text:
 29.11.2018
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 305/26
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 59/2017
 от 17 март 2017 година
 за изменение на приложение XI (Електронни комуникации, аудио-визуални услуги и информационно общество) към Споразумението за ЕИП [2018/1823]
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство („Споразумението за ЕИП“), и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Директива 2013/37/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 26 юни 2013 г. за изменение на Директива 2003/98/ЕО относно повторната употреба на информацията в обществения сектор (1) следва да бъде включена в Споразумението за ЕИП.
 (2)
 Поради това приложение XI към Споразумението за ЕИП следва да бъде съответно изменено,
 ПРИЕ НАСТОЯЩОТО РЕШЕНИЕ:
 Член 1
 В точка 5к (Директива 2003/98/ЕО на Европейския парламент и на Съвета) от приложение XI към Споразумението за ЕИП се добавя следното:
 „,изменена със:
 —
 32013 L 0037: Директива 2013/37/ЕС на Европейския парламент и Съвета от 26 юни 2013 г. (ОВ L 175, 27.6.2013 г., стр. 1).“
 Член 2
 Текстовете на Директива 2013/37/ЕС на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 18 март 2017 г., при условие че са внесени всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от Споразумението за ЕИП (*1).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 17 март 2017 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Claude MAERTEN
 (1) ОВ L 175, 27.6.2013 г., стр. 1.
 (*1) С отбелязани конституционни изисквания.


text:
 14.2.2009
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 45/17
 Само оригиналните текстове на ИКЕ на ООН имат правна сила съгласно международното публично право. Статутът и датата на влизане в сила на настоящото правило следва да бъдат проверени в последната версия на документа на ИКЕ на ООН относно статута TRANS/WP.29/343, който е на разположение на следния електронен адрес: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html
 Правило No 100 на Икономическата комисия за Европа на Организацията на обединените нации (ИКЕ на ООН) — Единни предписания за одобрение на задвижвани с акумулаторна батерия електрически превозни средства по отношение на специалните изисквания, прилагани към тяхната конструкция, безопасност при функциониране и водородни емисии
 Преработка 2
 Включващо всички текстове в сила до:
 Допълнение 1 към първоначалната версия на правилото — дата на влизане в сила: 21 февруари 2002 г.
 СЪДЪРЖАНИЕ
 ПРАВИЛО
 1.
 Обхват
 2.
 Определения
 3.
 Заявление за одобрение
 4.
 Одобрение
 5.
 Изисквания и изпитвания
 6.
 Промяна и разширение на типовото одобрението за тип превозно средство
 7.
 Съответствие на производството
 8.
 Санкции при несъответствие на производството
 9.
 Окончателно прекратяване на производството
 10.
 Наименования и адреси на техническите служби, провеждащи изпитвания с цел одобрение, както и на административните отдели
 ПРИЛОЖЕНИЯ
 Приложение 1 —
 Съобщение
 Приложение 2 —
 Оформление на маркировките за одобрение
 Приложение 3 —
 Защита срещу пряк допир до части под напрежение
 Приложение 4 —
 Измерване на изолационното съпротивление с помощта на тяговата акумулаторна батерия
 Приложение 5 —
 Символ, указващ наличие на напрежение
 Приложение 6 —
 Основни характеристики на превозното средство
 Приложение 7 —
 Определяне на водородните емисии по време на процедурите за зареждане на тяговата акумулаторна батерия
 1. ОБХВАТ
 Настоящите предписания се прилагат за изискванията за безопасност по отношение на всички задвижвани с акумулаторна батерия електрически пътни превозни средства от категории M и N, чиято максимална проектна скорост надвишава 25 km/h.
 2. ОПРЕДЕЛЕНИЯ
 По смисъла на настоящото предложение:
 2.1.
 „Задвижвано с акумулаторна батерия електрическо пътно превозно средство“ означава превозно средство с каросерия, предназначено за пътна експлоатация, задвижвано само от електрически двигател, който черпи необходимата енергия за своето задвижване единствено от тягова акумулаторна батерия, монтирана на превозното средство.
 2.2.
 „Тип превозно средство“ означава задвижваните с акумулаторна батерия електрически пътни превозни средства, които не се различават по отношение на такива съществени аспекти като:
 размери, структура, форма и вид на съставните материали;
 разположението на компонентите на системата за задвижване, на акумулаторните батерии или на батерийните комплекти;
 вид и тип на електрическите и електронните компоненти.
 2.3.
 „Одобрение на задвижвано с акумулаторна батерия електрическо пътно превозно средство“ означава одобрението на тип електрическо превозно средство по отношение на специалните изисквания към конструкцията и функционалната безопасност при използването на електрическа енергия.
 2.4.
 „Тягова акумулаторна батерия“ означава съвкупността от всички електрически свързани акумулаторни модули, които осигуряват захранването на силовата верига.
 2.5.
 „Акумулаторен модул“ означава най-малката неделима единица за натрупване на енергия, състояща се от един или няколко електрохимични елемента, свързани последователно или паралелно, поставени в общ корпус и сглобени механично.
 2.6.
 „Батериен комплект“ е механичната сглобка, която включва акумулаторни модули и рамки за закрепване или гнезда. Превозното средство може да има един или няколко батерийни комплекта или да

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
няма такива.
 2.7.
 „Спомагателна акумулаторна батерия“ означава акумулаторен моноблок, чийто енергиен резерв се използва само за захранване на спомагателната мрежа.
 2.8.
 „Спомагателна мрежа“ означава съвкупност от елементите на спомагателното електрическо оборудване, която има функции, сходни със съществуващите на превозните средства, оборудвани с двигател с вътрешно горене.
 2.9.
 „Бордово зарядно устройство“ означава електронен преобразувател на енергия, конструктивно свързан с превозното средство и служещ за захранване на тяговата акумулаторна батерия от външен източник на захранване (силова електрическа мрежа).
 2.10.
 „Свързващо устройство“ означава съвкупността от физически средства, използвани за свързване на превозното средство към външен източник на захранване (захранване с променлив или постоянен ток).
 2.11.
 „Силова верига“ означава цялата електрическа верига, включваща:
 i)
 тяговата акумулаторната батерия;
 ii)
 електронните преобразуватели (бордово зарядно устройство, електронно управление на тяговия двигател, преобразувател на постоянен в постоянен ток и т.н.);
 iii)
 тяговите двигатели, свързаната електропроводната система и съединителите и т.н.;
 iv)
 товарната верига;
 v)
 спомагателното електрическо оборудване за осигуряване на мощност (напр. за отопление, обезскрежаване, сервоусилвател на кормилната уредба и др.)
 2.12.
 „Тягова система“ означава всички специални компоненти на силовата верига: тяговите двигатели, електронното управление на тяговите двигатели, съответните кабелни снопове и съединители и т.н.;
 2.13.
 „Електронен преобразувател“ означава уред, който позволява управлението и/или подаването на електрическа енергия.
 2.14.
 „Отделение за пътници и отделение за багаж“ означава пространството в превозното средство, предназначено за пътуващите и ограничено между покрива, пода, страничните стени, външното остъкляване, преградата на двигателя и опорната равнина на облегалките на задните седалки и при необходимост преградата между тази равнина и отделението(ята), в което(ита) са поместени акумулаторната батерия или акумулаторните модули.
 2.15.
 „Устройство за управление на посоката на движението“ означава специално устройство, физически задействано от водача за избиране на посоката на движението (напред или назад), в която ще се движи превозното средство, когато се упражнява натиск върху педала на газта.
 2.16.
 „Пряк допир“ означава допирането на лица и животни до части под напрежение.
 2.17.
 „Тоководещи части под напрежение“ означава всеки тоководещ елемент(и), предназначен да бъде захранван с електрически ток при условия на нормална експлоатация.
 2.18.
 „Непряк допир“ означава допирането на лица и животни до открити тоководещи части.
 2.19.
 „Открита тоководяща част“ означава всяка открита тоководяща част, която може лесно да се докосне и която обикновено не е под напрежение, но може да попадне под напрежение в случай на неизправност.
 2.20.
 „Електрическа верига“ означава съвкупността от активни взаимосвързани части, предназначени за осигуряване протичането на електрически ток при нормални условия на функциониране.
 2.21.
 „Режим на разрешено движение“ означава режимът, при който натискане на педала на газта (или на еквивалентен орган за управление) води до задвижване на превозното средство от тяговата система.
 2.22.
 „Номинално напрежение“ означава ефективната стойност на напрежението, посочена от производителя, за което е проектирана електрическата верига и на което се основават нейните характеристики.
 2.23.
 „Работно напрежение“ означава най-високата ефективна стойност на напрежението в електрическа верига, посочена от производителя, която може да се окаже приложена към дадена изолация в условия на отворена верига или в условия на нормално функциониране.
 2.24.
 „Електрическо шаси“ означава съвкупността от електрически свързани тоководещи части и всяка друга тоководяща част, електрически свързана към тях,


text:
чиито потенциал се приема за базов.
 2.25.
 „Ключ“ означава всяко устройство, проектирано и произведено да осигурява задействането на заключваща система, която е проектирана и произведена да работи само с това устройство.
 3. ЗАЯВЛЕНИЕ ЗА ОДОБРЕНИЕ
 3.1.
 Заявлението за одобрение на тип превозно средство по отношение на специалните изисквания, прилагани към конструкцията и безопасността на функциониране на задвижваните с акумулаторна батерия електрически пътни превозни средства, трябва да бъде подадено от производителя на превозното средство или от негов надлежно упълномощен представител.
 3.2.
 То се придружава от споменатите по-долу документи в три екземпляра и съдържа следните сведения:
 3.2.1.
 Подробно описание на типа задвижвано с акумулаторна батерия електрическо пътно превозно средство по отношение на формата на каросерията, електрозадвижването (двигатели и системи за управление), тяговата акумулаторна батерия (тип, капацитет, начини на експлоатация и поддръжка).
 3.3.
 На техническата служба, отговаряща за провеждането на изпитвания с цел одобрение, се предоставя превозно средство, представително за подлежащия на одобряване тип превозно средство.
 3.4.
 Компетентният орган трябва да удостовери наличието на задоволителни мерки за осигуряване на ефективен контрол за съответствие на производството, преди издаването на типово одобрение.
 4. ОДОБРЕНИЕ
 4.1.
 Ако превозното средство, предоставено за одобрение съгласно настоящото правило, отговаря на изискванията от точка 5 по-долу и приложения 3, 4, 5 и 7 към настоящото правило, се издава одобрение за съответния тип превозно средство.
 4.2.
 На всеки одобрен тип се присвоява номер на одобрението. Първите му две цифри (в настоящия момент това са цифрите 00 за правилото в първоначалния му вид) указват серията от изменения, включващи най-новите съществени технически изменения, направени по правилото към момента на издаване на одобрение. Една и съща страна по договора не може да присвоява същия номер на друг тип превозно средство.
 4.3.
 Страните по Спогодбата, прилагащи настоящото правило, биват уведомявани за всяко одобрение, разширение на одобрение или отказ за издаване на одобрение на тип превозно средство съгласно настоящото правило, посредством формуляр, който съответства на образеца от приложение 1 към настоящото правило.
 4.4.
 На всяко превозно средство, което съответства на одобрен съгласно настоящото правило тип превозно средство, на видно и леснодостъпно място, определено във формуляра за одобрение, се поставя международна маркировка за одобрението, състояща се от:
 4.4.1.
 оградена с окръжност буква „E“, следвана от отличителния номер на държавата, издала одобрението; (1)
 4.4.2.
 номера на настоящето правило, следван от буквата „R“, тире и номера на одобрението отдясно на окръжността, описана в параграф 4.4.1.
 4.5.
 Ако превозното средство съответства на тип превозно средство, одобрен по едно или няколко правила, приложени към Спогодбата, в държавата, издала одобрението по настоящото правило, не е необходимо да се повтаря символът, указан в параграф 4.4.1; в такъв случай номерата на правилото и одобрението, както и допълнителните символи на всички правила, съгласно които одобрението е било издадено в държавата, издала одобрение съгласно настоящото правило, трябва да се поставят във вертикални колони отдясно на символа, описан в точка 4.4.1.
 4.6.
 Маркировката за одобряване трябва да бъде ясна, четлива и незаличима.
 4.7.
 Маркировката за одобрение се поставя в близост до или на табелката с данни за превозното средство, поставена от производителя.
 4.8.
 Приложение 2 към настоящото


text:
правило дава примери за оформлението на маркировки за одобрение.
 5. ИЗИСКВАНИЯ И ИЗПИТВАНИЯ
 5.1.
 Изисквания относно конструкцията на превозното средство
 5.1.1.
 Тягова акумулаторна батерия
 5.1.1.1.
 Монтирането на тяговата акумулаторна батерия в превозното средство трябва да изключва всякакъв риск от опасно натрупване на газови възглавници.
 5.1.1.2.
 Отделенията на акумулаторните батерии, съдържащи акумулаторни модули, които биха могли да отделят опасни газове, трябва да бъдат безопасно проветрявани.
 5.1.1.3.
 Тяговата акумулаторна батерия и силовата верига трябва да са защитени със съответно оразмерени стопяеми предпазители или с изключватели с подходящи параметри. Производителят трябва да съобщи на лабораторията данните, които позволяват да се установи, че тези параметри осигуряват прекъсването на електрическата верига в случай на необходимост.
 5.1.2.
 Защита срещу поражение от електрически ток
 5.1.2.1.
 Защитата срещу пряк допир до части под напрежение на силовата верига
 5.1.2.1.1.
 Когато работното напрежение на електрическата верига не надвишава 60 волта пост. напр. или 25 волта пром. напр., не се налага никакво специално изискване.
 5.1.2.1.2.
 Прекият допир до частите под напрежение на силовата верига, чието максимално напрежение е минимум 60 V пост. напр. или 25 V пром. напр., трябва да бъде направен невъзможен чрез използване на изолация или използване на капаци, защитни мрежи, перфорирани ламарини и др. Тези защитни приспособления трябва да са закрепени надеждно и да са механично устойчиви. Те не трябва да могат да бъдат отваряни, демонтирани и сваляни с помощта на инструменти.
 5.1.2.1.3.
 Частите под напрежение в отделението за пътници и в отделението за багаж при всички случаи трябва да бъдат защитени с предпазни кожуси с минимална степен на защита IPXXD.
 5.1.2.1.4.
 Предпазните кожуси в другите части на превозното средство трябва да бъдат с минимална степен на защита IPXXB.
 5.1.2.1.5.
 В отделението на двигателя достъпът до частите под напрежение трябва да е възможен само при извършване на целенасочено действие.
 5.1.2.1.6.
 След отваряне на капака достъпът до частите на свързващото устройство трябва да бъде със степен на защита IPXXB.
 5.1.2.1.7.
 Степените на защита IPXXB и IPXXD отговарят съответно на допиране на шарнирен изпитвателен щифт и на изпитвателен проводник към опасни за живота части (приложение 3).
 5.1.2.1.8.
 Маркировка на превозното средство
 Защитните капаци на частите под напрежение, посочени в точка 5.1.2.1.2, се маркират със символ, както е описано в приложение 5.
 5.1.2.2.
 Защитата срещу непряк допир до открити тоководещи части на силовата верига
 5.1.2.2.1.
 Когато работното напрежение на електрическата верига не надвишава 60 V пост. напр. или 25 V променл. напр., няма никакво специално изискване.
 5.1.2.2.2.
 Проектирането, производството и монтажът на електрическото оборудване трябва да бъдат такива, че да предотвратяват възникването на всякакви повреждания на изолацията.
 5.1.2.2.3.
 Защитата срещу непряк допир трябва да бъде осигурена от изолацията; освен това откритите тоководещи части на бордовото оборудване трябва да имат галванична връзка помежду си. Това изравняване на потенциалите се получава, като откритите тоководещи части се свързват помежду си или с помощта на защитен проводник, напр. кабел или оплетка за свързване към маса, или направо към металното шаси на самото превозно средство. Счита се, че две открити тоководещи части, заварени една към друга, нямат никаква точка на прекъсване. Ако има прекъсване, тази точка


text:
трябва да се окъси чрез проводник за изравняване на потенциалите.
 5.1.2.3.
 Изолационно съпротивление
 5.1.2.3.1.
 Измерването на изолационното съпротивление се извършва, след като превозното средство е било поддържано в продължение на 8 часа при следните условия:
 температура: 23 ± 5 oC,
 влажност: 90 % + 10/-5 %.
 5.1.2.3.2.
 Ако се използва постоянно измервателно напрежение, равно на номиналното напрежение на тяговата акумулаторна батерия, изолационните съпротивления, между всяка открита тоководяща част и всеки от полюсите на батерията, трябва да са не по-малки от 500 Ω за всеки волт от номиналното напрежение — 500 Ω/V (приложение 4 дава пример как може да се извърши това изпитване).
 5.1.2.3.3.
 Съпротивление на защитния проводник
 Съпротивление на проводника за изравняване на потенциалите, между които и две открити тоководещи части, трябва да е по-малко от 0,1 Ω. Това изпитване трябва да се проведе с ток не по-малък от 0,2 А.
 5.1.2.4.
 Свързване на превозното средство към силовата електрическа мрежа
 5.1.2.4.1.
 Когато е галванично свързано към електрическата мрежа или към външно зарядно устройство, превозното средство в никакъв случай не трябва да може да се придвижва на собствен ход.
 5.1.2.4.2.
 Компонентите, които се използват за зареждане на акумулаторната батерия от външен източник, трябва да позволяват прекъсване на зарядния ток в случай на изключване, без това да предизвиква физическо повреждане.
 5.1.2.4.3.
 Частите на свързващото устройство, които могат да бъдат под напрежение, трябва да са конструирани така че да възпрепятстват всякакъв пряк допир, независимо какви са условията на функциониране.
 5.1.2.4.4.
 По време на зареждането всички открити тоководещи части трябва да са електрически свързани с проводник, който е заземен.
 5.2.
 Изисквания относно безопасността при работа
 5.2.1.
 Включване на захранване
 5.2.1.1.
 Включването на захранването трябва да се извършва посредством контактен ключ.
 5.2.1.2.
 Ключът не трябва да може да бъде изваждан в нито едно положение, при което тяговата система се захранва или се дава възможност за друг начин на активно задвижване.
 5.2.2.
 Режим на движение и спиране
 5.2.2.1.
 Водачът трябва да получи най-малко моментна индикация, когато:
 а)
 превозното средство е в „режим на разрешено движение“, или;
 б)
 е необходимо още едно действие, за да бъде поставено превозното средство в „режим на разрешено движение“.
 5.2.2.2.
 Когато степента на зареждане на акумулаторната батерия достигне до определената от производителя минимално допустима стойност, водачът трябва да бъде информиран за това положение достатъчно бързо, за да може да изведе превозното средство, със собствената му енергия, поне извън зоната на движение.
 5.2.2.3.
 Превозното средство трябва да бъде конструирано така че да възпрепятства всяко неволно ускорение, отрицателно ускорение и обръщане на хода на тяговата система. По-специално в случай на неизправност (напр. на силовата верига), когато превозното средство е в спряло положение без задействани спирачки, то не трябва да се премества с повече от 0,1 m.
 5.2.2.4.
 При напускане на превозното средство водачът трябва да бъде предупреден с ясен сигнал (напр. зрителен или звуков), че тяговата система продължава да се намира в режим на разрешено движение.
 5.2.3.
 Движение на заден ход
 5.2.3.1.
 Движението на заден ход трябва да бъде възможно само след задействане на специален орган за управление. Това действие трябва да включва:
 а)


text:
комбинация от две различни действия; или
 б)
 използване на електрически прекъсвач, който позволява задействане на движение на заден ход, когато превозното средство се движи със скорост, която не надвишава 5 km/h. При скорост над посочената превозното средство не трябва изобщо да реагира при задействане на това устройство. То трябва да има само едно устойчиво положение.
 5.2.3.2.
 Положението на органа за управление на посоката на движение трябва да бъде ясно указана на водача.
 5.2.4.
 Намаляване на мощността в случай на неотложна необходимост
 5.2.4.1.
 Когато превозното средство е снабдено с устройство, което ограничава работната мощност в случай на неотложна необходимост (напр. при прегряване на един от елементите), ползвателят трябва да бъде уведомен посредством ясен сигнал.
 5.3.
 Определяне на водородните емисии
 5.3.1.
 Това изпитване се провежда върху всички електрически пътни превозни средства, посочени в точка 1 от настоящото правило.
 Изключват се пътните превозни средства, оборудвани с акумулаторни батерии с електролит, който не е във вид на течност, или с херметични батерии с „газова рекомбинация“.
 5.3.2.
 Изпитването се провежда съобразно метода, описан в приложение 7 към настоящото правило. Начините на вземане на проба от водорода и за анализирането му трябва да отговарят на предписаните. Могат да бъдат одобрени и други методи, ако се установи, че те дават еквивалентни резултати.
 5.3.3.
 По време на нормална процедура на зареждане при условията, указани в приложение 7, водородните емисии трябва да бъдат по-ниски от 125 g за срок от 5 h, или под 25 × t2 g за период от време t2 (в часове).
 5.3.4.
 По време на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство (при условията, дадени в приложение 7), предизвиканите от тяговата акумулаторна батерия водородни емисии трябва да са по-малко от 42 g. Също така, в бордовото зарядно устройство трябва да бъде предвидена възможност за ограничаване на тази възможна неизправност до 30 минути.
 5.3.5.
 Всички операции, свързани със зареждането на тяговата акумулаторна батерия, трябва да се управляват автоматично, включително прекратяването на зареждането.
 5.3.6.
 Не трябва да е възможно поемането на ръчно управление на етапите на зареждане.
 5.3.7.
 Нормалните операции по свързване със и изключване от мрежата или прекъсванията на захранването на мрежата не трябва да предизвикват смущения във функционирането на системата за управление на етапите на зареждане.
 5.3.8.
 Значителните неизправности относно зареждането трябва да бъдат указвани постоянно на водача. Под значителна неизправност се има предвид неизправност, която е в състояние да предизвиква лошо функциониране на бордовото зарядно устройство по време на последващо зареждане.
 5.3.9.
 Производителят трябва да укаже в упътването за употреба доколко превозното средство съответства на тези изисквания.
 5.3.10.
 Издаденото одобрение на тип превозно средство по отношение на водородните емисии може да бъде разширено за други типове превозни средства, принадлежащи към същата фамилия, в съответствие с определението за фамилия, дадено в приложение 7, допълнение 2.
 6. ПРОМЯНА И РАЗШИРЕНИЕ НА ТИПОВОТО ОДОБРЕНИЕТО ЗА ТИП ПРЕВОЗНО СРЕДСТВО
 6.1.
 Административният отдел, одобрил типа превозно средство, се уведомява за всяка промяна на типа превозно средство. Тогава отделът може:
 6.1.1.
 да прецени, че е малко вероятно направените промени да оказват съществено неблагоприятно въздействие и че при всички положения превозното средство


text:
продължава да съответства на изискванията; или
 6.1.2.
 да изиска допълнителен изпитвателен протокол от техническата служба, отговаряща за провеждането на изпитванията.
 6.2.
 Потвърждението или отказът за одобрение, в което се посочва изменението, се съобщава съгласно процедурата, посочена в точка 4.3 по-горе, на страните по Спогодбата, прилагащи настоящото правило.
 6.3.
 Компетентният орган, който издава разширение на одобрението, му присвоява сериен номер и уведомява за издаването му останалите страни по Спогодбата от 1958 г., прилагащи настоящото правило, посредством формуляр за съобщение, отговарящ на образеца в приложение 1 към настоящото правило.
 7. СЪОТВЕТСТВИЕ НА ПРОИЗВОДСТВОТО
 7.1.
 Всяко превозно средство, получило одобрение по настоящото правило, трябва да бъде произведено така че да съответства на одобрения тип, като отговаря на изискванията, определени в точка 5 по-горе.
 7.2.
 С цел проверка на спазването на изискванията на точка 7.1, се провеждат подходящи проверки на производството.
 7.3.
 По-конкретно, титулярят на одобрението трябва:
 7.3.1.
 да осигури наличието на процедури за ефективен контрол на качеството на превозните средства;
 7.3.2.
 да има достъп до необходимото контролно оборудване за проверка за съответствие на всеки одобрен тип;
 7.3.3.
 да гарантира, че резултатите от изпитванията се записват и че приложените документи остават на разположение в продължение на срок, който се определя съвместно с административната служба;
 7.3.4.
 да анализира резултатите от всеки вид изпитване, с цел проверка и гарантиране на постоянството на техническите характеристики на превозното средство, като се вземат предвид допустимите отклонения при промишленото производство;
 7.3.5.
 да гарантира, че за всеки тип превозно средство са проведени най-малко изпитванията, предписани в точка 5 от настоящото правило;
 7.3.6.
 да гарантира, че всеки набор от проби или изпитвателни образци, които по време на въпросното изпитване показват несъответствие с типа, водят до допълнителни проби и изпитвания. Предприемат се всички необходими стъпки, за да се възстанови съответствието на съответното производство.
 7.4.
 Компетентният орган, издал типовото одобрение, може по всяко време да проверява методите за контрол на съответствието, прилагани във всяка производствена единица.
 7.4.1.
 При всяка проверка данните от изпитванията и производствените данни се представят на проверяващия инспектор.
 7.4.2.
 Инспекторът може да подбира случайни образци за изпитване в лабораторията на производителя. Минималният брой образци може да се определя според резултатите от собствените проверки на производителя.
 7.4.3.
 Когато нивото на качеството изглежда незадоволително или когато е необходимо да се провери валидността на изпитванията, проведени в приложение на точка 7.4.2, инспекторът избира образците, които да се изпратят на техническата служба, провела изпитванията за типово одобрение.
 7.4.4.
 Компетентният орган може да извършва всяко изпитване, предписано в настоящото правило.
 7.4.5.
 Нормалната честота на тези проверки е веднъж годишно. Ако се регистрират незадоволителни резултати по време на едно от тези посещения, компетентният орган трябва да гарантира, че са предприети всички необходими стъпки, за да се възстанови съответствието на производството, колкото може по-бързо.
 8. САНКЦИИ ПРИ НЕСЪОТВЕТСТВИЕ НА ПРОИЗВОДСТВОТО
 8.1.
 Одобрението, издадено по отношение на тип превозно средство съгласно настоящото правило, може да бъде отменено, ако не са спазени изискванията, изложени в точка 7, или ако превозното средство или неговите компоненти не преминат успешно изпитванията, предвидени в точка 7.3.5 по-горе.
 8.2.
 Ако страна по Спогодбата, прилагаща настоящото


text:
правило, отмени дадено от нея одобрение, тя уведомява незабавно останалите страни по договора, прилагащи настоящото правило, посредством формуляр за съобщение, отговарящ на образеца, даден в приложение 1 към настоящото правило.
 9. ОКОНЧАТЕЛНО ПРЕКРАТЯВАНЕ НА ПРОИЗВОДСТВОТО
 Ако титулярят на одобрението прекрати напълно производството на тип превозно средство, одобрен в съответствие с настоящото правило, той уведомява за това органа, издал одобрението. След получаване на съответното съобщение този орган трябва да информира за него другите страни по Спогодбата от 1958 г., които прилагат настоящото правило, чрез формуляр на съобщение, съответстващ на образеца от приложение 1 към настоящото правило.
 10. НАИМЕНОВАНИЯ И АДРЕСИ НА ТЕХНИЧЕСКИТЕ СЛУЖБИ, ОТГОВАРЯЩИ ЗА ПРОВЕЖДАНЕТО НА ИЗПИТВАНИЯ С ЦЕЛ ОДОБРЕНИЕ, КАКТО И НА АДМИНИСТРАТИВНИТЕ ОТДЕЛИ
 Страните по Спогодбата, прилагащи настоящото правило, съобщават на Секретариата на Организацията на обединените нации имената и адресите на техническите служби, отговарящи за провеждане на изпитвания с цел одобрение, както и на административните отдели, издаващи одобрение и на които следва да се изпращат формулярите, удостоверяващи одобрение, разширение, отказ за издаване или отмяна на одобрение, издадено в други държави.
 (1) 1 — Германия, 2 — Франция, 3 — Италия, 4 — Нидерландия, 5 — Швеция, 6 — Белгия, 7 — Унгария, 8 — Чешка Република, 9 — Испания, 10 — Югославия, 11 — Обединено Кралство, 12 — Австрия, 13 — Люксембург, 14 — Швейцария, 15 (не е присвоен), 16 — Норвегия, 17 — Финландия, 18 — Дания, 19 — Румъния, 20 — Полша, 21 — Португалия, 22 — Русия, 23 — Гърция, 24 — Ирландия, 25 — Хърватска, 26 — Словения, 27 — Словакия, 28 — Беларус, 29 — Естония, 30 (не е присвоен), 31 — Босна и Херцеговина, 32 — Латвия, 33 (не е присвоен), 34 — България, 35 (не е присвоен), 36 — Литва, 37 — Турция, 38 (не е присвоен), 39 — Азербайджан, 40 — Бившата югославска република Македония, 41 (не е присвоен), 42 — Европейска общност (типовите одобрения се предоставят от държавите-членки, като те използват техния съответен символ), 43 — Япония, 44 (не е присвоен), 45 — Австралия, 46 — Украйна, 47 — Южна Африка, 48 — Нова Зеландия. Следващите номера се дават на други държави в хронологичния ред, по който ратифицират или се присъединяват към Спогодбата за приемане на еднакви технически предписания за колесни превозни средства, оборудване и части, които могат да бъдат монтирани и/или използвани на колесни превозни средства, и на условия за взаимно признаване на одобрения, издавани на основата на тези предписания, като така присвоените номера се съобщават от генералния секретар на Организацията на обединените нации на страните по Спогодбата.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 1
 СЪОБЩЕНИЕ
 (максимален формат: A4 (210 × 297 mm)
 ПРИЛОЖЕНИЕ 2
 ОФОРМЛЕНИЕ НА МАРКИРОВКИТЕ ЗА ОДОБРЕНИЕ
 Образец А
 (вж. точка 4.4 от настоящото правило)
 Горепоказаната маркировка за одобрение, поставена на превозно средство, показва, че съответният тип задвижвано с акумулаторна батерия електрическо пътно превозно средство е одобрен в Нидерландия (Е 4) съгласно Правило No 100, под номер No 002492. Първите две цифри от номера на одобрението указват, че одобрението е било издадено в съответствие с изискванията на правило No 100


text:
в първоначалния му вид.
 Образец Б
 (вж. точка 4.5 от настоящото правило)
 Горепоказаната маркировка за одобрение, поставена на превозно средство, показва, че съответното задвижвано с акумулаторна батерия електрическо пътно превозно средство е одобрено в Нидерландия (Е 4) съгласно Правила No 100 и 42 (1). Първите две цифри на номера на одобрението указват, че на датите, на които съответните одобрения са издадени, Правила No 100 и 42 са били в първоначалния си вид.
 (1) Последният номер е даден само като пример.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 3
 ЗАЩИТА СРЕЩУ ПРЯК ДОПИР ДО ЧАСТИ ПОД НАПРЕЖЕНИЕ
 Извлечение от стандарт IEC 529 (1989)
 1. ОПРЕДЕЛЕНИЯ
 По смисъла на настоящия стандарт се прилагат следните определения:
 1.1.
 Предпазен кожух
 Елемент, който осигурява защита на оборудването срещу някои външни влияния и защита във всички посоки срещу пряк допир (IEV 826-03-12).
 Забележка
 :
 В полето на приложение на настоящия стандарт това определение от съществуващия Международен електротехнически речник (IEV) налага предоставянето на следните разяснения:
 а)
 предпазните кожуси осигуряват защита на хора (или животни) срещу достъп до опасни части;
 б)
 преградите, профилите с отвори или всички други средства, независимо дали са свързани с предпазния кожух или са част от вътрешното оборудване, които са в състояние да попречат или да ограничат проникването на определените изпитвателни сонди, се считат за част от предпазния кожух, с изключение на случаите, когато е възможно те да бъдат снети без помощта на ключ или инструмент.
 1.2.
 Пряк допир
 Допир на хора (или животни) до части под напрежение (IEV 826-03-05).
 Забележка
 :
 Това определение на IEV се дава за информация. В настоящия стандарт „пряк допир“ е заменен с „достъп до опасни части“.
 1.3.
 Степен на защита
 Нивото на защита, осигурявано от предпазен кожух срещу достъп до опасните части, срещу проникването на чужди твърди тела и/или проникване на вода, което се проверява чрез стандартните методи на изпитване.
 1.4.
 Код IP
 Кодова система за указване на степените на защита, осигурявани посредством предпазен кожух срещу достъп до опасните части, срещу проникване на чужди твърди тела, проникване на вода, и за даване на допълнителна информация относно такава защита.
 1.5.
 Опасна част
 Част, която представлява опасност при доближаване или докосване.
 1.5.1.
 Опасна част под напрежение
 Тоководяща част под напрежение, която при определени условия на външни влияния, може да предизвика поражение от електрически ток (вж. IEC 536, понастоящем Документ 64(CO)196).
 1.5.2.
 Опасна механична част
 Подвижна част, различна от гладък въртящ се вал, която е опасна при докосване.
 1.6.
 Защита, осигурявана от предпазен кожух, срещу достъпа до опасните части.
 Защита на хора срещу:
 а)
 допир до опасни тоководещи части под ниско напрежение;
 б)
 допир до опасни механични части;
 в)
 доближаване до опасни тоководещи части под високо напрежение, освен ако има достатъчно разстояние във вътрешността под предпазния кожух.
 Забележка
 :
 Тази защита може да бъде осигурена:
 а)
 посредством самия предпазен кожух;
 б)
 посредством прегради, които са част от предпазния кожух, или от вътрешните разстояния под предпазния кожух.
 1.7.
 Достатъчно разстояние за защита срещу достъпа до опасните части.
 Разстояние, което не позволява на сонда за изпитване на степента на достъпност да се допира или доближава до опасните части.
 1.8.


text:
Сонда за изпитване на степента на достъпност
 Това е изпитвателна сонда, която симулира условно част от тяло на човек или инструмент, или сходен предмет, който се държи от човек, с цел да се провери дали е достатъчно разстоянието до опасните части.
 1.9.
 Сонда предмет
 Това е изпитвателна сонда, която симулира твърдо чуждо тяло с цел да се провери възможността за проникване през предпазен кожух.
 1.10.
 Отвор
 Междината или отворът на предпазен кожух, който съществува или може да бъде създаден чрез прилагане на изпитвателна сонда с определена сила.
 2. ИЗПИТВАНИЯ ЗА ЗАЩИТА СРЕЩУ ДОСТЪП ДО ОПАСНИТЕ ЧАСТИ, УКАЗАНА ОТ ДОПЪЛНИТЕЛНАТА БУКВА
 2.1.
 Шаблон за изпитване на степента на достъпност
 Сондите за изпитване на степента на достъпност, предназначени за изпитване на защитата на хората срещу достъп до опасните части, са посочени в таблица 1.
 2.2.
 Условия на изпитване
 Сондата за изпитване на степента на достъпност се прилага към всички отвори на предпазния кожух с определената в таблица 1 сила. Ако сондата проникне частично или напълно, тя се поставя във всички възможни положения; в никакъв случай не трябва да се допуска пълно проникване на ограничителната плочка през отвора.
 Вътрешните прегради се считат за съставна част на предпазния кожух, както е определено в точка 1.1.
 При изпитвания на оборудване с понижено напрежение е необходимо захранващ източник с понижено напрежение (в границите между 40 V и 50 V), съединен последователно с подходяща лампа, да бъде свързан между сондата и опасните части във вътрешността на предпазния кожух. Опасните части под напрежение, които са покрити само с лак или с боя, или защитени чрез оксидиране или подобен процес, се покриват с метален лист, електрически свързан с частите, които нормално при работа са под напрежение.
 Методът на сигнализационната верига е също подходящ за прилагане при изпитване на движещите се опасни части на оборудването за високо напрежение.
 Разрешено е подвижните вътрешни част да бъдат задвижвани бавно, когато това е възможно.
 2.3.
 Условия за допускане
 Приема се, че защитата е достатъчна, ако остава достатъчно разстояние между сондата за изпитване на степента на достъпност и опасните части.
 При провеждане на изпитване за допълнителната буква В, шарнирният изпитвателен щифт може да проникне по дължината си до 80 mm, но ограничителната плочка (Ø 50 mm × 20 mm) не трябва да преминава през отвора. От напълно изправено изходно положение всяко рамо на шарнирния тестов щифт трябва да бъде последователно сгъвано до образуване на ъгъл от 90o спрямо оста на прилежащата част на щифта и трябва да бъде поставяно във всички възможни положения.
 При провеждане на изпитвания за допълнителната буква D, сондата за изпитване на степента на достъпност може да проникне по цялата си дължина, но ограничителната плочка не трябва да преминава напълно през отвора. За повече обяснения вж. приложение А.
 Условията за проверяване на достатъчното разстояние са същите като условията, посочени в точка 2.3.1 по-долу.
 2.3.1.
 За оборудването за ниско напрежение (работни напрежения, които не надвишават ~1 000 V и = 1 500 V):
 Соната за изпитване на степента на достъпност не трябва да докосва опасните части под напрежение.
 Когато се извършва проверка


text:
за наличие на достатъчно разстояние с помощта на сигнализационна верига между сондата и опасната част, лампата не трябва да светва.
 Таблица 1
 Сонди за достъпност, използвани при изпитванията за защита срещу достъпа до опасни части
 Първо число
 Допълнителна буква
 Сонда за изпитване на степента на достъпност
 Прилагана сила при изпитването
 2
 B
 Шарнирен изпитвателен щифт
 Вж. фиг. 1 за точните размери
 10 N ± 10 %
 4, 5, 6
 D
 Изпитвателен проводник с диаметър 1,0 mm и с дължина 100 mm
 1 N ± 10 %
 Фигура 1
 Шарнирен изпитвателен щифт
 Материал: метал, освен ако е посочено друго.
 Линейни размери в mm.
 Допустимо отклонение в размерите, за които не е указан толеранс:
 за ъгли: 0/-10o
 за линейните размери:
 до 25 mm: 0/-0,05
 над 25 mm: ±0,2
 Двете шарнирни съединения трябва да позволяват движение от 90o в една и съща равнина и в една и съща посока с допустимо отклонение 0 до + 10o.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 4
 ИЗМЕРВАНЕ НА ИЗОЛАЦИОННОТО СЪПРОТИВЛЕНИЕ С ПОМОЩТА НА ТЯГОВАТА АКУМУЛАТОРНА БАТЕРИЯ
 1. ОПИСАНИЕ НА МЕТОДА НА ИЗПИТВАНЕ
 Тяговата акумулаторна батерия трябва да бъде максимално заредена.
 Използваният за това изпитване волтметър трябва да измерва постоянни напрежения и да има вътрешно съпротивление по-голямо от 10 ΜΩ.
 Измерването се извършва на два етапа:
 Първи етап:
 Втори етап:
 Трети етап:
 Ro е съпротивление от 500 Ω/V.
 Стойността на изолационното съпротивление Ri се получава по една от следните формули:
 или
 ПРИЛОЖЕНИЕ 5
 СИМВОЛ, УКАЗВАЩ НАЛИЧИЕ НА НАПРЕЖЕНИЕ
 (съгласно стандарти ISO 3864 и IEC 417k)
 ПРИЛОЖЕНИЕ 6
 ОСНОВНИ ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО
 1. ОБЩО ОПИСАНИЕ НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО
 1.1.
 Фабрична или търговска марка на превозното средство: ...
 1.2.
 Тип на превозното средство: ...
 1.3.
 Наименование и адрес на производителя: ...
 1.4.
 Наименование и адрес на представителя на производителя, ако има такъв: ...
 1.5.
 Кратко описание на начина на монтажа на елементите на електрическите вериги или чертежи/схеми, показващи мястото на тези елементи: ...
 1.6.
 Схема на всички електрически функции, включени в силовата верига: ...
 1.7.
 Работно напрежение: ... V
 1.8.
 Чертеж и/или снимка на превозното средство:
 2. ОПИСАНИЕ НА ДВИГАТЕЛЯ(ИТЕ)
 2.1.
 Марка: ...
 2.2.
 Тип: ...
 2.3.
 Принцип на действие: ...
 2.3.1.
 За постоянен ток/за променлив ток/брой на фазите (1):
 2.3.2.
 Възбуждане: независимо/паралелно/последователно/смесено възбуждане (1)
 2.3.3.
 Синхронен/асинхронен (1)
 2.3.4.
 Система на охлаждане: въздух/течност (1)
 3. ОПИСАНИЕ НА ТРАНСМИСИЯТА
 3.1.
 Тип: с ръчно управление/автоматично/няма/друг вид (да се посочи) (1): ...
 3.2.
 Предавателни числа: ...
 3.3.
 Размери на гумите: ...
 4. ТЯГОВА АКУМУЛАТОРНА БАТЕРИЯ
 4.1.
 Фабрична или търговска марка на акумулатора: ...
 4.2.
 Указване на всички използвани типове електрохимични двойки:
 ...
 4.2.1.
 Номинално напрежение:...V
 4.2.2.
 Брой на електрохимичните елементи
 4.2.3.
 Брой на акумулаторните модули
 Степен на рекомбинацията на газовете (в проценти)
 4.3.
 Тип(ове) система(и) на вентилация на акумулаторния модул или на батерийния комплект (1): ...
 4.4.
 Описание на системата на охлаждане (ако има такава): ...
 4.5.
 Кратко описание на начина на поддръжка (при необходимост): ...
 4.6.
 Енергия на батерията:...kW/h
 4.7.
 Напрежението в края на процеса на разреждане:...V
 5. ЕЛЕКТРОННИ ПРЕОБРАЗУВАТЕЛИ ЗА СИЛОВАТА ВЕРИГА И СПОМАГАТЕЛНО ЕЛЕКТРИЧЕСКО ОБОРУДВАНЕ
 5.1.
 Кратко описание на всеки електронен преобразувател и


text:
на спомагателното оборудване: ...
 5.2.
 Фабрична марка на системата за електронно преобразуване: ...
 5.3.
 Тип на системата за електронно преобразуване: ...
 5.4.
 Фабрична марка на всеки елемент на спомагателното оборудване: ...
 5.5.
 Тип на всеки елемент на спомагателното оборудване: ...
 5.6.
 Зарядно устройство: бордово/външно (1)
 5.6.1.
 Марка и тип на различните части, съставящи зарядното устройство (2)
 5.6.2.
 Схематично описание на зарядното устройство (2)
 Номинална изходна мощност (kW) (2)
 Максимално зарядно напрежение (V) (2)
 5.6.5.
 Максимално големина на тока при зареждане (А) (2)
 Марка и тип на блока за управление (ако има такъв) (2)
 5.6.7.
 Схема на работата, органите за управление и защитите (2)
 5.6.8.
 Описание на характеристиките на етапите на зареждане (2)
 5.7.
 Характеристики на електрическата мрежа:
 5.7.1.
 Тип на електрическата мрежа: монофазна/трифазна (1)
 5.7.2.
 Напрежение:...V
 6. СТОПЯЕМ ПРЕДПАЗИТЕЛ И/ИЛИ ИЗКЛЮЧВАТЕЛ
 6.1.
 Тип: ...
 6.2.
 Схема, указваща работния диапазон: ...
 7. ЕЛЕКТРИЧЕСКА ИНСТАЛАЦИЯ (КАБЕЛНИ СНОПОВЕ)
 7.1.
 Тип: ...
 (1)
 —
 Ненужното се зачерква.
 (2)
 —
 За превозните средства, оборудвани с бордово зарядно устройство.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 7
 ОПРЕДЕЛЯНЕ НА ВОДОРОДНИТЕ ЕМИСИИ ПО ВРЕМЕ НА ПРОЦЕДУРИТЕ ЗА ЗАРЕЖДАНЕ НА ТЯГОВАТА АКУМУЛАТОРНА БАТЕРИЯ
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва процедурата за определяне на водородните емисии по време на процедурите за зареждане на тяговата акумулаторна батерия на всички видове електрически пътни превозни средства съгласно точка 5.3 от настоящото правило.
 2. ОПИСАНИЕ НА ИЗПИТВАНИЯТА
 Изпитването за определяне на водородните емисии (фиг. 7.1) се провежда за определяне на водородните емисии по време на процедурите по зареждане на тяговата акумулаторна батерия с бордово зарядно устройство. Изпитването се състои от следните етапи:
 а)
 подготовка на превозното средство;
 б)
 разреждане на тяговата акумулаторна батерия;
 в)
 определяне на водородните емисии по време на нормално зареждане;
 г)
 определяне на водородните емисии по време на зареждане, извършено с неизправно бордово зарядно устройство.
 3. ПРЕВОЗНО СРЕДСТВО
 3.1.
 Превозното средство трябва да бъде в добро състояние от механична гледна точка и да е изминало най-малко 300 km през седемте дена, предхождащи изпитването. През този период превозното средство трябва да бъде оборудвано с тяговата акумулаторна батерия, която ще се подлага на изпитването за определяне на водородните емисии.
 3.2.
 Ако батерията се използва при температура, която е по-висока от околната, ползвателят трябва да спазва препоръчаната от производителя процедура за поддържане на температурата на тяговата акумулаторна батерия в нормалния работен диапазон.
 Представителят на производителя трябва да бъде в състояние да удостовери, че системата за регулиране температурата на тяговата акумулаторна батерия не е нито повредена, нито е с недостатъчен капацитет.
 Фигура 7.1
 Определяне на водородните емисии по време на процедурите за зареждане на тяговата акумулаторна батерия
 4. ОБОРУДВАНЕ ЗА ИЗПИТВАНЕТО ЗА ОПРЕДЕЛЯНЕ НА ВОДОРОДНИТЕ ЕМИСИИ
 4.1. Динамомеричен стенд (бегови барабан)
 Беговият барабан трябва да отговаря на изискванията на 05 серия от изменения на Правило No 83.
 4.2. Камера за измерване на водородните емисии
 Камерата за измерване на водородните емисии трябва да бъде съставена от обвивка, която е газонепроницаема и може да побира изпитваното превозно средство. До превозното средство трябва да има достъп от всички страни и когато камерата е херметично затворена, тя не трябва да пропуска газове в съответствие с


text:
допълнение 1 към настоящото приложение. Вътрешната повърхност на камерата трябва да е непропусклива и да не взаимодейства с водорода. Системата за регулиране на температурата трябва да позволява регулирането на температурата на въздуха във вътрешността на камерата, така че през цялото изпитване да се поддържа предвидената температура с допустимо отклонение от ± 2 K.
 За да се реши проблемът с промените на обема, дължащи се на изпускането на водород във вътрешността на камерата, може да се използва камера с променлив обем или друго оборудване. Камерата с променлив обем се разширява и свива според водородните емисии в нея. Двете възможни средства за промяна на вътрешния обем са използване на подвижни плоскости или на система от гофрирани мехове, в които непропускливи торбички, поставени във вътрешността на камерата, се разширяват и свиват в резултат на промените във вътрешното налягане, чрез обмен на въздух от външната страна на камерата. Всяка система за промяна на обема трябва да запазва целостта на камерата, както е посочено в допълнение 1 към настоящото приложение.
 Всеки метод за промяна на обема трябва да ограничава разликата между налягането вътре в камерата и барометричното налягане до максимум ± 5 hPa.
 Камерата трябва да може да се блокира до определен обем. Обемът на камерата с променлив обем трябва да може да се мени спрямо „номиналния обем“ (вж. приложение 7, допълнение 1, точка 2.1.1), така че да бъде в съответствие с обема на водородните емисии по време на изпитването.
 4.3. Системи за извършване на анализ
 4.3.1.
 Анализатор на водорода
 4.3.1.1.
 Атмосферата вътре в камерата се контролира с анализатор на водород (от вида с електрохимичен детектор) или с хроматограф със следене на топлопроводността (катарометричен детектор). Газовата проба трябва да се взема от центъра на една от страничните стени или на капака на камерата и всяко обходно изтичане трябва да се връща в нея, по възможност в точка, разположена непосредствено след смесващия вентилатор.
 4.3.1.2.
 Анализаторът на водород трябва да има инертност под 10 секунди за 90 % от крайния отчет. Неговата стабилност трябва да бъде по-добра от 2 % от пълната скала при нула и при 80 ± 20 % от пълната скала в продължение на 15 минути на всички работни обхвати.
 4.3.1.3.
 Отклонението при повторни измервания на анализатора, изразена като средноквадратично отклонение, трябва да бъде по-добро от 1 % от пълната скала при нула и при 80 ± 20 % от пълната скала на всички използвани измервателни обхвати.
 4.3.1.4.
 Работните измервателни обхвати на анализатора трябва да бъдат избирани така, че да дадат най-добра разделителна способност за цялата съвкупност от процедури по измерване, калибриране и проверка на утечките.
 4.3.2.
 Записваща система, свързана с анализатора на водород
 Анализаторът на водород трябва да бъде снабден с устройство, което да записва изходния електрически сигнал с честота най-малко веднъж в минута. Записващата система трябва да има работни характеристики, които са най-малко еквивалентни на записвания сигнал и трябва да позволява непрекъснато записване на резултатите. Записването трябва да указва ясно началото и края на изпитванията в режим на нормално зареждане и в режим на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство.
 4.4. Записване


text:
на температурите
 4.4.1.
 Температурата в камерата се измерва на две места с температурни датчици, които са свързани така че да дават средна стойност. Точките на измерване трябва да са във вътрешността на камерата на приблизително 0,1 m от вертикалната осева линия на всяка от страничните стени, на височина 0,9 ±0,2 m.
 4.4.2.
 Температурите на акумулаторните модули трябва да бъдат записвани посредством датчици.
 4.4.3.
 При всички измервания на водородните емисии температурите трябва да бъдат записвани с честота най-малко веднъж в минута.
 4.4.4.
 Допустимата грешка при използването на системата за записване на температурата трябва да бъде в рамките на ±1,0 K и възможността за отчитане на това оборудване трябва да бъде равна на ±0,1 K.
 4.4.5.
 Записите на системата за обработка на данни трябва да позволяват постигане на разделителна способност по време ± 15 секунди.
 4.5. Регистриране на налягането
 4.5.1.
 При всички измервания на водородните емисии разликата Δp между барометричното налягане в зоната на провеждане на изпитването и налягането във вътрешността на камерата трябва да бъде записвана с честота най-малко веднъж в минута.
 4.5.2.
 Допустимата грешка при използването на системата за регистриране на налягането трябва да бъде в рамките на ± 2 hPa, а разделителната способност при отчитане на това оборудване трябва да бъде равна на ±0,2 hPa.
 4.5.3.
 Записите на системата за обработка на данни трябва да позволяват разделителна способност по време ± 15 секунди.
 4.6. Записване на напрежението и на големината на тока
 4.6.1.
 При всички измервания на водородните емисии, напрежението на бордовото зарядно устройство и големината на тока (през акумулаторната батерия) трябва да бъдат записвани с честота най-малко веднъж в минута.
 4.6.2.
 Допустимата грешка при използването на системата за записване на напрежението трябва да бъде в рамките на ± 1 V и разделителната способност на това оборудване трябва да бъде ±0,1 V.
 4.6.3.
 Допустимата грешка при използването на системата за записване на големината на тока трябва да бъде в рамките на ±0,5 A, а разделителната способност на това оборудване трябва да бъде равна на ±0,05 A.
 4.6.4.
 Записите на системата за обработка на данни трябва да позволяват разделителна способност по време ± 15 секунди.
 4.7. Вентилатори
 Камерата трябва да е оборудвана с един или няколко вентилатора или въздуходувки с евентуален дебит от 0,1 до 0,5 m3/sec, които да осигуряват пълно размесване на атмосферата в камерата. Необходимо е да се постигне еднаква температура и концентрация на водород в камерата по време на измерванията. Поставеното в камерата превозно средство не трябва да бъде подлагано на действието на въздушна струя, идваща от вентилаторите или от въздуходувките.
 4.8. Газове
 4.8.1.
 Необходимо е да се разполага с посочените по-долу чисти газове, използвани за калибриране и за функциониране на инсталацията:
 пречистен синтетичен въздух (примеси < 1 ppm еквивалент C1; < 1 ppm CO; < 400 ppm CO2; < 0,1 ppm NO); съдържание на кислород между 18 и 21 обемни %,
 водород (H2) с 99,5 % минимална чистота.
 4.8.2.
 Газовете, използвани за калибриране и измерванията, трябва да бъдат съставени от смес на водород (H2) и пречистен синтетичен въздух. Действителните концентрации на даден калибриращ газ трябва да


text:
съответстват на номиналната стойност с допустимо отклонение от ± 2 %. Допустимата неточност на разредените газове, получени чрез използването на смесител-дозатор за газове, трябва да бъде в рамките на ± 2 % от номиналната стойност. Стойностите на концентрациите, определени в допълнение 1, могат също да бъдат получени чрез използването на смесител-дозатор за газове, като за газ за разреждане се използва синтетичен въздух.
 5. ПРОЦЕДУРА НА ИЗПИТВАНЕ
 Изпитването се състои от следните пет етапа:
 i)
 подготовка на превозното средство;
 ii)
 разреждане на тяговата акумулаторна батерия;
 iii)
 определяне на водородните емисии по време на нормално зареждане;
 iv)
 разреждане на тяговата акумулаторна батерия;
 v)
 определяне на водородните емисии по време на зареждане, извършено с неизправното бордово зарядно устройство.
 Ако превозното средство трябва да бъде премествано между различните етапи, то трябва да бъде тикано до зоната на следващото изпитване.
 5.1. Подготовка на превозното средство
 Трябва да бъде проверено стареенето на тяговата акумулаторна батерия, като се докаже, че превозното средство е изминало най-малко 300 km през седемте дена, предхождащи изпитването. През този период превозното средство трябва да бъде оборудвано с тяговатата акумулаторна батерия, която се подлага на изпитването за определяне на водородните емисии. Ако не е възможно това да бъде доказано, се прилага описаната по-долу процедура.
 5.1.1.
 Разреждания и начални зареждания на акумулаторната батерия
 Процедурата започва с разреждане на тяговата акумулаторна батерия на превозното средство, като то се кара на писта или на бегови барабан с постоянна скорост, представляваща 70 % ± 5 % от максималната скорост на превозното средство, в продължение на тридесет минути.
 Разреждането се прекратява:
 а)
 когато превозното средство не е в състояние да се движи с 65 % от максималната скорост в продължение на тридесет минути; или
 б)
 когато монтираните серийни бордови уреди указват на водача, че трябва да спре превозното средство; или
 в)
 след изминаване на разстояние от 100 km.
 5.1.2.
 Начално зареждане на акумулаторната батерия
 Зареждането се извършва:
 а)
 с бордовото зарядно устройство;
 б)
 при околна температура в интервала между 293 K и 303 K.
 Процедурата изключва използването на всякакви видове външни зарядни устройства.
 Критерият за край на зареждането на тяговата акумулаторна батерия се определя от автоматичното му прекратяване, предизвикано от бордовото зарядно устройство.
 Тази процедура може да включва всички видове специални режими на зареждане, които биха могли да се задействат автоматично или ръчно, като например изравнителни или сервизни зареждания.
 5.1.3.
 Процедурата от точки 5.1.1 до 5.1.2 трябва да се повтори два пъти.
 5.2. Разреждане на батерията
 Тяговата акумулаторна батерия се разрежда, като превозното средство се кара на писта или на бегови барабан с постоянна скорост, представляваща 70 % ± 5 % от максималната скорост на превозното средство, в продължение на тридесет минути.
 Разреждането се прекратява:
 а)
 когато монтираните серийни бордови уреди указват на водача да спре превозното средство; или
 б)
 когато максималната скорост, достигната от превозното средство, спадне под 20 km/h.
 5.3. Привеждане към определената температура
 В рамките на петнадесет минути след завършване на операцията по разреждане на батерията, описана в точка 5.2, превозното средство се поставя в зоната за привеждане към определена температура. Превозното средство се оставя


text:
там за най-малко 12 часа и най-много 36 часа между края на операцията по разреждане на батерията и изпитването за определяне на водородните емисии по време на нормално зареждане. За този период превозното средство трябва да бъде приведено чрез престой към температура 293 K ± 2 K.
 5.4. Изпитване за определяне на водородните емисии по време на нормално зареждане
 5.4.1.
 Преди завършване на етапа на привеждане към определена температура, измервателната камера трябва да бъде промита в продължение на няколко минути до получаването на остатъчна концентрация на водород в стабилно състояние. Смесителният(те) вентилатор(и) на камерата по това време трябва също да работи(ят).
 5.4.2.
 Анализаторът на водород се нулира и калибрира непосредствено преди изпитването.
 5.4.3.
 В края на етапа на привеждане към определената температура, изпитваното превозно средство с изключен двигател и отворени прозорци и багажник се вкарва в измервателната камера.
 5.4.4.
 Превозното средство се свързва с електрическата мрежа. Акумулаторната батерия се подлага на процедурата за нормално зареждане, описана в точка 5.4.7 по-долу.
 5.4.5.
 Вратите на камерата се затварят по начин, при който газовете не се пропускат, в рамките на две минути след започването на етапа на нормално зареждане.
 5.4.6.
 Периодът на изпитване за определяне на водородните емисии по време на нормално зареждане започва от момента, в който камерата бъде затворена така че да не пропуска газовете. След това се измерват концентрацията на водорода, температура и барометрично налягане, за да се определят съответните начални стойности на CH2i, Ti и Pi за провеждане на изпитването в режим на нормално зареждане.
 Тези стойности се използват при изчисляване на емисиите на водорода (точка 6). Температурата Т във вътрешността на камерата не трябва да е по-ниска от 291 K, нито по-висока от 295 K по време периода на нормално зареждане.
 5.4.7.
 Процедура по нормално зареждане
 Нормалното зареждане се извършва с бордовото зарядно устройство и се състои от следните етапи:
 а)
 етап на зареждане при постоянна мощност с времетраене t1;
 б)
 етап на презареждане със стабилен ток с времетраене t2. Токът на презареждането се указва от производителя и съответства на използваната по време на изравнителното зареждане.
 Критерият за края на зареждането на тяговата акумулаторна батерия се определя от автоматичното му прекратяване, предизвикано от бордовото зарядно устройство, при време на зареждане t1 + t2. Времето на зареждане се ограничава до t1 + 5 h, дори ако серийно монтираните уреди указват ясно на водача, че батерията все още не е напълно заредена.
 5.4.8.
 Анализаторът на водород се нулира и калибрира непосредствено преди края на изпитването.
 5.4.9.
 Краят на интервала на вземане на проби от емисиите настъпва t1 + t2 или t1 + 5 часа след началните измервания, описани в точка 5.4.6. Записват се различните изминали интервали от време. Измерва се концентрацията на водород, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните крайни стойности на CH2f, Tf и Pf за изпитването в режим на нормално зареждане, необходими за изчисленията от точка 6.
 5.5. Изпитване за определяне на водородните емисии по време на режим на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство
 5.5.1.
 В рамките на максимум седем дни след завършване на


text:
предходното изпитване се започва с разреждане на тяговата акумулаторна батерия съгласно условията в точка 5.2.
 5.5.2.
 Повтарят се етапите на процедурата от точка 5.3.
 5.5.3.
 Преди завършване на етапа на привеждане към определена температурата измервателната камера трябва да бъде промита в продължение на няколко минути до получаването на остатъчна концентрация на водород в стабилно състояние. Смесителният вентилатор(и) на камерата по това време трябва също да работи.
 5.5.4.
 Анализаторът на водород се нулира и калибрира непосредствено преди изпитването.
 5.5.5.
 В края на етапа на привеждане към определена температурата, изпитваното превозно средство с изключен двигател и отворени прозорци и багажник се вкарва в измервателната камера.
 5.5.6.
 Превозното средство се свързва със силовата електрическа мрежа. Акумулаторната батерия се подлага на процедурата за зареждане с неизправно бордово зарядно устройство, описана в точка 5.5.9 по-долу.
 5.5.7.
 Вратите на камерата се затварят по начин, при който газовете не се пропускат, в рамките на две минути след блокирането в режим на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство.
 5.5.8.
 Периодът на изпитване за определяне на водородните емисии по време на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство започва от момента, в който камерата бъде затворена така че да не пропуска газовете. След това се измерват концентрацията на водорода, температура и барометрично налягане, за да се определят съответните начални стойности на CH2i, Ti и Pi за провеждане на изпитването в режим на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство.
 Тези стойности се използват при изчисляване на емисиите на водорода (точка 6). Температурата Т във вътрешността на камерата не трябва да е по-ниска от 291 K, нито по-висока от 295 K по време периода на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство.
 5.5.9.
 Процедура за зареждане с неизправно бордово зарядно устройство
 Зареждането в режим на неизправно бордово зарядно устройство се извършва с бордовото зарядно устройство и се състои от следните етапи:
 а)
 етап на зареждане с постоянна мощност с времетраене t'1;
 б)
 етап на зареждане с ток с максимална стойност с времетраене 30 минути; по време на този етап бордовото зарядно устройство се блокира в позицията на ток с максимална стойност.
 5.5.10.
 Анализаторът на водород се нулира и калибрира непосредствено преди края на изпитването.
 5.5.11.
 Краят на периода на изпитване настъпва t'1 + 30 минути след началните измервания, описани в точка 5.8.8. Записват се различните изминали периоди от време. Измерват се концентрацията на водород, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните крайни стойности на CH2f, Tf и Pf за изпитването в режим на нормално зареждане, необходими за изчисленията от точка 6.
 6. ИЗЧИСЛЕНИЯ
 Изпитванията за определяне на водородните емисии, описани в точка 5, позволяват изчисляването на водородните емисии по време на етапите на нормално зареждане и на зареждане с неизправно бордово зарядно устройство. За всеки от тези етапи се изчисляват водородните емисии в зависимост от началната и крайна концентрация на водорода, температурата и налягането в камерата и от нетната стойност на обема на камерата.
 Използва се формулата, дадена по-долу:
 където:
 MH2
 =
 масата на водорода (в грамове);
 CH2
 =
 измерената стойност на концентрацията на водорода в камерата в обемни милионни части


text:
(ppm);
 V
 =
 нетният обем на камерата в кубически метри (m3), като се приспада обемът на превозното средство с отворени прозорци и багажник; ако обемът на превозното средство не е определен, се приспада обем от 1,42 m3;
 Vout
 =
 компенсаторен обем в m3 при температурата и налягането, прилагани по време на изпитването;
 T
 =
 температура във вътрешността на камерата (K);
 P
 =
 абсолютно налягане в камерата (kPa);
 k
 =
 2,42
 където
 :
 i е индекс, указващ началната стойност;
 f е индекс, указващ крайната стойност.
 6.2. Резултати от изпитването
 Масата на водородните емисии на превозното средство е равна на:
 MN
 =
 маса на водородни емисии за изпитването при нормално зареждане (грамове);
 MD
 =
 маса на водородни емисии за изпитването при зареждане с неизправно бордово зарядно устройство (грамове).
 Допълнение 1
 КАЛИБРИРАНЕ НА ОБОРУДВАНЕТО, ИЗПОЛЗВАНО ЗА ИЗПИТВАНИЯТА ЗА ОПРЕДЕЛЯНЕ НА ВОДОРОДНИТЕ ЕМИСИИ
 1. ЧЕСТОТА И МЕТОДИ НА КАЛИБРИРАНЕ
 Цялото оборудване трябва да бъде калибрирано преди първото му използване, а след това трябва да се калибрира толкова често, колкото е необходимо, като при всички положения това трябва да става в месеца, предхождащ изпитване за типово одобрение. Методите на калибриране, които следва да се използват, са описани в настоящото допълнение.
 2. КАЛИБРИРАНЕ НА КАМЕРАТА
 2.1.
 Първоначално определяне на вътрешния обем на камерата
 2.1.1.
 Преди първото използване на камерата се определя нейният вътрешен обем, както следва. Измерват се грижливо вътрешните размери на камерата, като се взема предвид всяка неравност, като например укрепващите опори. Въз основа на тези измервания се определя вътрешният обем на камерата.
 Камерата се блокира при определен обем и се поддържа при температура от 293 К. Номиналният обем трябва да дава отклонение до ±0,5 % при повторни измервания
 2.1.2.
 Нетният вътрешен обем се определя чрез приспадане на 1,42 m3 от вътрешния обем на камерата. Вместо да се приспада 1,42 m3 може да се приспадне обемът на превозното средство с отворен багажник и прозорци.
 2.1.3.
 След това се проверява непропускливостта на камерата, както е посочено в точка 2.3. Ако получената стойност за масата на водорода не съответства на вкараната маса в рамките на ± 2 %, е необходимо да се вземат съответни мерки, за да се отстрани този дефект.
 2.2.
 Определяне на остатъчните емисии в камерата
 С тази операция се определя дали камерата не съдържа някакви материали, които отделят значителни количества водород. Проверката трябва да бъде извършена при пускането на камерата в експлоатация, както и след всяка извършвана в нея дейност, която може да предизвика наличието на остатъчни емисии, като се провежда най-малко веднъж годишно.
 2.2.1.
 Както е описано в точка 2.1.1, камерата с променлив обем може да бъде използвана в блокирано или неблокирано положение. Температурата в нея трябва да се поддържа на ниво 293 K ± 2 K в продължение на указания по-долу период от 4 часа.
 2.2.2.
 Камерата може да бъде затворена, така че да не пропуска газовете, и смесителният вентилатор може да функционира по време на период, достигащ 12 часа преди началото на 4-часовия интервал на вземане на проби от фона.
 2.2.3.
 Анализаторът трябва да се калибрира (ако е необходимо), а след


text:
това да се нулира и да се настрои обхватът му.
 2.2.4.
 Камерата се промива до получаване на стабилна стойност за измерването на концентрацията на водород, а смесителният вентилатор се пуска в действие, ако това вече не е направено.
 2.2.5.
 Камерата се затваря по начин, при който газовете не се пропускат, и се измерват стойностите на остатъчната концентрация на водород, както и температурата и барометричното налягане. Така се получават началните стойности на CH2i, Ti и Pi, които трябва да се използват за изчисляване на остатъчните концентрации в камерата.
 2.2.6.
 Камерата се оставя в продължение на четири часа в покой с работещ смесителен вентилатор.
 2.2.7.
 В края на този период се използва същият анализатор за измерване на концентрацията на водород в камерата. Измерват се също температурата и барометричното налягане. По този начин се получават крайните стойности за CH2f, Tf и Pf.
 2.2.8.
 След това трябва да изчисли промяната на масата на водорода в камерата по време на изпитването, в съответствие с точка 2.4. Тази промяна не трябва да надвишава 0,5 g.
 2.3.
 Изпитване за калибриране и за задържане на водорода в камерата
 Изпитването за калибриране и за задържане на водорода в камерата позволява да се провери изчислената стойност на обема (точка 2.1) и служи също така за измерване на степента на евентуалните утечки. Степента на утечка от камерата трябва да бъде определена при пускането на камерата в експлоатация, както и след всяка извършвана в нея дейност, която може да засегне нейната цялост, а след това най-малко веднъж месечно. Ако бъдат проведени шест последователни месечни проверки за задържане, без да се налага извършването на някаква корекция, степента на утечка на камерата впоследствие може да бъде определяна на всяко тримесечие, при условие че не се налага извършването на някаква корекция.
 2.3.1.
 Камерата се промива до получаване на стабилна стойност за измерването на концентрацията на водород. Смесителният вентилатор се включва, ако вече не е бил включен. Водородният анализатор се нулира, калибрира, ако е необходимо, и се настройва обхватът му.
 2.3.2.
 Камерата с променлив обем се блокира на номиналната конфигурация на обема.
 2.3.3.
 Пуска се в действие системата за регулиране на температурата във вътрешността на камерата (ако вече не е направено) и тя се регулира да работи при начална температура от 293 K.
 2.3.4.
 Когато температурата на камерата се стабилизира на 293 K ± 2 K (40 oC ± 1 oC), тя се затваря по начин, при който газовете не се пропускат, и се измерват стойностите на остатъчната концентрация на водород, както и температурата и барометричното налягане. Така се получават началните стойности на CH2i, Ti и Pi, които трябва да се използват за калибрирането на камерата.
 2.3.5.
 Камерата се разблокира от номиналната конфигурация на обема.
 2.3.6.
 В камерата се вкарват около 100 g водород. Масата на водорода трябва да бъде измерена с точност от ± 2 % от отчетената стойност.
 2.3.7.
 Атмосферата в камерата трябва да се остави да се размесва в продължение на пет минути и след това се измерва концентрацията на водорода, температурата и барометричното налягане. Така се получават крайните стойности на CH2i, Ti


text:
и Pi, които трябва да се използват за калибрирането на камерата, както и началните стойности на CH2i, Ti и Pi, използвани за изпитването на задържане на водорода.
 2.3.8.
 Въз основа на стойностите, измерени в точки 2.3.4. и 2.3.7, и на формулата в точка 2.4, се изчислява масата на водорода в камерата. Тя трябва да бъде в рамките на ± 2 % от масата на водорода, измерена в точка 2.3.6.
 2.3.9.
 Атмосферата в камерата трябва да се остави да се размесва в продължение на най-малко 10 часа. В края на този период се измерва и записва крайната концентрация на водорода, температурата и барометричното налягане. Така се получават началните стойности на CH2i, Ti и Pi, които трябва да се използват за изпитването на задържане на водорода.
 2.3.10.
 С помощта на формулата в точка 2.4. се изчислява масата на водорода в зависимост от стойностите, измерени в точки 2.3.7. и 2.3.9. Масата не трябва да се различава с повече от 5 % от масата на водорода, получена в точка 2.3.8.
 2.4.
 Изчисления
 Изчисляването на нетната стойност на промяната на масата на съдържащия се в камерата водород служи за определяне на остатъчното количество водород в камерата и на степента на утечка. Началните и крайните стойности на концентрацията на водорода, температурата и барометричното налягане се използват в следната формула за изчисляване на промяната на масата.
 където:
 MH2
 =
 маса на водорода (в грамове);
 CH2
 =
 измерената стойност на концентрацията на водорода в камерата в обемни милионни части (ppm);
 V
 =
 обем на камерата в кубически метри (m3), измерен съгласно точка 2.1.1;
 Vout
 =
 компенсаторен обем в m3 при температурата и налягането, прилагани по време на изпитването;
 T
 =
 температура във вътрешността на камерата (K);
 P
 =
 абсолютно налягане в камерата (kPa);
 k
 =
 2,42
 където
 :
 i е индекс, указващ началната стойност;
 f е индекс, указващ крайната стойност.
 3. КАЛИБРИРАНЕ НА АНАЛИЗАТОРА НА ВОДОРОДА
 Анализаторът трябва да бъде калибриран, като се използва водород, разтворен във въздух, и пречистен синтетичен въздух (вж. точка 4.8.2 от приложение 7).
 Всеки от нормално използваните работни обхвати се калибрира съгласно следната процедура.
 3.1.
 Начертава се кривата на калибровъчната характеристика, като тя свързва поне пет точки на калибриране, разстоянието между които е възможно най-равномерно разпределено. Номиналната концентрация на газа за калибриране с най-висока концентрация следва да бъде равна на най-малко 80 % от пълната скала.
 3.2.
 Калибровъчната характеристика се изчислява с помощта на метода на най-малките квадрати. Ако редът на резултантния полином е по-висока от 3, броят на точките на калибриране трябва да бъде най-малко равен на реда на полинома плюс 2.
 3.3.
 Кривата на калибриране не трябва да се отклонява с повече от 2 % от номиналната стойност на всеки газ за калибриране.
 3.4.
 Като се използват коефициентите на полинома, получени в точка 3.2 по-горе, се съставя таблица с истинските стойности на концентрацията спрямо отчетените от анализатора стойности на концентрацията през интервали, които не надвишават 1 % от пълната скала. Тази таблица се съставя за всеки калибриран измервателен обхват на анализатора.
 Таблицата трябва също да съдържа и други данни от значение


text:
като:
 дата на калибриране,
 стойности, показани от потенциометъра в положение нула и при задаване на обхват (при необходимост),
 номинална измервателна скала,
 базови данни за всеки използван калибриращ газ,
 указаната и действителната стойност на всеки използван калибриращ газ, като се посочват разликите в %,
 налягане при калибриране на анализатора.
 3.5.
 Ако на техническата служба може да се докаже, че друго оборудване (напр. компютър, електронен превключвател на диапазони) може да постигне еквивалентна степен на точност, то също може да бъде използвано.
 Допълнение 2
 ОСНОВНИ ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ФАМИЛИЯТА ПРЕВОЗНИ СРЕДСТВА
 1. ПАРАМЕТРИ, ОПРЕДЕЛЯЩИ ФАМИЛИЯТА ПО ОТНОШЕНИЕ НА ВОДОРОДНИТЕ ЕМИСИИ
 Фамилията може да бъде определена от базовите конструктивни параметри, които трябва да бъдат общи за превозните средства, принадлежащи на тази фамилия. В някои случаи може да съществува взаимодействие на няколко от тези параметри. Тези обстоятелства също трябва да бъдат взети предвид, за да се гарантира, че единствено превозните средства със сходни характеристики по отношение на водородните емисиите са включени в определена фамилия.
 2.
 За целта се счита, че типовете превозни средства, чиито описани по-долу параметри са еднакви, притежават едни същи характеристики по отношение на водородните емисии.
 Тягова акумулаторна батерия:
 —
 фабрична или търговска марка на батерията,
 —
 използвани типове електрохимични двойки,
 —
 брой на акумулаторните електрохимични елементи,
 —
 брой на акумулаторните модули,
 —
 номинално напрежение на акумулаторната батерия (V),
 —
 енергия на батерията (kWh),
 —
 степен на рекомбинация на газовете (в %),
 —
 тип(ове) система на вентилация на акумулаторния(те) модул(и) или на батерийния комплект,
 —
 тип система на охлаждане (ако има такава).
 Бордово зарядно устройство:
 —
 марка и тип на различните елементи, съставящи зарядното устройство,
 —
 номинална изходна мощност (kW),
 —
 максимално зарядно напрежение (V),
 —
 максимална големина на тока при зареждане (А),
 —
 марка и тип на блока за управление (ако има такъв),
 —
 схема на работата, органите за управление и защитите,
 —
 характеристики на етапите на зареждането(ията).


text:
 Важна правна забележка
 |
 22001D0127
 Официален вестник n° L 022 , 24/01/2002 стр. 0007 - 0008 специално чешко издание глава 11 том 07 стр. 9 - 10 специално испанско издание глава 11 том 07 стр. 9 - 10 специално унгарско издание глава 11 том 07 стр. 9 - 10 специално литвийско издание глава 11 том 07 стр. 9 - 10 LV.ES глава 11 том 07 стр. 9 - 10 MT.ES глава 11 том 07 стр. 9 - 10 PL.ES глава 11 том 07 стр. 9 - 10 SK.ES глава 11 том 07 стр. 9 - 10 специално словенско издание глава 11 том 07 стр. 9 - 10
 Решение на Съвместния комитет на ЕИПNo 127/2001от 23 ноември 2001 годинаотносно изменение на приложение I (Ветеринарни и фитосанитарни въпроси) към Споразумението за ЕИПСЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с Протокол за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, по-нататък наричано "Споразумението", и по-специално член 98 от него,като има предвид, че:(1) Приложение I към споразумението беше изменено с Решение No 102/2001 на Съвместния комитет на ЕИП от 26 октомври 2001 г. [1].(2) Решение 1999/571/ЕО на Комисията от 28 юли 1999 г. относно признаване на пълната оперативност на австрийската база данни за животни от рода на едрия рогат добитък [2] се включва в споразумението.(3) Решение 1999/762/ЕО на Съвета от 15 ноември 1999 г. относно изменение на Решение 91/666/ЕИО относно създаване на общностни резерви от ваксини срещу шап [3] се включва в споразумението.(4) Решение 1999/881/ЕО на Съвета от 14 декември 1999 г. относно изменение на Решение 97/534/ЕО на Комисията относно забрана за използване на материал предвид риска от разпространение на трансмисивна спонгиформна енцефалопатия [4] се включва в споразумението.(5) Решение 1999/879/ЕО на Съвета от 17 декември 1999 г. относно пускането в обращение и даването на говежди соматотропин (BST) и за отмяна на решение 90/218/ЕИО [5] се включва в споразумението.(6) Настоящото решение не се прилага за Исландия и Лихтенщайн,РЕШИ:Член 1В приложение I, глава I, част 1.2 на Споразумението под заглавието "ПРАВНИ АКТОВЕ, КОИТО ДЪРЖАВИТЕ ОТ ЕАСТ И НАДЗОРНИЯ ОРГАН НА ЕАСТ СЛЕДВА ДА ВЗЕМАТ ПОД НАДЛЕЖНО ВНИМАНИЕ" след точка 11 (Решение 2000/62/ЕО на Комисията) се добавя следната точка:"12. 399 D 0571: Решение 1999/571/ЕО на Комисията от 28 юли 1999 г. относно признаване на пълната оперативност на австрийската база данни за животни от рода на едрия рогат добитък (ОВ L 217, 17.8.1999 г., стр. 62)."Член 2В приложение I, глава I, част 1.2 на Споразумението под точка 64 (Решение 97/534/ЕО на Комисията) се добавя следното тире:- "— 399 D 0881: Решение 1999/881/ЕО на Съвета от 14 декември 1999 г. (ОВ L 331, 23.12.1999 г., стр. 78)."Член 3В приложение I, глава I, част 3.2 от Споразумението под точка 7 (Решение 91/666/ЕИО на Съвета) се добавя следното:", изменено с:- 399 D 0762: Решение 1999/762/ЕО на Съвета от 15 ноември 1999 г. (ОВ L 301, 24.11.1999 г., стр. 6)."Член 4В приложение I, глава I, част 7.1 на Споразумението текстът под точка 7 (Решение 90/218/ЕО на Съвета) се заменя със следния текст:"399 D 0879: Решение 1999/879/ЕО на


text: Съвета от 17 декември 1999 г. относно пускането в обращение и даването на говежди соматотропин (BST) и за отмяна на решение 90/218/ЕИО (ОВ L 331 от 23.12.1999 г., стр. 71)."Член 5Текстовете на Решение 1999/571/ЕО на Комисията и на Решения 1999/762/ЕО, 1999/879/ЕО и 1999/881/ЕО на Съвета на норвежки език, които предстои да бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските общности, са автентични.Член 6Настоящото решение влиза в сила на 24 ноември 2001 г., при условие че всички нотификации до Съвместния комитет на ЕИП [******] съгласно член 103, параграф 1 са направени.Член 7Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейските общности.Съставено в Брюксел на 23 ноември 2001 година.За Съвместния комитет на ЕИППредседателE. Bull[1] ОВ L 322, 6.12.2001 г., стр. 6.[2] ОВ L 217, 17.8.1999 г., стр. 62.[3] ОВ L 301, 24.11.1999 г., стр. 6.[4] ОВ L 331, 23.12.1999 г., стр. 78.[5] ОВ L 331, 23.12.1999 г., стр. 71.[******] Не са посочени конституционни изисквания.--------------------------------------------------


text:
 9.8.2007
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 209/48
 РЕШЕНИЕ НА СЪВМЕСТНИЯ КОМИТЕТ НА ЕИП
 No 27/2007
 от 27 април 2007 година
 за изменение на приложение XIII „Транспорт“ към Споразумението за ЕИП
 СЪВМЕСТНИЯТ КОМИТЕТ НА ЕИП,
 като взе предвид Споразумението за Европейското икономическо пространство, изменено с Протокола за адаптиране на Споразумението за Европейското икономическо пространство, наричано по-долу „споразумението“, и по-специално член 98 от него,
 като има предвид, че:
 (1)
 Приложение XIII към споразумението беше изменено с Решение No 155/2006 на Съвместния комитет на ЕИП от 8 декември 2006 г. (1)
 (2)
 Регламент (ЕО) No 1592/2002 на Европейския парламент и на Съвета от 15 юли 2002 г. относно общите правила в областта на гражданското въздухоплаване и за създаване на Европейска агенция за авиационна безопасност (2) бе включен в споразумението чрез Решение No 179/2004 на Съвместния комитет на ЕИП от 9 декември 2004 г. (3), със специфични адаптации.
 (3)
 Регламент (EO) No 736/2006 на Комисията от 16 май 2006 г. относно работните методи на Европейската агенция за авиационна безопасност за провеждане на стандартизационни инспекции (4) следва да бъде включен в споразумението,
 РЕШИ:
 Член 1
 След точка 66р (Регламент (ЕО) No 2042/2003 на Комисията) от приложение XIII към споразумението се добавя следната точка:
 „66ра.
 32006 R 0736: Регламент (EO) No 736/2006 на Комисията относно работните методи на Европейската агенция за авиационна безопасност за провеждане на стандартизационни инспекции (ОВ L 129, 17.5.2006 г., стр. 10).
 За целите на настоящото споразумение разпоредбите на регламента се адаптират по следния начин:
 a)
 в член 14 думите „или на споразумение, сключено между държавите от ЕАСТ и третата държава“ се добавят след „споразумение на Общността“ и думите „адаптиран за целите на настоящото споразумение“ се добавят след „Регламент (ЕО) No 1592/2002“;
 б)
 в член 17, втора алинея се добавя следният текст:
 „Годишният доклад, представящ анализ на стандартизационните инспекции се предава на Надзорния орган на ЕАСТ“.“
 Член 2
 Текстовете на Регламент (ЕО) No 736/2006 на исландски и норвежки език, които ще бъдат публикувани в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз, са автентични.
 Член 3
 Настоящото решение влиза в сила на 28 април 2007 г., при условие че всички нотификации, предвидени в член 103, параграф 1 от споразумението, са внесени в Съвместния комитет на ЕИП (5).
 Член 4
 Настоящото решение се публикува в раздела за ЕИП и в притурката за ЕИП към Официален вестник на Европейския съюз.
 Съставено в Брюксел на 27 април 2007 година.
 За Съвместния комитет на ЕИП
 Председател
 Alan SEATTER
 (1) ОВ L 89, 29.3.2007 г., стр. 29.
 (2) ОВ L 240, 7.9.2002 г., стр. 1.
 (3) ОВ L 133, 26.5.2005 г., стр. 37.
 (4) ОВ L 129, 17.5.2006 г., стр. 10.
 (5) Без отбелязани конституционни изисквания.


text:
 21.10.2015
 BG
 Официален вестник на Европейския съюз
 L 276/3
 ПРЕВОД
 БУДАПЕЩЕНСКА КОНВЕНЦИЯ
 относно Договора за превоз на товари по вътрешните водни пътища (CMNI) (1)
 СТРАНИТЕ — УЧАСТНИЧКИ В ТАЗИ КОНВЕНЦИЯ,
 ВЗЕМАЙКИ ПРЕДВИД препоръките, съдържащи се в Заключителния акт на Съвещанието за сигурност и сътрудничество в Европа от 1 август 1975 г. относно съгласуването на правните режими в интерес на развитието на превозите между страните — членки на Централната комисия за корабоплаване по Рейн, и Дунавската комисия, в сътрудничество с Икономическата комисия за Европа на Организацията на обединените нации,
 СЪЗНАВАЙКИ необходимостта и целесъобразността от установяване на единни правила, касаещи договора за превоз на товари по вътрешните водни пътища,
 РЕШИХА с тази цел да подпишат настоящата конвенция, като се споразумяха за следното:
 ГЛАВА I
 ОБЩИ ПОЛОЖЕНИЯ
 Член 1
 Определения
 По смисъла на тази конвенция
 1.
 „договор за превоз“ означава всеки договор независимо от неговото наименование, по силата на който превозвачът се задължава да превози товар по вътрешни водни пътища срещу заплащане на навло;
 2.
 „превозвач“ означава всяко лице, с което или от името на което товародателят е сключил договор за превоз на товари по вътрешни водни пътища;
 3.
 „фактически превозвач“ означава всяко лице, различно от служител или агент на превозвача, на което превозвачът е възложил извършването на превоза изцяло или частично;
 4.
 „товародател“ е всяко лице, което от името или за сметка на което е бил сключен договорът за превоз с превозвача;
 5.
 „товарополучател“ е лицето, упълномощено да получи товара;
 6.
 „транспортен документ“ е документът, който служи за доказване на договора за превоз на товари и приемането или натоварването на товара на кораба от превозвача, съставен във вид на коносамент или товарителница, или във вид на какъв да е друг използващ се в търговската практика документ;
 7.
 терминът „товар“ не включва нито влачените или тласкаеми кораби, нито багажа и транспортните средства на превозваните пътници; когато товарите са обединени в контейнер, палет или подобни съоръжения за транспортиране или опаковка, то понятието „товар“ включва и последните, ако те са предоставени от товародателя;
 8.
 „писмена форма“ означава, освен ако друго не е уговорено между заинтересованите страни, предаване на информация с помощта на електронно, оптическо или каквото и да било друго аналогично средство за връзка, включително, но не само телеграф, телефакс, телекс, електронна поща или електронен обмен на данни (ЕОД), при условие че тази информация е достъпна за прочитане и заинтересованите страни могат да се позоват на нея;
 9.
 „законодателство на държавата, приложимо в съответствие с тази конвенция“, означава действащите правни норми в дадена държава, с изключение на нормите на международното частно право на дадената държава.
 Член 2
 Област на приложение
 1. Тази конвенция се прилага по отношение на всеки договор за превоз, по силата на който пристанището на натоварване или мястото на приемане на товара и пристанището на разтоварване или мястото на предаване на товара са разположени в две различни държави, от които поне едната е държава — участничка в тази конвенция. Ако договорът предвижда избор между няколко пристанища на разтоварване или съответно места на предаване на товара, то за пристанище на разтоварване или


text:
за място на предаване се приема това пристанище или място, в което е извършено фактическото предаване на товара.
 2. Тази конвенция се прилага, ако предмет на договора за превоз е превозът на товари без извършването на претоварни операции както по вътрешните водни пътища, така и по водните пътища, подчинени на режима за извършване на морски превози, при спазване на условията, предвидени в ал. 1, с изключение на случаите, когато:
 a)
 в съответствие с приложимото морско право е бил съставен морски коносамент, или когато
 b)
 разстоянието, което предстои да се измине по водния път, подчинен на режима на морските превози, е по-дълго.
 3. Тази конвенция се прилага независимо от националната принадлежност, мястото на регистрация, пристанището на домуване на кораба или от факта, дали корабът е морски или за вътрешно корабоплаване, и независимо от националната принадлежност, местоживеенето, местонахождението или местопребиваването на превозвача, товароизпращача или товарополучателя.
 ГЛАВА II
 ПРАВА И ЗАДЪЛЖЕНИЯ НА СТРАНИТЕ ПО ДОГОВОРА
 Член 3
 Приемане, превоз и предаване на товара
 1. Превозвачът е длъжен да превози товара в определения срок и до определеното местоназначение и да го предаде на товарополучателя в същото състояние, в което е бил получен от него.
 2. В случай на липса на друга уговорка приемането и предаването на товара се извършва на борда на кораба.
 3. Превозвачът има право да определи какъв кораб да бъде използван. Той е обвързан със задължението преди и в началото на рейса да прояви дължимата грижа, като вземе предвид характера на подлежащия за превоз товар, да обезпечи възможността на кораба да поеме товара, неговата мореходност, оборудването и комплектоването с екипаж, които да съответстват на изискванията на действащите норми, както и да притежава националните и международните разрешителни, необходими за превоза на съответния товар.
 4. Ако е уговорено, че превозът трябва да се извърши с определен кораб или тип кораб, превозвачът може да товари или претоварва товара изцяло или частично на друг кораб или друг тип кораб без съгласието на товародателя само в следните случаи:
 a)
 при обстоятелства, като ниско ниво на водата, сблъсък или друга пречка за корабоплаването, непредвидими в момента на сключването на договора за превоз, и при настъпването на които е наложително товарене или претоварване с оглед изпълнението на договора, в случай че превозвачът не е могъл да получи в разумен срок указанията на товародателя; или
 b)
 когато това съответства на обичаите на пристанището, в което се намира корабът.
 5. При условия на изпълнение на задълженията на товародателя превозвачът е длъжен да подсигури така товаренето, подреждането и закрепването на товара, че да не застрашават сигурността на кораба.
 6. Превозвачът има право да превозва товари на палубата или в безпалубни кораби само в случай, че това е било договорено с товародателя или съответства на търговските обичаи, или се изисква по силата на действащите норми.
 Член 4
 Фактически превозвач
 1. Договор, съответстващ на определението, посочено в ал. 1 на чл. 1, и сключен между превозвача и фактическия превозвач, е договор за превоз по смисъла на тази конвенция. За целите на такъв договор всички разпоредби на конвенцията, отнасящи се до товародателя, се прилагат


text:
по отношение на превозвача. Нормите, отнасящи се до превозвача, се прилагат по отношение на фактическия превозвач.
 2. В случаите, когато превозвачът е възложил извършването на превоза или на част от него на фактическия превозвач, независимо от факта, че за това е бил упълномощен по силата на договора за превоз, той носи отговорност за целия превоз в съответствие с положенията на тази конвенция. Всички разпоредби на тази конвенция, отнасящи се до отговорността на превозвача, ще се прилагат и по отношение на фактическия превозвач за превоза, извършен от него.
 3. Във всички случаи превозвачът е задължен да информира товародателя относно факта на възлагане на извършването на превоза, изцяло или частично, на фактическия превозвач.
 4. Всяко споразумение с товародателя или товарополучателя, разширяващо отговорността на превозвача в съответствие с разпоредбите на тази конвенция, има сила и за фактическия превозвач само в размера, за който последният е изразил изричното си съгласие в писмена форма. Фактическият превозвач има право на всички възражения на превозвача, произтичащи от договора за превоз.
 5. В тези случаи и в този размер, в които превозвачът и фактическият превозвач носят отговорност, тяхната отговорност е солидарна. Разпоредбата на този член не погасява правото на обратни искове в отношенията между превозвача и фактическия превозвач.
 Член 5
 Срок за предаване на товара
 Превозвачът е длъжен да предаде товара в срока, определен в договора за превоз, или ако този срок не е бил уговорен, в срок, който би било разумно да се иска от грижливия превозвач, предвид обстоятелствата на рейса и безпрепятственото корабоплаване.
 Член 6
 Задължения на товародателя
 1. Товародателят е длъжен да заплати сумите, дължими по силата на договора за превоз.
 2. Товародателят е длъжен да предостави на превозвача преди предаването на товара следните данни за товара, подлежащ за превоз, в писмена форма:
 a)
 размерите, броя или теглото и специфичното тегло на товара;
 b)
 маркировката, необходима за идентифицирането на товара;
 c)
 характера, особеностите и свойствата на товара;
 d)
 указания, касаещи митническия и административния режим, приложими по отношение на товара;
 e)
 други необходими сведения, които се посочват в транспортния документ.
 Освен това товародателят е длъжен да предаде на превозвача по време на предаването на товара всички необходими документи, съпровождащи товара.
 3. Товародателят е длъжен, ако това се изисква от характера на товара предвид договорените транспортни операции, да опакова товара по такъв начин, че да предотврати липсата му или повреждането му от момента на приемането му от превозвача до предаването, и да изключи възможността да бъдат причинени щети на кораба или на останалия товар. Освен това товародателят е длъжен предвид уговорения превоз да предвиди надлежна маркировка в съответствие с прилаганите международни или национални норми или в случай на липса на такива норми в съответствие с общоприетите в корабоплаване по вътрешните водни пътища правила и обичаи.
 4. Товародателят е длъжен да натовари, подреди и закрепи товара в съответствие с практиката на корабоплаване по вътрешните водни пътища, освен ако в договора за превоз не е посочено друго.
 Член 7
 Опасен и замърсяващ околната среда товар
 1. В случай че предстои извършване на превоз на опасен или замърсяващ околната среда


text:
товар, товародателят е длъжен преди предаването на товара в допълнение към сведенията, предвидени в ал. 2 на чл. 6, ясно да информира превозвача в писмена форма за опасните свойства на товара и риска от замърсяване на околната среда, а също така относно предпазните мерки, които следва да се предприемат.
 2. Ако за превоза на опасния или замърсяващия околната среда товар се изисква разрешение, то товародателят предава необходимите документи не по-късно от момента на предаването на товара.
 3. Ако продължаването на превоза, разтоварването или предаването на опасния или замърсяващ околната среда товар станат невъзможни поради липса на административно разрешение, разходите за връщане в пристанището на натоварване или в най-близкото място, където товарът може да бъде разтоварен и предаден или унищожен, се възлагат на товародателя.
 4. При наличие на непосредствена опасност за човешкия живот, имущество или околната среда превозвачът има право да разтовари или обезвреди товара или в случай че такава мярка съответства на степента на опасност, която представлява товарът — да го унищожи, даже ако преди приемането на товара превозвачът е бил информиран или по какъвто и да е друг начин е узнал за опасния характер или замърсяващите характеристики на този товар.
 5. В случай че в полза на превозвача възникне право да предприеме мерките, предвидени по-горе в ал. 3 или 4, той може да иска възстановяване на причинените му щети.
 Член 8
 Отговорност на товародателя
 1. Товародателят, макар и без да е допуснал някаква грешка, която би могла да му бъде вменена във вина, носи отговорност за вредите и разноските, понесени от превозвача или от фактическия превозвач по силата на факта, че:
 a)
 сведенията или информацията, посочени в ал. 2 на чл. 6 или в ал. 1 на чл. 7, липсват или пък са неточни и непълни;
 b)
 опасният или замърсяващият околната среда товар не е бил маркиран или означен в съответствие с прилаганите международни или национални норми или пък в случай на липса на такива норми в съответствие с правилата и практиката на корабоплаването по вътрешните водни пътища;
 c)
 необходимите документи, съпровождащи товара, липсват или са неточни и непълни.
 Превозвачът не може да се позовава на отговорността на товародателя, ако е установена вината на самия превозвач, неговите агенти или служители. Същото правило се прилага и по отношение на фактическия превозвач.
 2. Товародателят отговаря за действията или бездействията на лицата, които той наема за решаване на задачите и изпълнението на задълженията, предвидени в чл. 6 и 7, като за свои собствени действия или бездействия, ако тези лица действат в рамките на своите служебни задължения.
 Член 9
 Разваляне на договора от превозвача
 1. Превозвачът може да развали договора за превоз, ако товародателят не е изпълнил задълженията си, предвидени в ал. 2 на чл. 6 или в ал. 1 и 2 на чл. 7.
 2. Ако превозвачът се възползва от правото си на разваляне на договора, той може да разтовари товара за сметка на товародателя и да претендира за изплащането на следните суми:
 a)
 една трета от договореното навло; или
 b)
 допълнително към разходите за престой (демюрейдж) — компенсация, равняваща се на


text:
стойността на допълнителните разходи и загуби, а също така в случаите, когато рейсът вече е започнал, навло, пропорционално на фактически изминатото разстояние.
 Член 10
 Предаване на товара
 1. Независимо от задълженията на товародателя по ал. 1 на чл. 6 товарополучателят, който след пристигането на товара в местоназначението, изисква предаването му, отговаря в съответствие с договора за превоз за плащането на навлото и другите такси, имащи връзка с товара, включително за покриване на щетите по обща авария. В случай че транспортният документ липсва или ако такъв не е бил предоставен, товарополучателят носи отговорност за плащането на навлото, договорено с товародателя, ако размерът му съответства на пазарната цена.
 2. Предоставянето на товара в разпореждане на товарополучателя в съответствие с договора за превоз или с търговските обичаи или в съответствие с административните правила, прилагащи се в пристанището на разтоварване, има значението на предаване на товара. Принудителното предаване на товара на орган на власт или на трето лице също се счита за предаване на товара.
 ГЛАВА III
 ТРАНСПОРТНИ ДОКУМЕНТИ
 Член 11
 Характер и съдържание
 1. Превозвачът издава за всеки превоз на товар, регулиран от тази конвенция, транспортен документ; той е длъжен да издаде коносамент само по молба на товародателя и ако така е било уговорено преди натоварването или преди приемането на товара за превоз. Липсата на транспортен документ или непълното му оформяне не влияят на действителността на договора за превоз.
 2. Оригиналът на транспортния документ се подписва от превозвача или капитана на кораба или от лице, упълномощено от превозвача. Превозвачът може да поиска товародателят да завери оригинала или копието на документа. Подписът може да бъде поставен ръчно, във вид на факсимилен печат, набит или щемпелован, поставен във вид на символи или нанесен с помощта на каквото и да било друго механично или електронно средство, ако това не е забранено от законодателството на държавата, където се издава транспортният документ.
 3. Транспортният документ удостоверява до доказване на противното сключването и съдържанието на договора за превоз, а също така факта на приемане на товара за превоз от превозвача. В частност използва се като основа за презумпцията, че товарът е приет за превоз в състоянието, в което е описан в транспортния документ.
 4. В случаите, когато транспортният документ е коносамент, единствено той се счита за определящ отношенията между превозвача и товарополучателя. Условията на договора за превоз определят отношенията между превозвача и товародателя.
 5. Транспортният документ освен наименованието си съдържа и следните реквизити:
 a)
 наименованието (фирмата), адреса, седалището или адреса на управление на превозвача и товародателя;
 b)
 наименованието (фирмата) на товарополучателя;
 c)
 името или номера на кораба, на който товарът е натоварен, или указание в транспортния документ, че товарът е бил приет от превозвача, ако още не е натоварен на борда на кораба;
 d)
 пристанището на товарене или мястото на приемане на товара и пристанището на разтоварване или мястото на предаване;
 e)
 обичайното наименование на вида на товара и начин на опаковането му и в случай че товарът е опасен или замърсяващ околната среда, неговото обозначение в съответствие с действащите норми или в случай на липса на такива норми