените отработили газове. Необходима е система за управление, съставена от два клапана за регулиране на налягането PCV1 и PCV2, за пропорционално разделяне чрез регулиране на наляганията в изпускателната тръба EP и тръбата за разреждане DT.
 Разделител на потока FD3 (фигура 10)
 Комплект от тръби (многотръбен сноп) се инсталира в изпускателната тръба EP за осигуряване на вземане на проба, която да бъде пропорционална на неразредените отработили газове. Една от тръбите отвежда отработилите газове в тръбата за разреждане DT, докато другите тръби ги отвеждат към успокоителната камера DC. Тръбите трябва да имат еднакви размери (еднакви диаметър, дължина и радиус на огъване), така че разделянето на отработилите газове да зависи от общия брой на тръбите. Необходимо е да се предвиди система за регулиране, за да се осъществи пропорционално разделяне на отработилите газове, като се поддържа нулево диференциално налягане между изхода на многотръбния сноп към DC и изхода на тръбата за прехвърляне ТТ. При тези условия скоростта на отработилите газове в изпускателната тръба EP е пропорционална на тази в FD3 и потокът в тръбата за прехвърляне ТТ е постоянна част от потока отработили газове. Двете точки трябва да бъдат свързани с диференциалния преобразувател на налягането DPT. Нулевото диференциално налягане се постига посредством регулатора на дебита FC1.
 Анализатор на отработили газове EGA (фигури 6 до 10)
 Могат да се използват анализатори за CO2 или NOx (ако се използва методът на въглеродния баланс, се използват само анализатори за CO2). Анализаторите трябва да бъдат калибрирани като анализаторите за измерване на емисиите на газове. За определяне на разликите в концентрациите могат да се използват един или повече


text:
анализатори.
 Точността на системите за измерване трябва да е такава, че точността на G
 EDFW, i да бъде в рамките на ± 4 %.
 — Тръба за прехвърляне ТТ (фигури от 4 до 12)
 Тръбата за прехвърляне за отвеждане на пробата от частици трябва:
 —
 да бъде възможно най-къса, но с максимална дължина от 5 m;
 —
 да бъде с диаметър, равен или по-голям от този на сондата, но който не превишава 25 mm;
 —
 ДА има изход по осевата линия на тръбата за разреждане, насочен по посоката на протичане на потока.
 Ако тръбата е с дължина до един метър, тя трябва да се изолира с материал с максимална топлопроводимост 0,05 W/(m.K), като напречната дебелина на изолационния слой трябва да съответства на диаметъра на сондата. Ако тръбата е с дължина, по-голяма от един метър, тя трябва да бъде изолирана и загрята до достигане на температура на стената 523 K (250 °С).
 Изискваната температура на стената на тръбата за прехвърляне може също така да се определи чрез стандартни изчисления на топлопреноса.
 — Диференциален датчик за налягане DPT (фигури 4, 5 и 10)
 Диференциалният датчик на налягането има обхват от ± 500 Pa или по-малък.
 — Регулатор на дебита FC1 (фигури 4, 5 и 10)
 При изокинетичните системи (фигури 4 и 5) регулаторът на дебита е необходим за поддържане на нулева разлика в налягането между ЕР и ISP. Това налягане се постига чрез:
 а)
 Регулиране на скоростта или дебита на смукателния вентилатор (SB) и поддържане на постоянна скорост на нагнетателния вентилатор (РВ) при всички режими (фигура 4)
 б)
 регулиране на смукателния вентилатор (ЅВ), така че да се получи постоянен масов дебит на разредените отработили газове, и чрез регулиране на потока на нагнетателния вентилатор (РВ) и, оттам, на потока на отработилите газове, взети като проба в края на тръбата за прехвърляне (ТТ) (фигура 5).
 При система с регулиране на налягането остатъчната грешка в контура за регулиране не трябва да надвишава ± 3 Ра. Колебанията на налягането в тръбата за разреждане средно взето не трябва да надвишават ± 250 Pa.
 При многотръбни системи (фигура 10) регулаторът на дебита е необходим, за да се раздели пропорционално потокът отработили газове и за да се поддържа нулева разлика в налягането между изпускателния отвор на снопа тръби и изхода на ТТ. Настройването може да се осъществи чрез регулиране на потока на нагнетявания въздух в DT на изхода на ТТ.
 — Клапани за регулиране на налягането PCV1 и PCV2 (фигура 9)
 В системата с две тръби на Вентури или две бленди са необходими два клапана за регулиране на налягането за пропорционалното разделяне на потока чрез контрол на противоналягането в изпускателната тръба EP и налягането в тръбата за разреждане DT. Клапаните трябва да бъдат разположени след сондата за взимане на проби SP в изпускателната тръба EP и между вентилатора РВ и тръбата за разреждане DT.
 — Успокоителна камера DC (фигура 10)
 Инсталира се успокоителна камера на изхода на многотръбния сноп, за да се сведат до минимум промените в налягането в изпускателната тръба ЕР.
 — Тръба на Вентури VN (фигура 8)


text:
Една тръба на Вентури е монтирана в тръбата за разреждане DT за създаване на подналягане в зоната на изхода на тръбата за прехвърляне ТТ. Дебитьт на газовете през тръбата за прехвърляне ТТ се определя от скоростта на изменението на потока в зоната на тръбата на Вентури и е основно пропорционален на дебита на нагнетателния вентилатор РB, което довежда до постоянен коефициент на разреждане. Тъй като скоростта на изменението на потока зависи от температурата на изхода от тръбата за прехвърляне ТТ и от разликата между наляганията в изпускателната тръба EP и тръбата за разреждане DT, действителният коефициент на разреждането е малко по-нисък при малко натоварване, отколкото при голямо натоварване.
 — Регулатор на потока FC2 (фиг. 6, 7, 11 и 12, незадължителен)
 Може да се използва регулатор на потока за управление на потока на нагнетателния вентилатор РВ и/или на смукателния вентилатор SB. Той може да бъде свързан към сигналите за потока на отработилите газове или на горивото и/или диференциалния сигнал за CO2 или NOx
 Когато се използва захранване със сгъстен въздух (фиг. 11), регулаторът на потока FC2 управлява пряко дебита на въздуха.
 — Дебитомер FM1 (фигури 6, 7, 11 и 12)
 Газов разходомер или друг уред за измерване на дебита на въздуха за разреждане. FM1 не е задължителен, ако нагнетателният вентилатор PB е калибриран за измерване на дебита.
 — Устройство за измерване на дебит FM2 (фиг. 12)
 Газов разходомер или друг уред за измерване на дебита на разредените отработили газове. Наличието на устройството за измерване на дебита FM2 не е задължително, ако смукателният вентилатор SB е калибриран за измерване на дебит.
 — Нагнетателен вентилатор РВ (фигури 4, 5, 6, 7, 8, 9 и 12)
 За регулиране на дебита на въздуха за разреждане РВ може да се свърже към регулаторите на дебита FC1 и FC2. Вентилаторът РВ не е задължителен, когато се използва дроселна клапа. Ако РВ е калибриран, може да се използва за измерване на потока на въздуха за разреждане.
 — Смукателен вентилатор SB (фигури 4, 5, 6, 9, 10 и 12)
 Само за системите с взимане на проби от част от потока. Ако ЅВ е калибриран, може да се използва за измерване на потока на разредените отработили газове.
 — Филтър за въздуха за разреждане DAF (фигури 4 до 12)
 Препоръчва се филтрирането на въздуха за разреждане и преминаването му през активен въглен за отстраняване на фоновите въглеводороди. Въздухът за разреждане трябва да има температура 298 K (25 °С) ± 5K.
 По заявка на производителя според добрата инженерна практика се взема проба от въздуха за разреждане за определяне на фоновата концентрация на частици, която след това концентрация може да се извади от измерените стойности в разредените отработили газове.
 — Сонда за вземане на проби от частици PSP (фигури 4, 5, 6, 8, 9, 10 и 12)
 Сондата е основна част от тръбата за прехвърляне на частиците PTT и:
 —
 Е насочена срещу газовия поток в точка, в която въздухът за разреждане и отработилите газове се смесват добре, т.е. по централната ос на тръбата за разреждане DT на системите за разреждане, приблизително на


text:
разстояние, равно на 10 диаметъра на тръбата след точката на навлизане на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 Има минимален вътрешен диаметър 12 mm;
 —
 Може да бъде загрявана до температура на стените, която не превишава 325 K (52 °С), чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не превишава 325 K (52 °С) преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 Може да бъде изолирана.
 — Тунел за разреждане DТ (фигури от 4 до 12)
 Тунелът за разреждане:
 —
 Има достатъчна дължина, за да осигури пълно смесване на целия поток от отработили газове и въздуха за разреждане при турбулентност на потока;
 —
 Бъде от неръждаема стомана с:
 —
 Оношение на дебелина към диаметър на-много 0,025 за разреждащи тунели с вътрешен диаметър над 75 mm;
 —
 Стени, чиято номинална дебелина е не по-малка от 1,5 mm за разреждащи тунели с вътрешен диаметър, по-малък или равен на 75 mm;
 —
 Трябва да бъде с минимален диаметър 75 mm за система с вземане на проба от част от потока;
 —
 Има препоръчителен минимален диаметьр 25 mm при взимане на проби на целия поток;
 —
 Може да бъде загряван до температура на стените, която не превишава 325 K (52 °С), чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не превишава 325 K (52 °С) преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 Може да бъде изолиран.
 Отработилите газове на двигателя се смесват напълно с въздуха за разреждане. При системи за вземане на проби от част от потока, качеството на смесването трябва да се провери след подаване на CO2 в тръбата при работещ двигател (в най-малко четири равноотдалечени точки на измерване). Ако е необходимо, може да бъде използвана смесителна бленда.
 Бележка: Ако околната температура в близост до тръбата за разреждане DT е по-ниска от 293 K (20 °C), се вземат необходимите предпазни мерки, за да се избегне загубата на частици по относително студените стени на тръбата за разреждане. Следователно в този случай се препоръчва да се подгрее и/или изолира тръбата до предписаните по-горе пределни стойности.
 При високо натоварване на двигателя тунелът може да бъде охладен посредством неагресивни средства, като например циркулационен вентилатор, при положение че температурата на охлаждащата среда не е по-ниска от 293 K (20 °C).
 — Топлообменник НЕ (фигури 9 и 10)
 Топлообменникът трябва да има достатъчен капацитет, за да поддържа температура на входа на смукателния вентилатор SB в границите на ± 11 K от средната работна температура, наблюдавана по време на изпитването.
 1.2.1.2. Система с разреждане на целия поток (фигура 13)
 Описана е система за разреждане, основаваща се на разреждането на всички отработили газове с използването на принципа за взимане на проби с постоянен обем (CVS). Измерва се общият обем на сместа от отработилите газове и въздуха за разреждане. Може да се използва система с PDP, CFV или SSV
 За последващото събиране на частици, проба от разредените отработили газове се прокарва през системата за вземане на проби от


text:
частици (точка 1.2.2, фигури 14 и 15). Ако тази операция се извършва пряко, тя се нарича единично разреждане. Ако пробата се разрежда отново във втора тръба за разреждане, тя се нарича двойно разреждане. Втората операция е полезна, ако предписаната температура за повърхността на филтъра не може да бъде достигната с единично разреждане. Въпреки че представлява по принцип система за разреждане, методът за двойно разреждане е описан в точка 1.2.2 (фигура 15) като вариант на системата за вземане на проби от частиците, тъй като по-голямата част от компонентите ѝ са еднакви с компонентите на типичната система за вземане на проби от частиците.
 Газообразните емисии могат да бъдат определени също и в тръбата за разреждане на системата с разреждане на целия поток. Ето защо сондите за вземане на проби на газообразни компоненти са изобразени на фигура 13, но не са показани в описанието. Съответните изисквания са представени в точка 1.1.1.
 Описание (фигура 13)
 — Изпускателна тръба EP
 Изпускателната тръба за отработилите газове не трябва да е по-дълга от 10 m между изхода на изпускателния колектор на двигателя, изхода на турбокомпресора или устройството за вторична обработка на газовете и тръбата за разреждане. Ако системата надвишава 4 m, тръбите след тази дължина трябва да бъдат изолирани, с изключение на последователно свързано устройство за измерване на димните емисии, ако има такова. Радиалната дебелина на изолацията трябва да бъде минимум 25 mm. Топлинната проводимост на изолационния материал не трябва да надвишава 0,1 W/mK, измерена при 673 K (400 °C). За да се намали топлинната инертност на изпускателната тръба, се препоръчва съотношение между дебелината и диаметъра, по-малко или равно на 0,015. Използването на гъвкави части трябва да се ограничи до съотношение между дължината и диаметъра, по-малко или равно на 12.
 Фигура 13
 Система с разреждане на целия поток
 Общият обем на неразредените отработили газове се смесва в тръбата за разреждане DT с въздуха за разреждане. Дебитът на разредените отработили газове се измерва с обемна помпа PDP, с тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида (CFV) или с тръба на Вентури с дозвукова скорост на флуида (SSV). Топлообменникът HE или устройството за електронно компенсиране на дебита EFC може да се използват за пропорционално вземане на проби от праховите частици или за определяне на дебита. Тъй като определянето на масата на частиците се основава на общия поток на разредените отработили газове, коефициентът на разреждане не е необходимо да се изчислява.
 — Обемна помпа PDP
 С обемната помпа се измерва общият дебит на разредените отработили газове въз основа на честотата на въртене на помпата и нейния работен обем. Противоналягането на изпускателната система не трябва изкуствено да се намалява от PDP или от системата за подаване на въздух за разреждане. Статичното налягане на отработилите газове, измерено със системата за пробовземане при постоянен обем (CVS), не трябва да се различава с повече от ± 1,5 кРа от статичното налягане, измерено без връзка към CVS при еднакви честота на въртене и натоварване на двигателя.
 Температурата на газовата смес точно преди обемната помпа трябва да бъде равна на средната работна температура ±


text:
6 K, наблюдавана по време на изпитването, когато не се извършва никакво компенсиране на потока.
 Компенсиране на потока може да се използва само когато температурата на входа на PDP не превишава 323 K (50 °С).
 — Тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида (CFV)
 Тръбата на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида измерва общия дебит на разредените отработили газове, като поддържа потока при условия на дроселиране (критичен поток). Статичното противоналягане на отработилите газове, измерено с включена тръба на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида, трябва да бъде поддържано в рамките на ±1,5 kPa от статичното налягане, измерено без връзка с тръбата на Вентури при еднакви честота на въртене и натоварване на двигателя. Температурата на газовата смес точно преди CVF трябва да бъде равна на средната работна температура ± 11 K, наблюдавана по време на изпитването, когато не се извършва никакво компенсиране на потока.
 — Тръба на Вентури с дозвукова скорост на флуида (SSV)
 Тръбата на Вентури с дозвукова скорост на флуида измерва общия дебит на разредените отработили газове в зависимост от налягането и температурата на входа, както и в зависимост от спада на налягането между входа и стеснението на тръбата на Вентури. Статичното противоналягане, измерено с включена тръба на Вентури с дозвукова скорост на флуида, трябва да бъде поддържано в рамките на ± 1,5 kPa от статичното налягане, измерено без връзка с тръбата на Вентури при еднакви честота на въртене и натоварване на двигателя. Температурата на газовата смес, непосредствено преди SSV, трябва да се поддържа в рамките на ± 11 K от средната стойност на наблюдаваната по време на изпитването работна температура, когато не се използва компенсация на потока.
 — Топлообменник НЕ (не е задължителен, ако се използва система EFC)
 Топлообменникът трябва да има достатъчен капацитет, за да поддържа температурата в указаните по-горе граници.
 — Система за електронно изравняване на дебита EFC (не е задължителна, ако се използва НЕ)
 Ако температурата на входа на PDP, CFV или SSV не се поддържа в посочените по-горе граници, се изисква система за компенсация на потока, за да се осигури непрекъснато измерване на дебита и регулиране на пропорционалното вземане на проби в системата за вземане на проби от прахови частици. За тази цел, сигналите за дебита, който се измерва непрекъснато, се използват за коригиране на дебита на пробата, преминаваща през филтрите за прахови частици на системата за вземане на проби (фигури 14 и 15).
 — Тръба за разреждане DT
 Тръбата за разреждане:
 —
 Трябва да има достатъчно малък диаметър, за да създава турбулентен поток (число на Рейнолдс по-голямо от 4 000), и да е с достатъчна дължина, за да се смесват изцяло отработилите газове с въздух за разреждане. Може да се използва смесителна бленда;
 —
 Има диаметър от най-малко 75 mm;
 —
 Може да бъде изолиран.
 Отработилите газове от двигателя трябва да се насочват по направление на потока към мястото, където те се въвеждат в тръбата за разреждане, и да бъдат напълно смесени.
 При единично разреждане проба от тръбата за разреждане се прехвърля в системата за вземане на проби от


text:
частици (точка 1.2.2, фигура 14). Дебитът на PDP или CFV или SSV трябва да бъде достатъчен за поддържане на температура на разредените отработили газове по-малка или равна на 325 K (52 °С) непосредствено преди първия филтър за частици.
 При двойно разреждане пробата от тръбата за разреждане се прехвърля за по-нататъшно разреждане във втората тръба и след това се прекарва през филтрите за вземане на проби (точка 1.2.2, фигура 15). Дебитът на PDP, CFV или SSV трябва да бъде достатъчен за поддържане на температурата на разредените отработили газове в областта за вземане на проби в DT по-малка или равна на 464 K (191 °С). Системата за вторично разреждане трябва да осигурява достатъчно количество вторичен въздух за разреждане, за да поддържа потока от двойно разредените отработили газове при температура, която е по-ниска или равна на 325 K (52 °C) точно преди основния филтър за прахови частици.
 — Филтър за въздуха за разреждане DAF
 Препоръчва се филтрирането на въздуха за разреждане и преминаването му през активен въглен за отстраняване на фоновите въглеводороди. Температурата на първичния въздух трябва да бъде равна на 298 K (25 °C) ± 5 K. По искане на производителя може да се вземат проби от въздуха за разреждане, за да се определят фоновите концентрации на частици в него, които след това могат да се приспаднат от измерените стойности в разредените отработили газове.
 — Сонда за вземане на проби от праховите частици PSP
 Сондата е основна част от тръбата за прехвърляне на частиците PTT и:
 —
 е насочена срещу газовия поток в точка, в която въздухът за разреждане и отработилите газове се смесват добре, т.е. по централната ос на тръбата за разреждане DT на системите за разреждане, приблизително на разстояние, равно на 10 диаметъра на тръбата след точката на навлизане на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 има минимален вътрешен диаметър 12 mm;
 —
 може да бъде загрявана до температура на стените от 325 K (52 °С), чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не превишава 325 K (52 °С) преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 може да бъде изолирана.
 1.2.2. Система за вземане на проби от частици (фигури 14 и 15)
 Системата за вземане на проби от прахови частици се изисква за събиране на частиците посредством филтър за частици. В случай на система с разреждане на част от потока с вземане на проба от целия поток, при която общият обем разредени газове се прокарва през филтъра, разреждащата система (точка 1.2.1.1, фигури 7 и 11) и системата за вземане на проби обикновено образуват едно цяло. В случай на система с разреждане на част от потока или на целия поток с вземане на проба от част от потока, при която само една част от разредените отработили газове се прокарва през филтрите, разреждащата система (точка 1.2.1.1, фигури 4, 5, 6, 8, 9, 10 и 12, както и точка 1.2.1.2, фигура 13) и системата за вземане на проби обикновено са две отделни системи.
 В настоящото праволо системата с двойно


text:
разреждане DDS (фигура 15) на системата с разреждане на целия поток се разглежда като вариант на типичната система за вземане на проби от частици, показана на фигура 14. Системата с двойно разреждане включва всички важни съставни части на системата за вземане на проби от частици, напр. държатели за филтри и помпа за вземане на проби, а освен това и определени характеристики за разреждане като подаване на въздух за разреждане и тръба за вторично разреждане.
 За да се избегне всякакво влияние върху кръговете за управление, се препоръчва помпата за вземане на проби да работи по време на цялата процедура на изпитването. При метода с един филтър трябва да се използва система с деривация, за да се пропуска пробата през филтрите за взимане на проби в желаните моменти. Смущенията в кръговете за управление, дължащи се на превключване, трябва да бъдат сведени до минимум.
 Описание — фигури 14 и 15
 — Сонда за вземане на проби от прахови частици PSP (фигури 14 и 15)
 Сондата за вземане на проби от прахови частици, показана на фигурите, е предната част на тръбата за прехвърляне на пробата от прахови частици РТТ. Сондата:
 —
 е насочена срещу газовия поток в точка, в която въздухът за разреждане и отработилите газове се смесват добре, т.е. по централната ос на тръбата за разреждане DT на системите за разреждане (точка 1.2.1), приблизително на разстояние, равно на 10 диаметъра на тръбата след точката на навлизане на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 има минимален вътрешен диаметър 12 mm;
 —
 може да бъде загрявана до температура на стените 325 K (52 °С), чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не превишава 325 K (52 °С) преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 може да бъде изолирана.
 Фигура 14
 Система за взимане на проби от прахови частици
 Проба от разредените отработили газове се взима от тръбата за разреждане DT от системата за разреждане на част от потока или на целия поток с помощта на сондата за взимане на проби от праховите частици PSP и тръбата за прехвърляне на праховите частици PTT, като се използва помпата за взимане на проби Р. След това пробата преминава през филтъродържателя/ите FH, който/ито сьдържа/т филтри за взимане на проби на частиците. Дебитьт на пробата се регулира чрез регулатора на дебит FC3. При използване на система за електронно компенсиране на дебита EFC (фигура 13), потокът на разредените отработили газове служи за управляващ сигнал за FC3.
 Фигура 15
 Система за разреждане (само за система с разреждане на целия поток)
 Посредством сондата за вземане на проби от праховите частици РSP и тръбата за прехвърляне на прахови частици РТТ, проба от разредените отработили газове се изпраща от тръбата за разреждане DT на система за разреждане към целия поток, към вторичната тръба за разреждане SDT, където пробата се подлага на ново разреждане. Пробата след това се пропуска през филтъродържателя (филтъродържателите) FH, в който/които се намират филтрите за вземане на проби от частиците. Дебитът на въздуха за разреждане е по принцип


text:
постоянен, а дебитът на пробата се регулира чрез регулатора на дебит FC3. Ако се използва система за електронно компенсиране на дебита EFC (фигура 13), общият дебит на разредените отработили газове служи за управляващ сигнал за FC3.
 Тръба за прехвърляне на прахови частици PTT (фигури 14 и 15)
 Тръбата за прехвърляне на прахови частици не трябва да е по-дълга от 1 020 mm и трябва да е възможно най-къса.
 Тези размери се отнасят:
 —
 за частта от входа на сондата до филтъродържателя при система с разреждане на част от потока, с вземане на проби от част от потока и при система с единично разреждане на целия поток;
 —
 за частта от края на тръбата за разреждане до филтъродържателя при система с разреждане на част от потока, с вземане на проба от целия поток,
 —
 за частта от върха на сондата до тръбата за вторично разреждане при система с двойно разреждане на целия поток.
 Тръбата за прехвърляне:
 —
 може да бъде загрявана до температура на стените 325 K (52 °С), чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не превишава 325 K (52 °С) преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 може да бъде изолирана.
 — Тунел за вторично разреждане SDТ (фигура 15)
 Тунелът за вторично разреждане трябва да има минимален диаметър 75 mm и да е с такава дължина, че двойно разредената проба да остава в него най-малко 0,25 s. Основният филтъродържател FH трябва да бъде разположен на не повече от 300 mm от изхода от тръбата за вторично разреждане SDT.
 Тунелът за вторично разреждане:
 —
 може да бъде загрявана до температура на стените от 325 K (52 °С), чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не превишава 325 K (52 °С) преди въвеждането на отработилите газове в тръбата за разреждане;
 —
 може да бъде изолирана.
 — Филтъродържател/и FH (фигури 14 и 15)
 За основния и за вторичния филтър може да се ползват или един, или отделни корпуси. Трябва да са изпълнени изискванията на приложение 4А, допълнение 1, точка 1.5.1.3.
 Филтъродържателят/те:
 —
 могат да бъдат загрявани чрез директно загряване или предварително загряване на разреждащия въздух до температура на стената от най-много 325 K (52 °С), при условие, че температурата на въздуха не надхвърля 325 K (52 °С);
 —
 могат да бъдат изолирани.
 — Помпа за вземане на проби Р (фигури 14 и 15)
 Помпата за вземане на проби от праховите частици трябва да бъде разположена на достатъчно разстояние от тръбата, така че температурата на газовете при навлизането им в него да се поддържа на постоянно ниво (± 3 K), ако дебитът не се коригира от FC3.
 Помпа за въздуха за разреждане DР (фигура 15) (само за система с двойно разреждане на целия поток)
 Помпата за въздуха за разреждане трябва да бъде така разположена, че въздухът за вторично разреждане да се подава с температура 298 K (25 °С) ± 5 K.
 — Регулатор на потока FC3 (фигури 14 и 15)


text:
Ако не се разполага с други средства, трябва да се използва регулатор на дебита за компенсиране на промените на температурата и на противоналягането по пътя на пробата. При използването на система за електронно компенсиране на дебита EFC (фигура 13) регулаторът на дебита е задължителен.
 — дебитомер FM3 (фигури 14 и 15) (поток на пробата от прахови частици)
 Газовият разходомер или дебитомерът трябва да са на такова разстояние от помпата за вземане на проби, че температурата на постъпващия газ да остане постоянна (± 3 K), ако не се осъществява корекция на дебита посредством FC3.
 — дебитомер FM4 (фигура 15) (за първичния въздух, само със системата за двойно разреждане на целия поток)
 Газовият разходомер или дебитомерът трябва да са разположени така, че температурата на постъпващите газове да остане постоянна и равна на 298 K (25 °С) ± 5 K.
 — Сачмен клапан BV (незадължителен)
 Диаметърът на сачмения клапан не трябва да е по-малък от вътрешния диаметър на тръбата за вземане на проби, а времето за неговото включване трябва да е по-малко от 0,5 секунди.
 Забележка: Ако околната температура в близост до PSP, PTT, SDT и FH е под 239 K (20 °С), трябва да се вземат мерки за избягване на загубите на прахови частици върху студените стени на тези елементи. Следователно в този случай се препоръчва те да се подгреят и/или изолират в рамките на пределните стойности, указани в описанията. Също така се препоръчва температурата на повърхността на филтъра по време на вземането на проби да не бъде по-ниска от 293 K (20 °C).
 При високо натоварване на двигателя горните компоненти могат да бъдат охладени посредством неагресивни средства, като например циркулационен вентилатор, при положение че температурата на охлаждащата среда не е по-ниска от 293 K (20 °C).
 (1) Фигурите от 4 до 12 показват различни типове системи с разреждане на част от потока, които по принцип могат да бъдат използвани в изпитване в стабилизиран режим (NRSC). Поради твърде строгите ограничения обаче, свързани с провеждането на преходните изпитвания, само системите за разреждане на част от потока (фигури 4 — 12), които са в състояние да изпълнят изискванията, посочени в приложение 4А, допълнение 1, точка 2.4 — Спецификации на системите за разреждане на част от потока — се допускат за използване в преходното изпитване (NRTC).
 ПРИЛОЖЕНИЕ 4Б
 Процедура на изпитване за двигатели със самовъзпламеняване чрез сгъстяване, предназначени да бъдат монтирани на селскостопански и горски трактори и на извънпътна подвижна техника по отношение на емисиите на замърсители от двигателя
 1. ПОДЛЕЖИ НА УТОЧНЯВАНЕ
 2. ПОДЛЕЖИ НА УТОЧНЯВАНЕ
 3. ОПРЕДЕЛЕНИЯ, ОЗНАЧЕНИЯ И СЪКРАЩЕНИЯ
 3.1. Определения
 Вж. точка 2.1 от настоящото правило
 3.2. Общи означения (1)
 Означение
 Единица
 Понятие
 a
 0
 —
 Пресечна точка на правата на регресия с y
 a
 1
 —
 Наклон на правата на регресия
 α
 sp
 rad/s2
 Производна на честотата на въртене в зададената точка
 A/Fst
 —
 Стехиометрично отношение въздух—гориво
 c
 ppm, обемни %
 Концентрация (също в μmol/mol = ppm)
 D
 —
 Коефициент на разреждане
 d
 m
 Диаметър
 E
 %
 ефективност на преобразуването
 e
 g/kWh
 специфична база при изпитване на стенд
 egas
 g/kWh