text:
по време на изпитването.
 Използването за проби на допълнителна тръба на Вентури с критична скорост на флуида осигурява пропорционалността на взетата от тунела за разреждане проба от газове. Тъй като температурата и налягането са равни при двата входа на тръбата на Вентури, обемът на газовия поток, който се отвежда за вземане на проби, е пропорционален на общия обем на получената смес от разредени отработили газове, като така се изпълняват изискванията от настоящото приложение. Оборудването за събиране на проби се състои от:
 1.4.2.1.
 филтър (DAF) за разреждащия въздух, който може да е предварително загрят, ако е необходимо. Този филтър се състои от следната поредица от филтри: незадължителен филтър от активен въглен (от страната на входа) и високоефективен въздушен филтър за прахови частици (ВВФПЧ) (от страната на изхода). Препоръчва се поставянето на допълнителен филтър за едри частици пред ВВФПЧ и след филтъра с активен въглен, ако се използва такъв. Целта на филтъра с активен въглен е да се намалят и стабилизират концентрациите на въглеводороди в околните емисии в разреждащия въздух;
 1.4.2.2.
 смесителна камера, в която се смесват хомогенно отработили газове и въздух за разреждане и чието местоположение може да бъде близо до превозното средство, така че дължината на тръба за пренос (ТП) да бъде най-малка;
 1.4.2.3.
 тунел за разреждане (DT), от който се вземат проби на прахови частици.
 1.4.2.4.
 Може да се използва напр. циклонен класификатор, филтър за основния поток и др., за да предпази системата за измерване;
 1.4.2.5.
 измервателна тръба на Вентури с критична скорост на флуида (CFV) за измерване на обема на потока от разредените отработили газове;
 1.4.2.6.
 вентилатор (BL) с достатъчен капацитет, за да може да аспирира общия обем разредени отработили газове;
 2. ПРОЦЕДУРА НА КАЛИБРИРАНЕ НА СИСТЕМА ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ С ПОСТОЯНЕН ОБЕМ (CVS)
 2.1. Общи изисквания
 Системата CVS се калибрира, като се използва точен разходомер и ограничаващо устройство. Потокът през системата трябва да бъде измерен при различни стойности на налягане и параметрите за регулиране на системата да бъдат измерени и отнесени към потоците. Устройството за измерване на дебита трябва да бъде от динамичен тип, подходящо за големия дебит на потока, срещан при използване на система за вземане на проби при постоянен обем.. Устройството трябва да бъде с удостоверена точност в съответствие с одобрен национален или международен стандарт.
 2.1.1. Могат да се използват различни типове разходомери, напр. калибрирана тръба на Вентури, ламинарен разходомер или калибриран турбинен измерител, при условие че те са динамични измервателни системи и могат да отговорят на изискванията на точка 1.3.5 от настоящото допълнение.
 2.1.2. Следващите точки дават данни за методите на калибриране на устройствата PDP и CFV, като се използва ламинарен разходомер, който дава изискваната точност, заедно със статистическа проверка на валидността на калибрирането.
 2.2. Калибриране на обемната помпа
 2.2.1. Следната процедура на калибриране описва оборудването, конфигурацията на изпитването и различните параметри, които се измерват, за да се установи дебита на потока на помпата CVS. Всички параметри, свързани с помпата, се измерват едновременно с параметрите, отнасящи се до разходомера, който е свързан последователно с помпата. Изчисленият дебит на потока (изразен в m3/min при


text:
входа на помпата, при абсолютно налягане и температура) може тогава да бъде представен спрямо корелационна функция, която е стойността на специфична комбинация от параметрите на помпата. Тогава се определя от линейното уравнение, което свързва потока на помпата и корелационната функция. В случай че CVS е с многоскоростно задвижване, трябва да се извърши калибриране за всеки използван обхват.
 2.2.2. Тази процедура за калибриране се основава на измерването на абсолютните стойности на параметрите на помпата и разходомера, отнасящи се до дебита на потока при всяка точка. Трябва да се спазят три условия, за да се обезпечи точността и целостта на калибровъчната крива:
 2.2.2.1.
 Наляганията на помпата трябва да се измерят при изпускателния отвор на помпата, а не при външния тръбопровод на входа и изхода на помпата. Датчиците на налягането, монтирани на горния и долния център на челния капак на задвижването на помпата, са изложени на действителното налягане от картера на помпата, поради което отразяват абсолютните разлики в налягането;
 2.2.2.2.
 По време на калибрирането се поддържа постоянна температура. Ламинарният разходомер е чувствителен към колебания на температурата при входа, което предизвиква разпръскване на измерените стойности. Постепенни промени в температурата от ± 1 К са приемливи, при условие че настъпват в период от няколко минути;
 2.2.2.3.
 Всички връзки между разходомера и помпата CVS трябва да са непропускливи.
 2.2.3. По време на изпитване на емисии на отработили газове измерването на същите тези параметри на помпата позволява на потребителя да изчисли дебита на потока от калибриращото уравнение.
 2.2.4. Фигура 8 от настоящото допълнение показва една възможна установка за изпитване. Допустими са варианти, при условие че те са одобрени от техническата служба, като предлагащи сравнима точност. Ако се използва установката, показана на фигура 8, следните данни трябва да са в посочените границите на точност:
 барометрично налягане (коригирано) (Pb)
 ± 0,03 kPa
 температура на околната среда (T)
 ± 0,2 K
 температура на въздуха при LFE (ETI)
 ± 0,15 K
 понижение на налягането преди LFE (EPI)
 ± 0,01 kPa
 спад на налягането в цялата матрица на LFE (EDP)
 ± 0,0015 kPa
 температура на въздуха при входа на помпата CVS (PTI)
 ± 0,2 K
 температура на въздуха при изхода на помпата CVS (PTO)
 ± 0,2 K
 понижение на налягането при входа на помпата CVS (PPI)
 ± 0,22 kPa
 спад на налягането при изхода на помпата CVS (PPO)
 ± 0,22 kPa
 обороти на помпата в периода на изпитването (n)
 ± 1 min-1
 изминало време за период (най-малко 250 s) (t)
 ± 0,1 s
 Фигура 8
 Конфигурация за калибриране на PDP
 2.2.5. След като системата е свързана, както е показано на фигура 8 от настоящото допълнение, променливият ограничител се установява в широко отворено положение и помпата CVS работи в продължение на 20 минути преди започване на калибрирането.
 2.2.6. Отново се затваря частично ограничителният вентил със стъпка на увеличение от спада на налягането при входа на помпата (около 1 kPa), което ще даде минимум шест точки с данни за цялото калибриране. Системата се оставя да се стабилизира за три минути и се повтаря измерването.
 2.2.7. Дебитът на потока (Qs) при всяка точка за изпитване

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
се изчислява в стандартни m3/min от данните на разходомера, като се използва предписания от производителя метод.
 2.2.8. Тогава дебитът на въздуха се преобразува в дебит на помпата (V0), изразен в m3/оборот, при абсолютна температура и налягане при входа на помпата.
 където:
 V0
 =
 дебит на помпата при Tp и Pp, изразен в m3/оборот,
 Qs
 =
 въздушен дебит при 101,33 kPa и 273,2 K, изразен в m3/min.,
 Tp
 =
 температура при входа на помпата (K),
 Pp
 =
 абсолютно налягане при входа на помпата (kPa),
 N
 =
 честота на въртене на помпата в min–1
 2.2.9. За да се компенсира взаимодействието между изменението на налягането при помпата от нейната честота на въртене и степента на плъзгане на помпата, се изчислява корелационната функция (x0) между честотата на въртене на помпата (n), разликата в налягането от входа на помпата до изхода на помпата и абсолютното налягане при изхода на помпата, както следва:
 където:
 x0
 =
 корелационна функция,
 ΔΡp
 =
 разлика в налягането от входа на помпата до изхода на помпата (kPa),
 Pe
 =
 абсолютно налягане при изхода (PPO + Pb) (kPa).
 Извършва се линейно напасване по метода на най-малките квадрати, за да се генерират уравненията за калибрирането, които имат следния вид:
 V0 = D0 – M (x0)
 n = A – B (ΔΡp)
 D0, M, A и B са константите за определяне на наклона и точките на пресичане на осите, които описват правите.
 2.2.10. Система CVS, която има много скорости, трябва да бъде калибрирана за всяка използвана скорост. Калибровъчните криви, получени за обхватите, трябва да бъдат приблизително успоредни и стойностите на пресичане на осите (D0) трябва да се увеличават с намаляването на обхвата на дебита на помпата.
 2.2.11. Ако калибрирането е изпълнено внимателно, изчислените от уравнението стойности ще бъдат в рамките на 0,5 % от измерената стойност на V0. Стойностите на М са различни за всяка помпа. Калибрирането се провежда при привеждане в действие на помпата и след основен ремонт.
 2.3. Калибриране на тръбата на Вентури с критична скорост на флуида (CFV)
 2.3.1. Калибрирането на CFV се основава на уравнението на потока за тръба на Вентури с критична скорост на флуида:
 където:
 Qs
 =
 поток,
 Kv
 =
 коефициент на калибриране,
 P
 =
 абсолютно налягане (kPa),
 T
 =
 абсолютна температура (K).
 Газовият поток е функция на налягането и температурата при входа.
 Процедурата по калибриране, описана по-долу, установява стойността на коефициента на калибриране при измерени стойности на налягане, температура и въздушен поток
 2.3.2. При калибриране на електронните части на CFV трябва да се изпълнява препоръчаната от производителя процедура.
 2.3.3. За калибриране на тръбата на Вентури с критична (свръхзвукова) скорост на флуида се изискват измервания и следните данни трябва да са в посочените граници на точност:
 барометрично налягане (коригирано) (Pb)
 ± 0,03 kPa,
 температура на въздуха при LFE, разходомер (ETI)
 ± 0,15 K,
 понижение на налягането преди LFE (EPI)
 ± 0,01 kPa,
 спад на налягането в цялата матрица на LFE (EDP)
 ± 0,0015 kPa,
 въздушен поток (Qs)
 ± 0,5 %,
 спад на входното налягане на CFV (PPI)
 ± 0,02 kPa,
 температура при входа на тръбата на Вентури (Tv)


text:
± 0,2 K.
 2.3.4. Оборудването трябва да бъде разположено, както е показано на фигура 9 от настоящото допълнение и проверено за пропускливост. Всякакви изтичания между устройството за измерване на дебита и тръбата на Вентури с критична скорост на флуида сериозно се отразяват върху точността на калибрирането.
 Фигура 9
 Конфигурация за калибриране на CFV
 2.3.5. Ограничителят на променлив дебит трябва да бъде регулиран в отворено положение, вентилаторът пуснат и системата стабилизирана. Трябва да бъдат регистрирани данните от всички уреди.
 2.3.6. Ограничителят на дебита трябва да бъде изменян и трябва да се отчетат най-малко осем показания по целия обхват на тръбата на Вентури с критична скорост на флуида.
 2.3.7. Регистрираните по време на калибрирането данни се използват в следните изчисления. Дебитът на въздушния поток (Qs) при всяка точка на изпитване се изчислява от данните на разходомера, като се използва предписания от производителя метод.
 Изчисляват се стойности на коефициента на калибриране за всяка точка на изпитване:
 където:
 Qs
 =
 дебит в m3/min при 273,2 K и 101,33 kPa,
 Tv
 =
 температура при входа на тръбата на Вентури (K),
 Pv
 =
 абсолютно налягане при входа на тръбата на Вентури (kPa).
 Kv се изразява графично като функция на налягането при входа на тръбата на Вентури. За поток със звукова скорост Kv ще има относително постоянна стойност. С намаляване на налягането (увеличаване на подналягането) тръбата на Вентури се отваря и Kv намалява. Евентуалните промени на Kv са недопустими.
 Изчислява се средна стойност на Kv и стандартното отклонение за минимум осем точки в критичната област.
 Ако стандартното отклонение е по-голямо от 0,3 % от средната стойност на Kv, се предприема корективно действие.
 3. ПРОЦЕДУРА НА ПРОВЕРКА НА СИСТЕМАТА
 3.1. Общи изисквания
 Трябва да се определи общата точност на системата CVS за вземане на проби и на аналитичната система чрез въвеждане на известна маса замърсяващ газ в системата, докато тя работи, както по време на нормално изпитване, след което се анализира и изчислява масата на замърсителите съгласно формулата в точка 6.6 от приложение 4а, с изключение на това, че плътността на пропана се приема за 1,967 грама на литър при стандартни условия. Известно е, че следните две техники дават достатъчна точност.
 Максималното допустимо отклонение между количеството влязъл газ и измереното количество газ е 5 %.
 3.2. Метод CFO
 3.2.1. Измерване на постоянен поток от чист газ (CO или C3H8), като се използва устройство с отвор за критична скорост на флуида.
 3.2.2. Известно количество чист газ (CO или C3H8) се подава в системата CVS през калибриран отвор за критична скорост на флуида. Ако входното налягане е достатъчно високо, дебитът на потока (q), който се регулира посредством отвора за критична скорост на флуида, не зависи от изходящо налягане на отвора (критична скорост на флуида). Ако се получат отклонения, по-големи от 5 %, трябва да се определи и отстрани причината за неправилното функциониране. Системата CVS работи, както при изпитване на емисии на отработили газове в продължение на 5 до 10 минути. Събраният газ в торбичката за проби се анализира с обичайното оборудване и резултатите се сравняват с концентрацията на газови проби,


text:
която е известна предварително.
 3.3. Гравиметричен метод
 3.3.1. Измерване на ограничен поток от чист газ (CO или C3H8) по гравиметричен метод.
 3.3.2. За проверка на системата CVS може да се използва следната гравиметрична процедура.
 Масата на малък цилиндър, напълнен с въглероден окис или пропан, се определя с точност до ± 0,01 g. Системата CVS работи в продължение на 5 до 10 минути, както при нормално изпитване на емисии на отработили газове, докато в системата се подава въглероден окис или пропан. Определя се включеното количество чист газ посредством диференциално претегляне. След това се анализира събраният газ в торбичката посредством оборудването, което нормално се използва при анализ на отработили газове. След това се сравняват резултатите със стойностите на концентрация, изчислени преди това.
 Допълнение 3
 Оборудване за измерване на газообразните емисии
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ
 1.1. Общо представяне на системата
 Трябва да се събере за анализ проба с постоянно съотношение между разредените отработили газове и разреждащия въздух.
 Масата на газообразните емисии се определя въз основа на концентрациите на пробата с постоянно съотношение и общия обем, измерени по време на изпитването. Концентрациите на пробата се коригират, за да се вземе под внимание съдържанието на замърсители в околния въздух.
 1.2. Изисквания за системата за вземане на проби
 1.2.1. Пробата на разредени отработили газове се взема преди смукателното устройство, но след подготвящите устройства (ако има такива).
 1.2.2. Дебитът не трябва да се различава с повече от ± 2 % от средната стойност.
 1.2.3. Дебитът на вземаната проба не трябва да пада под 5 литра на минута и не трябва да превишава 0,2 % от дебита на разредените отработили газове. При системите за взимане на проба с постоянна маса се прилага еквивалентна граница.
 1.2.4. Взема се проба от въздуха за разреждане при постоянен дебит в близост до входа за околния въздух (след филтъра, ако е монтиран такъв).
 1.2.5. Пробата от въздуха за разреждане не трябва да е замърсена с отработили газове от мястото на смесване.
 1.2.6. Дебитът на вземаната проба от разреждащия въздух трябва да бъде сравним с този, използван в случая на разредените отработили газове.
 1.2.7. Материалите, използвани при операциите по вземане на проба, трябва да бъдат такива, че да не променят концентрацията на замърсителите.
 1.2.8. Могат да се използват филтри, за да се извлекат твърдите частици от пробата.
 1.2.9. Различните клапани, използвани за направляване на отработилите газове, трябва да са бързодействащи и да могат бързо да се регулират.
 1.2.10. Могат да се използват бързосвързващи газонепропускливи връзки между трипътните вентили и торбичките за взимане на проби, като връзките се херметизират сами автоматично откъм страната на торбичката. Могат да се използват други системи за отвеждане на пробите до анализатора (напр. трипътни спирателни вентили).
 1.2.11. Съхранение на пробата
 Газовите проби се събират в торбички за проби с достатъчен капацитет, така че да не се намалява дебитът на вземаните проби; материалът на торбичките трябва да бъде такъв, че да не влияе нито на самите измервания, нито на химическия състав на газовите проби с повече от ± 2 % след 20 минути (напр. ламинирани полиетиленови/полиамидни покрития или флуорирани поливъглеводороди).
 1.2.12. Системата за


text:
вземане на проби от въглеводороди — дизелови двигатели
 1.2.12.1.
 Системата за вземане на проби от въглеводород трябва да се състои от нагрята сонда за проби, тръбопровод, филтър и помпа. Сондата за вземане на проби трябва да бъде монтирана така, че да е на същото разстояние от входа за отработили газове, на каквото е сондата за вземане на проби от прахови частици, така че да се избегне взаимното влияние при вземането на проби. Тя трябва да има минимален вътрешен диаметър 4 mm.
 1.2.12.2.
 Всички нагрети части трябва да бъдат поддържани от нагревателната система при температура 463 К (190 °C) ± 10 K.
 1.2.12.3.
 Средната концентрация на измерените въглеводороди се определя чрез интегриране.
 1.2.12.4.
 Подгряваната тръба за вземане на проби трябва да има подгряван филтър (FH) с ефективност от 99 % за частици с размер ≥ 0,3 μm, използван за извличане на твърдите прахови частици от използвания за анализа непрекъснат газов поток.
 1.2.12.5.
 Времето за реагиране на системата за вземане на проби (от сондата до входа на анализатора) трябва да не надвишава 4 секунди.
 1.2.12.6.
 Пламъчно-йонизационният детектор с нагряване трябва да се използва със система с постоянен поток (топлообменник), за да се осигури представителна проба, освен ако не се извършва компенсиране на промяната на дебита през системите CFV или CFO.
 1.3. Изисквания за анализа на газовете
 1.3.1. Анализ на въглероден окис (СО) и въглероден двуокис (CO2):
 Анализаторът трябва да бъде от недисперсен тип с поглъщане в инфрачервения спектър (NDIR).
 1.3.2. Анализ на сумарните въглеводороди (THC) — двигатели с искрово запалване:
 Анализаторът на въглеводороди трябва да бъде от тип с пламъчно-йонизационен детектор (FID), калибриран с газ пропан, изразено в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 1.3.3. Анализ на сумарните въглеводороди (THC) — двигатели със запалване чрез сгъстяване:
 Анализаторът трябва да бъде от тип с пламъчно-йонизационен детектор с клапани, тръбопроводи и др., нагрят до 463 К (190 °C) ± 10 К (HFID). Той трябва да бъде калибриран с газ пропан, изразено в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 1.3.4. Анализ на азотни окиси (NOx):
 Анализаторът трябва да бъде или от хемилуминесцентен тип (CLA), или от недисперсен тип с резонансно поглъщане в ултравиолетовия спектър (NDUVR), като и двата са с преобразувател на NOx-NO.
 1.3.5. Анализ на метан (CH4):
 Анализаторът трябва да бъде газов хроматограф, комбиниран с пламъчно-йонизационен детектор, или пламъчно-йонизационен детектор с неметанов сепаратор, калибриран с газ метан, изразено в еквивалент на въглеродни атоми (C1).
 1.3.6. Анализаторите трябва да имат обхват на измерване, съвместим с изискваната точност за измерване на концентрациите на замърсители в пробата от отработилите газове.
 1.3.7. Грешката при измерване не трябва да е по-голяма от ± 2 % (технологична грешка на анализатора), като не се взема предвид действителната стойност на калибриращите газове.
 1.3.8. За концентрациите, по-ниски от 100 ррm, грешката при измерване не трябва да надвишава ± 2 % ррm.
 1.3.9. Пробата от околния въздух се измерва със същия анализатор и обхват като съответстващата проба от разредените газове.
 1.3.10. Не трябва да се използва изсушително устройство преди анализаторите, освен ако не се докаже, че то не оказва въздействие върху съдържанието на замърсители в газовия


text:
поток.
 1.4. Описания на препоръчваната система
 Фигура 10 представя схематично системата за вземане на проби от газообразни емисии
 Фигура 10
 Схема на вземане на проби от газообразни емисии
 Компонентите на системата са следните:
 1.4.1.
 две сонди за вземане на проби (S1 и S2) за непрекъснато вземане на проби от разреждащия въздух и от сместа разредени отработили газове/въздух;
 1.4.2.
 филтър (F) за извличане на твърди прахови частици от потока газ, събиран за анализ;
 1.4.3.
 помпи (Р) за събиране на постоянен поток от разреждащия въздух, както и от сместа на разредени отработили газове/въздух по време на изпитването;
 1.4.4.
 регулатор на дебита (N) за осигуряване на постоянен еднороден поток от газови проби, взети по време на изпитването от сондите за вземане на проби S1 и S2 (за PDP-CVS), а потокът от газови проби трябва да бъде такъв, че в края на всяко изпитване количеството на пробите да е достатъчно за анализ (приблизително 10 литра на минута);
 1.4.5.
 разходомери (FL) за регулиране и следене на постоянния поток от газови проби по време на изпитването;
 1.4.6.
 бързодействащи клапани (V) за насочване на постоянния поток от газови проби към торбичките за проби или към изпускателния отвор;
 1.4.7.
 газонепропускливи, бързо свързващи се елементи (Q) между бързодействащите клапани и торбичките за проби; връзката трябва да се затваря автоматично от страната на торбичката за проби; като алтернатива могат да бъдат използвани други начини за отвеждане на пробите към анализиращото устройство (напр. трипътни спирателни клапани);
 1.4.8.
 торбички (B) за събиране на проби от разредените отработили газове и от разреждащия въздух по време на изпитването;
 1.4.9.
 тръба на Вентури с критична скорост на флуида (SV) за вземане на пропорционални проби от разредените отработили газове при сондата за вземане на проби S2 A (само CFV-CVS).
 1.4.10.
 скрубер (PS) в тръбопровода за вземане на проби (само CFV-CVS);
 1.4.11.
 компоненти на системата за взимане на проби от въглеводороди, използваща пламъчно-йонизационен детектор с нагряване:
 Fh е подгряван филтър,
 S3 е точка за вземане на проби от въглеводороди близо до смесителната камера,
 Vh е нагрят многопътен клапан,
 Q е бързодействащ конектор, позволяващ пробата от околния въздух BA да бъде анализирана от пламъчно-йонизационния детектор с нагряване,
 FID е подгрят анализатор от пламъчно-йонизационен тип,
 R и I са средство за отчитане и интегриране на моментните въглеводородни концентрации,
 Lh е подгрявана тръба за вземане на проби.
 2. ПРОЦЕДУРИ НА КАЛИБРИРАНЕ
 2.1. Процедура на калибриране на анализатора
 2.1.1. Всеки анализатор се калибрира толкова често, колкото е необходимо, и при всички случаи в месеца преди изпитването за одобрение на типа и най-малко веднъж на шест месеца за проверка на съответствието на производството.
 2.1.2. Всеки нормално използван работен обхват се калибрира съгласно следната процедура:
 2.1.2.1.
 Калибровъчната крива на анализатора се установява посредством най-малко пет калибровъчни точки, разположени на равни разстояния, доколкото е възможно. Номиналната концентрация на калибриращия газ при най-висока концентрация трябва да бъде не по-малко от 80 % от максималната стойност на скалата.
 2.1.2.2.
 Изискваната концентрация на газа за калибриране може също да се получи с помощта на газов сепаратор, чрез разреждане с пречистен N2 или с пречистен синтетичен въздух. Точността


text:
на смесителното устройство трябва да бъде такава, че концентрацията на разредените газове за калибриране да може да бъде определена в рамките на ± 2 %.
 2.1.2.3.
 Калибровъчната крива се изчислява по метода на най-малките квадрати. Ако получената полиномна степен е по-голяма от 3, броят на калибровъчните точки трябва да бъде най-малко равен на тази полиномна степен плюс 2.
 2.1.2.4.
 Кривата на калибриране не трябва да се отклонява с повече от ±2 % от номиналната стойност на всеки газ за калибриране.
 2.1.3. Траектория на калибровъчната крива
 От траекторията на калибровъчната крива и от калибровъчните точки е възможно да се провери дали калибрирането е било извършено правилно. Трябва да се посочат редица характерни параметри на анализатора, и по-точно:
 скалата,
 чувствителността,
 нулевата точка,
 датата на извършване на калибрирането.
 2.1.4. Ако е възможно да се докаже на техническата служба, че алтернативни технологии (напр. компютър, превключвател с електронно управляван обхват и др.) могат да дадат резултати с еквивалентна точност, тогава тези алтернативи могат да се използват.
 2.2. Процедура на проверка на анализатора
 2.2.1. Всеки нормално използван работен обхват трябва да бъде проверен преди всеки анализ в съответствие със следното:
 2.2.2. Калибрирането се проверява, като се използват нулев газ и калибриращ газ, чиито номинални стойности са между 80 % и 95 % от предполагаемата стойност за анализ.
 2.2.3. Ако за двете разглеждани точки получената стойност не се различава с повече от ± 5 % от максималната стойност на скалата спрямо теоретичната стойност, параметрите на настройка могат да бъдат променени. В противен случай се построява нова калибровъчна крива в съответствие с точка 1 от настоящото допълнение.
 2.2.4. След изпитване нулевият газът и същият калибриращ газ се използват за нова проверка. Анализът се счита за приемлив, ако разликата между резултатите от двете измервания е по-малка от 2 %.
 2.3. Проверка на пламъчно-йонизационния детектор (FID) за реакция на въглеводороди
 2.3.1. Оптимизиране на реакцията на детектора
 Пламъчно-йонизационният детектор се регулира съгласно указанията на производителя на уреда. Използва се пропан, смесен с въздух, за да се оптимизира реакцията в най-обичайния работен обхват.
 2.3.2. Калибриране на анализатора за въглеводороди (НС)
 Анализаторът трябва да бъде калибриран, като се използва пропан, разтворен във въздух, и пречистен синтетичен въздух (вж. точка 3 от настоящото допълнение).
 Построява се калибровъчна крива, както е описано в точка 2.1 от настоящото допълнение.
 2.3.3. Коефициенти на реагиране за различни въглеводороди и препоръчителни граници
 Коефициентът на реакцията (Rf) за даден вид въглеводород е съотношението на отчетената от плъмъчно-йонизационния детектор стойност C1 към концентрацията в газовата бутилка, изразена като ppm C1.
 Концентрацията на изпитвания газ трябва да бъде достатъчна, за да даде реакция, съответстваща на приблизително 80 % от пълното отклонение за работния обхват. Концентрацията трябва да се знае с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. Освен това газовата бутилка трябва да бъде предварително подготвена в продължение на 24 часа при температура между 293 K и 303 K (20 °C и 30 °C).
 Коефициентите на реагиране трябва да се определят при пускането в експлоатация на анализатора и впоследствие след продължителни интервали на експлоатация.


text:
Газовете за изпитване, които трябва да използват, и препоръчителните коефициенти на реагиране са:
 Метан и пречистен въздух: 1 < Rf < 1,15
 или 1 < Rf < 1,05 за превозни средства, работещи с ПГ/биометан
 Пропилен и пречистен въздух: 0,90 < Rf < 1
 Толуол и пречистен въздух: 0,90 < Rf < 1
 спрямо коефициент на реакция (Rf) от 1 за пропан и пречистен въздух.
 2.3.4. Проверка за интерференция на кислород и препоръчителни граници
 Коефициентът на реакция трябва да бъде определен, както е описано в точка 2.3.3 по-горе. Газът за изпитване, който трябва да се използва, и препоръчителният обхват на коефициента на реакция са:
 Пропан и азот: 0,95 < Rf < 1,05
 2.4. Методика на изпитване на ефективността на преобразувателя на NOx
 Коефициентът на полезно действие на преобразувателя, използван за преобразуване на NO2 в NO, се получава, както следва:
 Коефициентът на полезно действие може да се получи чрез озонатор, като се прилага схемата, показана на фигура 11, и процедурата, описана по-долу.
 2.4.1. Анализаторът се калибрира съгласно спецификациите на производителя в най-често използвания диапазон с помощта на нулев газ и калибриращ газ (съдържанието на NO в него трябва да отговаря на около 80 % от измервателния диапазон и концентрацията на NO2 в газовата смес трябва да бъде по-ниска от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът на NOx се настройва в режим за анализ на NO, така че калибриращият газ да не преминава през преобразувателя. Записва се отчетената концентрация.
 2.4.2. С помощта на Т-образно съединение се добавя непрекъснато кислород или синтетичен въздух към потока от калибриращ газ, докато измерваната концентрация стане с около 10 % по-ниска от отчетената концентрация при калибрирането, дадена в точка 2.4.1 по-горе. Записва се отчетената концентрация (с). През този процес озонаторът не е включен.
 2.4.3. След това озонаторът се задейства, за да създаде достатъчен обем от озон, който да намали концентрацията на NO до 20 % (най-малко 10 %) от концентрацията при калибрирането, посочена в точка 2.4.1 по-горе. Записва се отчетената концентрация (d).
 2.4.4. След това се включва анализаторът на NOx на режим за NOx, което означава, че газовата смес (състояща се от NO, NO2, O2 и N2) вече минава през преобразувателя. Записва се отчетената концентрация (а).
 2.4.5. Озонаторът се изключва. Сместа от газове, описана в точка 2.4.2 по-горе, минава през преобразувателя към детектора. Записва се отчетената концентрация (b).
 Фигура 11
 Конфигурация на изпитване на ефективността на преобразувателя на NOx
 2.4.6. Когато озонаторът е изключен, потокът от кислород или синтетичен въздух също е прекъснат. Тогава отчетените стойности на NO2 на анализатора не трябва да превишават с повече от 5 % стойностите, посочени в точка 2.4.1 по-горе.
 2.4.7. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя на NOx се изчислява, като следва:
 2.4.8. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя не трябва да е по-нисък от 95 %.
 2.4.9. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя трябва да се проверява най-малко веднъж седмично.
 3. ЕТАЛОННИ ГАЗОВЕ
 3.1. Чисти газове
 При необходимост следните чисти газове трябва да бъдат на разположение за калибриране и използване на оборудването:
 пречистен азот: (чистота: ≤ 1 ppm C, ≤


text:
1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 пречистен синтетичен въздух: (чистота: ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); съдържание на кислород между 18 и 21 обемни %;
 пречистен кислород: (чистота > 99,5 обемни % O2);
 пречистен водород (и смес, съдържаща хелий): (чистота ≤ 1 ppm C, ≤ 400 ppm CO2);
 въглероден окис: (минимална чистота 99,5 %);
 пропан: (минимална чистота 99,5 %).
 3.2. Газове за калибриране и еталониране
 Трябва да са на разположение газови смеси със следния химически състав:
 a)
 C3 H8 и пречистен синтетичен въздух (вж. точка 3.1 по-горе);
 б)
 СО и пречистен азот;
 в)
 CO2 и пречистен азот;
 NO и пречистен азот (съдържанието на NO2, съдържащ се в този газ за калибриране, не трябва да е по-голямо от 5 % от съдържанието на NO);
 Действителната концентрация на даден калибриращ газ трябва да бъде в рамките на ± 2 % от обявената стойност.
 Допълнение 4
 Оборудване за измерване на тегловните емисии на частици
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ
 1.1. Общо представяне на системата
 1.1.1. Устройството за вземане на проби от прахови частици се състои сонда за вземане на проба, поставена в тунела за разреждане, тръба за пренос на частиците, филтродържател, помпа за част от потока, регулатори на дебита и дебитомери.
 1.1.2. Препоръчва се поставянето на предкласификатор за размера на частиците (напр. циклон или преграда) преди филтродържателя. От друга страна, е приемливо да се използва подходяща сонда за вземане на проби, като например показаната на фигура 13, която функционира като класиращо според размера устройство.
 1.2. Общи изисквания
 1.2.1. Сондата за вземане на проби от газовия поток, използван за вземане на проба от праховите частици, се разполага в участъка за разреждане така, че да се позволи улавянето на представителна проба от газовия поток от хомогенна смес въздух/отработили газове.
 1.2.2. Дебитът на пробата от прахови частици трябва да бъде прпорционален на общия поток разредени отработили газове в тунела за разреждане в границите на ± 5 % от дебита на пробата от прахови частици.
 1.2.3. Пробата от разредени отработили газове се поддържа при температура под 325 K (52 °C) в границите на 20 cm преди или след повърхността на филтъра за прахови частици освен в случай на изпитване за регенериране, когато температурата трябва да бъде под 192 °C.
 1.2.4. Пробата от прахови частици се събира върху единичен филтър, поставен на държател в потока на разредени отработили газове, от които се взема проба.
 1.2.5. Всички елементи на системата за разреждане и на системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до филтродържателя — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлаганията или промяната на частиците. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводящи материали, които не реагират с компонентите, съставящи отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатичните ефекти.
 1.2.6. Ако не е възможно да се компенсират отклоненията в дебита на потока, трябва да се предвиди топлообменник и устройство за контрол на температура, както е посочено


text:
в допълнение 2, така че да се обезпечи постоянен дебит в системата и съответно пропорционален дебит на вземане на проби.
 1.3. Специфични изисквания
 1.3.1. Сонда за взимане на проби на прахови частици
 1.3.1.1. Сондата за вземане на проби трябва да бъде с показатели на класификацията по размер на частиците, както е описано в точка 1.3.1.4. Препоръчва се постигането на тези показатели посредством използването на сонда с незаоблен, отворен край, като отворът ѝ е ориентиран директно по посока на потока, заедно с предкласификатор (циклон, преграда и др.). Като алтернатива, може да бъде използвана подходяща сонда за вземане на проби като показаната на фиг. 13, при условие че с нея се постигат показателите за предкласификация, описани в точка 1.3.1.4.
 1.3.1.2. Сондата за вземане на проби трябва да се монтира близо до осевата линия на тунела на разстояние от 10 до 20 пъти диаметъра на тунела след входната точка на отработилите газове в тунела, като вътрешният ѝ диаметър трябва да е най-малко 12 mm.
 Ако от една сонда за вземане на проби едновременно се взема повече от една проба, потокът, изтеглен от посочената проба, се разделя на еднакви подпотоци с цел да се избегнат аномалии при пробовземането.
 Ако се използват няколко сонди, всяка сонда трябва да бъде с незаоблен, отворен край, като отворът ѝ е ориентиран директно по посока на потока. Сондите се разполагат на еднакво разстояние около средната надлъжна ос на тунела за разреждане, като разстоянието между сондите е най-малко 5 cm.
 1.3.1.3. Разстоянието от върха на сондата за вземане на проби до стойката на филтъра трябва да бъде равно на най-малко пет пъти диаметъра на сондата, но не трябва да е по-голямо от 1 020 mm.
 1.3.1.4. Предкласификаторът на частици (напр. циклон, преграда и др.) трябва да бъде разположен преди филтродържателя. Диаметърът на частиците, съответстващ на границата на 50-процентно разделяне на предкласификатора, трябва да бъде между 2,5 μm и 10 μm при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на тегловните емисии на частици. Предкласификаторът трябва да дава възможност най-малко 99 % от масовата концентрация на частици с размер 1 μm, които влизат в предкласификатора, да преминат през изхода му при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на тегловните емисии на частици. От друга страна, вместо отделен предкласификатор е приемливо да се използва подходяща сонда за вземане на проби, като например показаната на фигура 13, която функционира като класиращо според размера устройство.
 1.3.2. Помпа за вземане на проби и дебитометър
 1.3.2.1. Устройството за измерване на дебита на газовете за анализ трябва да се състои от помпи, регулатори на дебита на газовете и устройства за измерване на дебита.
 1.3.2.2. Температурата на газовия поток при дебитомера не може да варира с повече от ± 3 K, с изключение по време на изпитвания с регенериране на превозни средства, оборудвани с устройството за последваща обработка с периодично регенериране. Освен това дебитът на пробата от прахови частици трябва да бъде прпорционален на общия поток разредени отработили газове в тунела за разреждане в границите на ± 5 %


text:
от дебита на пробата от прахови частици. Ако обемът на потока се промени недопустимо в резултат на прекаленото натоварване на филтъра, изпитването се прекратява. Когато изпитването се повтори, се намалява дебитът на потока.
 1.3.3. Филтър и филтродържател
 1.3.3.1. След филтъра по посока на потока се разполага клапан. Клапанът трябва да действа достатъчно бързо, така че да се отваря и затваря в рамките на 1 s от началото и края на изпитването.
 1.3.3.2. Препоръчва се масата, събрана върху филтъра (Pe) с диаметър 47 mm да бъде ≥ 20 μg, като натоварването на филтъра да бъде максимално голямо в съответствие с изискванията на точки 1.2.3 и 1.3.3.
 1.3.3.3. За съответното изпитване скоростта на газа при повърхността на филтъра се регулира до единична стойност в диапазона от 20 cm/s до 80 cm/s, освен ако системата за разреждане не действа с дебит на пробите, пропорционален на дебита на система за вземане на проби с постоянен обем.
 1.3.3.4. Необходими са филтри от стъклени влакна със флуоровъглеводородно покритие или мембранни филтри на флуоровъглеводородна основа. Всички типове филтри трябва да притежават степен на задържане 0,3 μm DOP (диоктилфталати) не по-ниска от 99 % при скорост на газа най-малко 35 cm/s.
 1.3.3.5. Филтродържателят трябва да е проектиран, така че да осигурява равно разпределение на потока през филтъра напречно на областта, която задържа частиците. Областта на филтъра, която задържа частиците, трябва да е най-малко 1 075 mm2.
 1.3.4. Камера за претегляне на филтъра и везна
 1.3.4.1. Микровезната, използвана за определяне на теглото на филтъра, трябва да има точност от 2 μg (стандартно отклонение) и разделителна способност, не по-малка от 1 μg.
 Препоръчва се микровезната да бъде проверена преди началото на всяко претегляне, като се претегля еталонна тежест от 50 mg. Тази тежест се претегля три пъти и се записва усредненият резултат. Ако усредненият резултат е в границите на ± 5 μg от резултата на предишното претегляне, претеглянето и везната се считат за валидни.
 Камерата за претегляне (или помещението) трябва да отговарят на следните условия по време на подготовката на филтъра и действията по претеглянето:
 температурата се поддържа 295 ± 3 K (22 ± 3 °C);
 относителната влажност се поддържа 45 ± 8 %;
 температурата на оросяване се поддържа 9,5 °C ± 3 °C.
 Препоръчва се записването на условията по отношение на температурата и влажността заедно с теглото на пробата и еталонния филтър.
 1.3.4.2. Корекция за подемната сила
 Теглото на филтъра се коригира за подемната сила за него във въздушна среда.
 Корекцията за подемната сила зависи от плътността на средата на филтъра за вземане на проби, плътността на въздуха и плътността на калибровъчната тежест, използвана за калибриране на везната. Плътността на въздуха зависи от налягането, температурата и влажността.
 Препоръчва се температурата и температурата на оросяване на средата на претеглянето да се поддържат съответно 22 °C ± 1 °C и 9,5 °C ± 1 °C за температурата на оросяване. Спазването обаче на минималните изисквания, посочени в точка 1.3.4.1, също има за резултат приемлива корекция за ефекта на подемната сила. Корекцията за подемната сила се прилага, както следва:
 mcorr
 = muncorr
 ·


text:
(1–((ρair)/(ρweight)))/(1–((ρair)/(ρmedia)))
 където:
 mcorr
 =
 маса на праховите частици, коригирана за подемната сила,
 muncorr
 =
 маса на праховите частици, некоригирана за подемната сила,
 ρair
 =
 плътност на въздуха в средата, в която се намира везната,
 ρweight
 =
 плътност на калибровъчната тежест, използвана за калибриране на везната,
 ρmedia
 =
 плътност на средата за вземане на проби от прахови частици (филтър) съгласно таблицата по-долу:
 Среда на филтъра
 ρmedia
 Покрити с тефлон стъклени влакна
 2 300 kg/m3
 ρair може да се изчисли, както следва:
 където:
 Pabs
 =
 абсолютно налягане в средата, в която се намира везната,
 Mmix
 =
 моларна маса на въздуха в средата, в която се намира везната (28,836 gmol–1),
 R
 =
 моларна газова константа (8,314 Jmol–1K–1),
 Tamb
 =
 абсолютна температура на средата, в която се намира везната.
 В камерата (или помещението) не трябва да има никакви замърсители (напр. прах), които могат да се отложат по повърхността на филтрите за прахови частици по време на тяхното стабилизиране.
 Допускат се отклонения от спецификациите за температурата и влажността на помещението за претегляне, при условие че общата продължителност на отклоненията не превишава 30 min. от периода на подготовка на който и да е филтър. Измервателното помещение трябва да отговаря на необходимите изисквания преди влизането на персонала в нея. Не се допускат отклонения от определените условия по време на самото претегляне.
 1.3.4.3. Електростатичните ефекти се премахват. Това може да се постигне посредством заземяване на везната чрез поставянето ѝ върху антистатична подложка и неутрализирането на заряда на филтрите за прахови частици преди претеглянето, като се използва полониев неутрализатор или устройство с подобно действие. Като алтернатива, премахването на електростатичните ефекти може да бъде постигнато чрез изравняване на електростатичния заряд.
 1.3.4.4. Филтрите за изпитването се изваждат от камерата не по-рано от един час преди започването на изпитванията.
 1.4. Описание на препоръчваната система
 Фигура 12 представя схематично препоръчваната системата за вземане на проби от прахови частици. Тъй като различните конфигурации могат да дадат еквивалентни резултати, не се изисква точно съответствие с фигурата. Могат да се използват допълнителни компоненти като измервателни уреди, клапани, електромагнитни клапани, помпи и прекъсвачи за осигуряване на допълнителна информация и за координиране на функциите на компонентните системи. Други компоненти, които не са необходими за осигуряване на точността на други конфигурации на системата, могат да бъдат изключени, ако тази операция се основава на добра техническа преценка.
 Фигура 12
 Система за вземане на проби от прахови частици
 Проба от разредените отработили газове се взима от тунела за разреждане DT на целия поток с помощта на сондата за взимане на проби на частиците PSP и тръбата за пренос на частиците PTT, като се използва помпата Р. След това пробата преминава през предкласификатор за размера на частиците и филтродържателя/ите FH, който/ито сьдържа/т филтри за взимане на проби на частиците. Дебитът на потока при вземането на проба се определя от регулатора на дебита FC.
 2. ПРОЦЕДУРИ НА КАЛИБРИРАНЕ И ПРОВЕРКА
 2.1. Калибриране на дебитомера
 Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране на БЧ, с което се доказва съответствие с проследим еталон през 12-месечния период, предшестващ изпитването за емисии,


text:
или след ремонт или промяна, които биха могли да повлияят на калибрирането.
 2.2. Калибриране на микровезната
 Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране, с което се доказва съответствието на микровезната с проследим еталон през 12-месечния период, предшестващ изпитването за емисии.
 2.3. Претегляне на еталонните филтри
 За определяне на специфичното тегло на еталонните филтри, най-малко 2 неизползвани еталонни филтъра или двойки от еталонни филтри трябва да бъдат претеглени до 8 часа след претеглянето на филтрите (или двойките от филтри) за вземане на проби, като за предпочитане е тези операции да се извършат едновременно. Те трябва да имат еднакви размери и да бъдат изработени от същите материали като филтрите за вземане на проби.
 Ако специфичното тегло на еталонен филтър варира с повече от ± 5μg между претеглянията на филтъра за вземане на проби, тогава филтърът за вземане на проби и еталонните филтри се привеждат отново в изправност в камерата за претегляне и след това се претеглят отново.
 Сравнението между претеглянията на еталонен филтър се прави, като се сравняват специфичните тегла и плъзгащата средна стойност на специфичните тегла на посочения еталонен филтър.
 Плъзгащата средна стойност се изчислява от специфичните тегла, измерени в периода след поставянето на еталонните филтри в помещението за претегляне. Периодът, използван за изчисляването, не трябва да бъде по-кратък от 1 ден и не трябва да надвишава 30 дни.
 Допуска се нееднократно привеждане в изправност и претегляне на филтрите за вземане на проби и еталонните филтри до изтичането на интервал от 80 h след измерването на газовете от изпитването за емисии.
 Ако в рамките на интервал, по-кратък или равен на 80 h, повече от половината еталонни филтри изпълняват изискването за ± 5 μg, претеглянето на еталонните филтри може да се приеме за валидно.
 Ако в рамките на интервал, равен на 80 h, се използват два еталонни филтъра, от които един не изпълнява изискването за ± 5 μg, претеглянето на еталонните филтри може да се приеме за валидно, при условие че сумата от абсолютните разлики между специфичните и плъзгащите средни стойности на двата еталонни филтъра трябва да бъде по-малка или равна на 10 μg.
 В случай че по-малко от половината еталонни филтри изпълняват изискването за ± 5 μg, еталонният филтър се отстранява и изпитването за емисии се повтаря. Всички еталонни филтри трябва да бъдат отстранени и заменени в границите на 48 часа.
 В останалите случаи еталонните филтри трябва да бъдат заменяни най-малко на 30 дена по начин, който не допуска измерването на филтър за вземане на проби без сравнение с еталонен филтър, престоял в помещението за претегляне най-малко 1 ден.
 Ако не се удовлетворени критериите за стабилност в помещението за претегляне, определени в точка 1.3.4, но претеглянията на еталонния филтър отговарят на горните критерии, производителят на превозното средство може да избира дали да приеме теглата на филтъра за проби или да анулира изпитванията, да поправи системата за регулиране на помещението за претегляне и да повтори изпитването.
 Фигура 13
 Конфигурация на сондата за вземане на проби от прахови частици
 Допълнение 5
 Оборудване за измерване на емисии като брой


text:
частици
 1. СПЕЦИФИКАЦИЯ
 1.1. Общо представяне на системата
 1.1.1. Системата за вземане на проби от частиците се състои от тунел за разреждане, сонда за вземане на проби и уловител на летливи частици (УЛЧ), разположен преди брояча на частици (БЧ), и подходящи свързващи тръби.
 1.1.2. Препоръчва се поставянето на предкласификатор за размера на частиците (напр. циклон, преграда и др.) преди входа на УЛЧ. От друга страна, вместо предкласификатор за размера на частиците е приемливо да се използва подходяща сонда за вземане на проби, като например показаната на фигура 13, която функционира като класиращо според размера устройство.
 1.2. Общи изисквания
 1.2.1. Пробоотборната точка трябва да е разположена в рамките на тунела за разреждане.
 Накрайникът на сондата за вземане на проби и тръбата за пренос на частици (ТПЧ) съставят системата за пренос на частици (СПЧ). СПЧ отвежда пробата от тунела за разреждане до входа на УЛЧ. СПЧ трябва да отговаря на следните условия:
 Системата трябва да се монтира близо до осевата линия на тунела на разстояние от 10 до 20 диаметъра на тръбата по-надолу от входната точка на газовете, като отворът ѝ е ориентиран в посока, обратна на потока в тръбата, а оста ѝ при накрайника е успоредна на оста на тръбата за разреждане.
 Вътрешният ѝ диаметър трябва да е ≥ 8 mm.
 Пробният газ, който преминава през СПЧ, трябва да отговаря на следните условия:
 да има число на Рейнолдс (Re) < 1 700;
 времето на пребиваване на газа в СПЧ трябва да е ≤ 3 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на системата за пренос на частици, при която може да се докаже равностойно проникване на частици с размер 30 nm, се смята за допустима.
 Изходната тръба (ИТ), отвеждаща разредената проба от УЛЧ към входа на БЧ, трябва да има следните характеристики:
 вътрешният ѝ диаметър трябва да е ≥ 4 mm;
 потокът на пробния газ през ИТ трябва да има време на пребиваване ≤ 0,8 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на ИТ, при която може да се докаже еквивалентно проникване на частици с размер 30 nm, се смята за допустима.
 1.2.2. В УЛЧ трябва да бъдат монтирани устройства за разреждане на пробата и за улавяне на летливите частици. Сондата за вземане на проби трябва да е разположена по такъв начин в участъка за разреждане, че да се отведе представителен поток газ от хомогенна смес разредител/отработили газове.
 1.2.3. Всички елементи на системата за разреждане и системата за вземане на проби — от изпускателната тръба до БЧ — които са в контакт с неразредените и разредените отработили газове, трябва да са проектирани по такъв начин, че да свеждат до минимум отлагането на частици. Всички части трябва да бъдат изработени от електропроводящи материали, които не реагират с компонентите, съставящи отработилите газове, и да бъдат заземени, за да се предотвратят електростатичните ефекти.
 1.2.4. В системата за вземане на проби от частици трябва да бъдат отчетени добрите практики за вземане на проби от аерозоли, което предполага избягване на резки извивки и внезапни промени в напречното сечение, използване на гладки вътрешни повърхности и


text:
намаляване до минимум на дължината на тръбата за вземане на проби. Постепенните промени в напречното сечение са разрешени.
 1.3. Специфични изисквания
 1.3.1. Пробата, съдържаща частици, не трябва да преминава през помпа, преди да е преминала през БЧ.
 1.3.2. Препоръчва се използването на предкласификатор.
 1.3.3. Възелът за предварителна подготовка на пробата трябва:
 1.3.3.1.
 за един или повече етапи да бъде способен да разрежда пробата, така че да се достигне до концентрация на частици под горния праг на режима на броене на единични частици на БЧ и температура на газа преди входа на БЧ под 35 °C;
 1.3.3.2.
 да съдържа един етап за начално разреждане с нагряване, на чийто изход пробата има температура ≥ 150 °C и ≤ 400 °C, а коефициентът на разреждане е най-малко 10;
 1.3.3.3.
 да контролира етапите със загряване, така че да се поддържат постоянни работни температури в границите, посочени в точка 1.3.3.2. с точност до ± 10 °C. Да осигурява сигнализация дали етапите със загряване имат необходимата за функционирането им температура, или не;
 1.3.3.4.
 да осигурява за УЛЧ като цяло коефициент на намаляване на концентрацията на частиците (fr(di), както е определено в точка 2.2.2, за частици с диаметър на електрическа подвижност от 30 nm и 50 nm, който е съответно с не повече от 30 % и 20 % по-голям и с не повече от 5 % по-малък от този за частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm;
 1.3.3.5.
 да осигурява също така изпаряването на повече от 99 % от частиците тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) с размер 30 nm при входна концентрация по-висока от 10 000 cm–3 чрез нагряване и намаляване на парциалното налягане на тетраконтана.
 1.3.4. Броячът на частици (БЧ) трябва:
 1.3.4.1.
 да функционира при максимални работни параметри на потока;
 1.3.4.2.
 да има точност на преброяване от ± 10 % в целия обхват от 1 cm–3 до горния праг на режима на броене на единични частици на БЧ спрямо проследим еталон. При концентрации под 100 cm–3 може да са необходими усреднени измервания за дълги периоди на вземане на проби, за да се докаже с висока степен на статистическа достоверност точността на БЧ;
 1.3.4.3.
 да има точност на отчитане от най-малко 0,1 частици на cm–3 за концентрации под 100 cm–3;
 1.3.4.4.
 да има линейна характеристика за концентрации на частици в целия обхват на измервания в режим на броене на единични частици;
 1.3.4.5.
 да има честота на изпращане на данни, равна или по-висока от 0,5 Hz.
 1.3.4.6.
 За обхвата на измервани концентрации да има време на задействане T90 по-малко от 5 s;
 1.3.4.7.
 да има вградена функция за корекция на съвпадения, като корекцията стига до 10 %, и да може да използва вътрешен коефициент на калибриране, както е определен в точка 2.1.3, но да не използва никакъв друг алгоритъм за корекция или определяне на ефективността на броенето;
 1.3.4.8.
 За частици с диаметър на електрическа подвижност 23 nm (± 1 nm) и 41 nm (± 1 nm) да има ефективност на броенето, съответно 50 % (± 12 %) и > 90 %. Ефективността на броенето може да се постигне


text:
или чрез вътрешни (напр. контролиране на устройството на измервателния уред) или външни (напр. предкласификация на размера на частиците) средства;
 1.3.4.9.
 Ако в БЧ се използва работна течност, тя се сменя с указаната от производителя на инструмента периодичност.
 1.3.5. Ако не се поддържа(т) на известно постоянно равнище в точка, в която се контролира дебитът на БЧ, налягането и/или температурата на входа на БЧ трябва да се измерва(т) и регистрира(т) за целите на привеждането на измерванията на концентрацията на частици към стандартните условия.
 1.3.6. Сборът от времето за пребиваване в СПЧ, УЛЧ и ИТ плюс времето за задействане T90 на БЧ не трябва да е по-голям от 20 s.
 1.4. Описание на препоръчваната система
 В следващия раздел е изложена препоръчителната практика за измерване на броя частици. Всяка система обаче, която отговаря на оперативните спецификации, посочени в точки 1.2 и 1.3, се смята за допустима.
 Фигура 14 представя схематично препоръчваната системата за вземане на проби от прахови частици.
 Фигура 14
 Схема на препоръчваната система за вземане на проби от частици
 1.4.1. Описание на системата за вземане на проби
 Системата за вземане на проби за частици се състои от накрайник на сондата за частици в тунела за разреждане, тръба за пренос на частици (ТПЧ), предкласификатор за частици (ПКЧ) и уловител на летливи частици (УЛЧ), намиращи се преди възел за измерване на концентрацията на брой частици (БЧ). В УЛЧ трябва да бъдат монтирани устройства за разреждане на пробата (устройства за намаляване на броя частици: УНБЧ1 и УНБЧ2) и за изпаряване на частици (изпарителна тръба, ИТ). Сондата за вземане на проби за изпитвания газов поток трябва да е разположена по такъв начин в участъка за разреждане, че да се отведе представителен поток газ от хомогенна смес разредител/отработили газове. Сборът от времето за пребиваване в системата и времето за задействане T90 на БЧ не трябва да е по-голям от 20 s.
 1.4.2. Система за пренос на частици
 Накрайникът на сондата за вземане на проби и тръбата за пренос на частици (ТПЧ) съставят системата за пренос на частици (СПЧ). СПЧ отвежда пробата от тунела за разреждане до входа на първото устройство за намаляване на броя частици. СПЧ трябва да отговаря на следните условия:
 Системата трябва да се монтира близо до осевата линия на тунела на разстояние от 10 до 20 пъти диаметъра на тунела по-надолу от входната точка на газовете, като отворът ѝ е ориентиран в посока, обратна на потока в тръбата, а оста ѝ при накрайника е успоредна на оста на тръбата за разреждане.
 Вътрешният ѝ диаметър трябва да е ≥ 8 mm.
 Пробният газ, който преминава през СПЧ, трябва да отговаря на следните условия:
 да има число на Рейнолдс (Re) < 1 700;
 времето на пребиваване на газа в СПЧ трябва да е ≤ 3 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на системата за пренос на частици, при която може да се докаже еквивалентно проникване на частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm, се смята за допустима.
 Изходната тръба (ИТ), отвеждаща разредената проба от УЛЧ към входа на БЧ, трябва да има следните


text:
характеристики:
 вътрешният ѝ диаметър да е ≥ 4 mm;
 потокът на пробния газ през ИТ трябва да има време на пребиваване ≤ 0,8 секунди.
 Всяка друга конфигурация за вземане на проби на ИТ, при която може да се докаже еквивалентно проникване на частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm, се смята за допустима.
 1.4.3. Предкласификатор на частици
 Препоръчваният предкласификатор на частици трябва да бъде разположен преди УЛЧ. Диаметърът на частиците, съответстващ на границата на 50-процентно разделяне на предкласификатора, трябва да бъде между 2,5 μm и 10 μm при стойността на обемния дебит, избрана за вземане на проби за определяне на емисиите като брой частици. Предкласификаторът трябва да дава възможност най-малко 99 % от масовата концентрация на частици с размер 1 μm, които влизат в предкласификатора, да преминат до изхода му при стойността на обемния разход, избрана за вземане на проби за определяне на емисиите като брой частици.
 1.4.4. Уловител на летливи частици (УЛЧ)
 УЛЧ трябва да включва устройство за намаляване броя на частиците (УНБЧ1), изпарителна тръба и второ устройство за намаляване на броя на частиците (УНБЧ2), свързани последователно. Функцията на разреждането е да намали бройната концентрация в пробата, която постъпва във възела за измерване на концентрацията на частици, до стойност, по-ниска от горния праг на режима на броене на отделни частици на БЧ и да попречи на образуването на зародиши в пробата. УЛЧ трябва да подава сигнал дали УНБЧ1 и изпарителната тръба имат необходимата за функционирането им температура, или не.
 С помощта на УЛЧ трябва да се постига изпаряването на повече от 99 % от частиците тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) от 30 nm с входна концентрация по-висока от 10 000 cm–3 чрез загряване и намаляване на парциалното налягане на тетраконтана. УЛЧ като цяло трябва да осигурява и коефициент на намаляване на концентрацията на частици (fr) за частици с диаметър на електрическа подвижност от 30 nm и 50 nm, който е съответно с не повече от 30 % и 20 % по-голям и с не повече от 5 % по-малък от този за частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm.
 1.4.4.1. Първо устройство за намаляване на броя частици (УНБЧ1)
 Първото устройство за намаляване на броя частици трябва да бъде проектирано специално за намаляване на концентрацията на летливи частици и да работи при температури (на стената) от 150 °C до 400 °C. В този диапазон стойността на зададената температура на стената трябва да се поддържа на постоянно номинално работно ниво с точност ± 10 °C и да не превишава температурата на стената на изпарителната тръба (точка 1.4.4.2). Към устройството за намаляване на броя на частици трябва да се подава преминал през ВВФПЧ въздух за разреждане, а то трябва да бъде в състояние да осигурява коефициент на разреждане 10—200 пъти.
 1.4.4.2. Изпарителна тръба
 Трябва да се вземат мерки стената на изпарителната тръба по цялата си дължина да има температура по-висока или равна на тази на първото устройство за намаляване на броя на частици, като температурата на стената се поддържа на фиксирано номинално работно ниво между 300 °C и 400 °C с точност


text:
± 10 °C.
 1.4.4.3. Второ устройство за намаляване на броя частици (УНБЧ2)
 УНБЧ2 трябва да бъде проектирано специално за намаляване на концентрацията на частици. Към устройството за намаляване на броя на частици трябва да се подава преминал през ВВФПЧ въздух за разреждане, а то трябва да бъде в състояние непрекъснато да осигурява един единствен коефициент на разреждане в границите на 10—30 пъти. Коефициентът на разреждане на УНБЧ2 се избира между 10 и 15, така че концентрацията на частици след второто устройство да е по-ниска от горния праг на режима на броене на отделни частици на БЧ, а температурата на газа преди входа на БЧ да е < 35 °C.
 1.4.5. Брояч на частици (БЧ)
 Броячът на частици трябва да отговаря на изискванията на точка 1.3.4.
 2. КАЛИБРИРАНЕ/ВАЛИДИРАНЕ НА СИСТЕМАТА ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ (1)
 2.1. Калибриране на брояча на частици
 2.1.1. Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране на БЧ, с което се доказва съответствие с проследим еталон през 12-месечния период, предшестващ изпитването за емисии.
 2.1.2. След всеки значителен ремонт БЧ трябва отново да се подложи на калибриране и да се издаде ново свидетелство за калибриране.
 2.1.3. Калибрирането трябва да бъде проследимо до стандартните методи за калибриране:
 а)
 чрез сравнение на характеристиката на БЧ при калибриране с тази на калибриран аерозолен електрометър при едновременно вземане на проби от електростатично подбрани калибровъчни частици, или
 б)
 чрез сравняване на характеристиката на БЧ при калибриране с тази на втори БЧ, който е бил пряко калибриран по горния метод.
 При използване на електрометър калибрирането се извършва, като се използват най-малко шест стандартни концентрации, разположени възможно най-равномерно в диапазона на измерване на БЧ. Сред тях е и номинална нулева концентрация, която се получава чрез поставяне на ВВФПЧ от клас най-малко Н13 по EN 1822:2008, или филтри с еквивалентни характеристики, на входа на всеки измервателен уред. Ако към подложения на калибриране БЧ не се прилага коефициент на калибриране, за всяка концентрация измерените концентрации трябва да бъдат в рамките на ± 10 % от стандартната концентрация, освен при нулевата, като в противен случай подложеният на калибриране БЧ се отхвърля. Изчислява се и се записва градиентът на линейна регресия за двете множества данни. Към подложения на калибриране БЧ се прилага коефициент на калибриране, равен на реципрочната стойност на градиента. Линейността на характеристиката се изчислява като квадрат на корелационния коефициент (момента на произведенията) на Пирсън (R2) на двете множества данни и трябва да е по голяма или равна на 0,97. Като се изчислят както градиентът, така и R2, линейната регресия трябва да минава през началото (концентрация нула и при двата измервателни уреда).
 При използване на брояч на частици калибрирането се извършва, като се използват най-малко шест стандартни концентрации, разположени в диапазона на измерване на БЧ. Най-малко 3 концентрации трябва да бъдат под 1 000 cm–3, останалите трябва да бъдат линейно разпределени между 1 000 cm–3 и горния край на обхвата на БЧ в режим на броене на единични частици. Сред тях е и номинална нулева концентрация, която се получава чрез поставяне на ВВФПЧ от


text:
клас най-малко Н13 по EN 1822:2008, или филтри с еквивалентни характеристики, на входа на всеки измервателен уред. Ако към подложения на калибриране БЧ не се прилага коефициент на калибриране, за всяка концентрация измерените концентрации трябва да бъдат в рамките на ± 10 % от стандартната концентрация, освен при нулевата, като в противен случай подложеният на калибриране БЧ се отхвърля. Изчислява се и се записва градиентът на линейна регресия за двете множества данни. Към подложения на калибриране БЧ се прилага коефициент на калибриране, равен на реципрочната стойност на градиента. Линейността на характеристиката се изчислява като квадрат на корелационния коефициент (момента на произведенията) на Пирсън (R2) на двете множества данни и трябва да е по голяма или равна на 0,97. Като се изчислят както градиентът, така и R2, линейната регресия трябва да минава през началото (концентрация нула и при двата измервателни уреда).
 2.1.4. Калибрирането трябва да включва и проверка по отношение на изискванията на точка 1.3.4.8 на ефективността на отчитане на частици с диаметър на електрическа подвижност 23 nm. Не е необходима проверка на ефективността на броене на частици с размер 41 nm.
 2.2. Калибриране/валидиране на уловителя на летливи частици
 2.2.1. Калибрирането на коефициентите на намаляване на концентрацията на частици на УЛЧ в целия диапазон на стойности на разреждане при определените номинални работни температури е задължително, когато този възел е нов или когато е претърпял значителен ремонт. Изискването за периодично валидиране на коефициента на намаляване на концентрацията на частици на УЛЧ се свежда до проверка при една стойност, типична за стойностите, използвани при измервания при превозни средства, оборудвани с филтър за прахови частици. Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране или валидиране на уловителя на летливи частици през 6-месечния период, предшестващ изпитването за емисии. Ако уловителят на летливи частици е оборудван със сигнализиращи устройства за следене на температурата, допустим е и 12-месечен период.
 Характеристиките на УЛЧ по отношение на коефициента на намаляване на концентрацията на частици трябва да се определят с твърди частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm, 50 nm и 100 nm. Коефициентът на намаляване на концентрацията на частици (fr(d)) за частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm и 50 nm, трябва да бъде съответно с не повече от 30 % и 20 % по-голям и с не повече от 5 % по-малък от този за частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm. За целите на валидирането средният коефициент на намаляване на концентрацията на частици трябва да бъде в рамките на ± 10 % от средния коефициент на намаляване на концентрацията на частици (), определен при първоначалното калибриране на УЛЧ.
 2.2.2. Изпитвателният аерозол за измерванията трябва да се състои от твърди частици с диаметър на електрическа подвижност 30, 50 и 100 nm и минимална концентрация 5 000 частици cm–3 на входа на УЛЧ. Концентрацията на частици трябва да бъде измервана преди и след компонентите.
 Коефициентът на намаляване на концентрацията на частици (fr(di) за всеки размер частици се изчислява, както следва:
 където:
 Nin(di)
 =
 концентрация на частици с диаметър d
 i
 преди


text:
компонента;
 Nout(di)
 =
 концентрация на частици с диаметър d
 i
 след компонента; и
 di
 =
 диаметър на електрическа подвижност на частиците (30, 50 или 100 nm).
 Nin(di
 ) и Nout(di
 ) трябва да бъдат коригирани към едни и същи условия.
 Средното намаляване на концентрацията на частици () при дадена стойност на разреждане се изчислява, както следва:
 Препоръчва се УЛЧ да се калибрира и валидира като цял възел.
 2.2.3. Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за валидиране на УЛЧ, с което да се доказва реална ефективност на улавяне на летливи частици през 6-месечния период, предшестващ изпитването за емисии. Ако уловителят на летливи частици е оборудван със сигнализиращи устройства за следене на температурата, допустим е и 12-месечен период. УЛЧ трябва да покаже способност за улавяне на повече от 99 % от частиците тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) с диаметър на електрическа подвижност 30 nm с концентрация на входа ≥ 10 000 cm–3, когато функционира при най-малката си стойност на разреждане и при препоръчваната от производителя температура.
 2.3. Процедури за проверка на системата за броене на частици
 2.3.1. Преди всяко изпитване броячът на частици трябва да отчита измерена концентрация по-малка от 0,5 частици cm–3, когато към входа на цялата система за вземане на проби за частици (УЛЧ и БЧ) е свързан ВВФПЧ от клас най-малко Н13 по EN 1822:2008, или филтър с еквивалентни характеристики.
 2.3.2. При ежемесечен контрол, извършван с калибриран дебитомер, измерената стойност на входния дебит на брояча на частици не трябва да се различава с повече от 5 % от номиналния дебит.
 2.3.3. Всеки ден след поставяне на ВВФПЧ от клас най-малко Н13 по EN 1822:2008, или филтър с еквивалентни характеристики, на входа на брояча на частици, последният трябва да отчете концентрация ≤ 0,2 cm–3. След отстраняване на филтъра броячът на частици трябва да покаже увеличаване на измерената концентрация до най-малко 100 частици cm–3 при излагане на околния въздух, и да покаже отново ≤ 0,2 cm–3 при повторното поставяне на ВВФПЧ.
 2.3.4. Преди започването на всяко изпитване трябва да бъде потвърдено, че системата за измерване сигнализира, че изпарителната тръба, ако такава е налична в системата, е достигнала до необходимата работна температура.
 2.3.5. Преди започването на всяко изпитване трябва да бъде потвърдено, че системата за измерване сигнализира, че устройството за разреждане на пробата УНБЧ1 е достигнало до необходимата работна температура.
 (1) Примерни методи за калибриране/валидиране могат да бъдат намерени на интернет адрес: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html.
 Допълнение 6
 Проверка на симулираната инерция
 1. ПРЕДМЕТ
 Методът, описан в настоящото допълнение, дава възможност да се провери дали симулираната обща инерция на динамометъра се изпълнява задоволително във фазата на движение от цикъла на изпитване. Производителят на динамометъра посочва метод за проверка на спецификациите в съответствие с точка 3 от настоящото допълнение.
 2. ПРИНЦИП
 2.1. Съставяне на работни уравнения
 Тъй като динамометърът е подложен на изменения в скоростта на въртене на барабана (барабаните), силата върху повърхността на барабана (барабаните) може да бъде изразена чрез формулата:
 F = I · γ = IM · γ + F1
 където:
 F
 =
 сила на повърхността на барабана (барабаните),
 I
 =
 обща


text:
инерция на динамометъра (еквивалентна инерция на превозното средство: вж. таблицата в точка 5.1),
 IM
 =
 инерция на механичните маси на динамометъра,
 γ
 =
 тангенциално ускорение на повърхността на барабаните,
 F1
 =
 инерционна сила.
 Забележка: Добавено е обяснение на тази формула във връзка с динамометри с механично симулиране на инерции.
 Така общата инерция се изразява, както следва:
 I = Im + F1 / γ
 където:
 Im
 може да бъде изчислено или измерено по традиционни методи,
 F1
 може да бъде измерено на динамометъра,
 γ
 може да бъде изчислено от периферната скорост на барабаните.
 Общата инерция (I) се определя по време на изпитване на ускорение или на отрицателно ускорение със стойности, по-високи или равни на онези, получени по време на изпитвателния цикъл.
 2.2. Спецификация за изчисляването на общата инерция
 Методите на изпитване и изчисление трябва да дават възможност да се определи общата инерция I с относителна грешка (ΔI/I) по-малка от ± 2 %.
 3. СПЕЦИФИКАЦИЯ:
 3.1. Масата на симулираната обща инерция I трябва да остане същата както теоретичната стойност на еквивалентната инерция (вж. допълнение 1) в следните граници:
 3.1.1.
 ±5 % от теоретичната стойност за всяка моментна стойност;
 3.1.2.
 ±2 % от теоретичната стойност за средната стойност, изчислена за всяка последователност от цикъла.
 Границата, посочена в точка 3.1.1 по-горе, става ± 50 % за една секунда при пускане в ход, а за превозни средства с ръчна трансмисия — за две секунди при превключване на предавки.
 4. ПРОЦЕДУРА ЗА ПРОВЕРКА
 4.1. Проверка се осъществява при всяко изпитване по време на цикъла, определен в точка 6.1 от приложение 4а.
 4.2. Ако обаче са изпълнени изискванията в точка 3 по-горе, като моментните ускорения са поне три пъти по-големи или по-малки от стойностите, получени в последователността на теоретичния цикъл, описаната по-горе проверка не е необходима.
 Допълнение 7
 Измерване на съпротивлението при движение по пътя на превозното средство
 Съпротивление при движение на превозното средство — Метод за измерване при пътни условия — Извършване на симулация върху динамометричен стенд
 1. ЦЕЛ НА МЕТОДИТЕ
 Целта на методите, определени по-долу, е да се измери съпротивлението при движение на превозно средство при постоянни скорости и да симулира това съпротивление на динамометър в съответствие с условията, определени в точка 6.2.1 от приложение 4а.
 2. ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ТРАСЕТО
 Трасето трябва да е равно и достатъчно дълго, за да позволи да се извършат измерванията, посочени в настоящото допълнение. Наклонът трябва да е постоянен с отклонение в рамките на ± 0,1 % и не трябва да надвишава 1,5 %.
 3. АТМОСФЕРНИ УСЛОВИЯ
 3.1. Вятър
 Изпитването трябва да се извършва при средна скорост на вятъра под 3 m/s и максимуми на скоростта, по-малки от 5 m/s. Освен това векторната съставна на вятъра, насочена напречно на изпитвателното трасе, трябва да е под 2 m/s. Скоростта на вятъра се измерва на 0,7 m над повърхността на трасето.
 3.2. Влажност
 Трасето трябва да е сухо.
 3.3. Налягане и температура
 Плътността на въздуха по време на изпитването не трябва да се отклонява с повече от ± 7,5 % от еталонните условия P = 100 kPa и T = 293,2 K.
 4.


text:
ПОДГОТОВКА НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО (1)
 4.1. Избор на изпитвателно превозно средство
 Ако не се измерват всички варианти на даден тип превозно средство, се използват следните критерии за избор на изпитвателно превозно средство.
 4.1.1. Каросерия
 Ако има различни типове каросерии, изпитването се извършва с най-малко аеродинамичната каросерия. Производителят предоставя съответните данни за извършване на избора.
 4.1.2. Гуми
 Избира се най-широката гума. Ако има повече от три размера гуми, се избира предпоследният най-широк размер.
 4.1.3. Изпитвателна маса
 Изпитвателната маса е еталонната маса на превозното средство с най-висок инерционен диапазон.
 4.1.4. Двигател
 Изпитвателното превозно средство е това, което има най-голям(и) топлообменник (топлообменници).
 4.1.5. Предаване
 Провежда се изпитване с всеки от следните типове трансмисии:
 —
 предно предаване,
 —
 задно предаване,
 —
 4 × 4 постоянно задвижващи колела,
 —
 4 × 4 периодично задвижващи колела,
 —
 предавателна кутия с автоматично управление,
 —
 предавателна кутия с ръчно управление.
 4.2. Разработване
 Превозното средство трябва да е в нормално работно състояние и с нормална регулировка след разработване от поне 3 000 km. Гумите трябва да са сработени едновременно с разработването на превозното средство или да са с дълбочина на протектора между 90 и 50 % от първоначалната му дълбочина.
 4.3. Проверки
 Трябва да бъдат направени следните проверки в съответствие с предписанията на производителя за планираната употреба:
 колела, тасове на колелата, гуми (марка, тип, налягане), геометрия на предната ос, регулировка на спирачката (премахване на вредното съпротивление), смазване на предната и задната ос, настройка на окачването и на нивото на превозното средство, др.
 4.4. Подготовка за изпитването
 4.4.1. Превозното средство трябва да е натоварено до еталонната маса. Нивото на превозното средство трябва да бъде това, което се получава, когато центърът на тежестта на товара е разположен в средата между точките „R“ на предните външни седалки и в права линия, минаваща през тези точки.
 4.4.2. При изпитвания на писта, прозорците на превозното средство трябва да са затворени. Всички капаци на климатичните системи с въздух, предни фарове и др. трябва да бъдат в неработно положение.
 4.4.3. Превозното средство трябва да бъде чисто.
 4.4.4. Непосредствено преди изпитването превозното средство се привежда по подходящ начин до нормалната температура при движение.
 5. МЕТОДИ
 5.1. Промяна на енергията по време на прилагането на метода на движение по инерция
 5.1.1. На писта
 5.1.1.1. Оборудване за изпитване и допустима грешка
 Времето трябва да бъде измерено с грешка, по-малка от ± 0,1 s.
 Скоростта трябва да бъде измерена с грешка, по-малка от ± 2 %.
 5.1.1.2. Методика на изпитване
 5.1.1.2.1.
 Превозното средство се ускорява до скорост с 10 km/h по-голяма от избраната за изпитването скорост V.
 5.1.1.2.2.
 Предавателната кутия се поставя в „неутрално“ положение.
 5.1.1.2.3.
 Измерва се времето (t1), необходимо на превозното средство да намали скоростта от
 V2 = V + ΔV km/h до V1 = V – ΔV km/h
 5.1.1.2.4.
 Същото изпитване се провежда в обратната посока: t2.
 5.1.1.2.5.
 Пресмята се средноаритметичната стойност T от двете времена t1 и t2.
 5.1.1.2.6.
 Тези изпитвания се повтарят няколко пъти, така че статистическата грешка (р) на средноаритметичната стойност
 да не е по-голяма от 2 % (p ≤ 2 %)
 Статистическата грешка


text:
(p) се определя по формулата:
 където:
 t
 =
 коефициентът, посочен в долната таблица,
 n
 =
 брой на изпитванията,
 s
 =
 стандартно отклонение.
 n
 4
 5
 6
 7
 8
 9
 10
 11
 12
 13
 14
 15
 t
 3,2
 2,8
 2,6
 2,5
 2,4
 2,3
 2,3
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 1,6
 1,25
 1,06
 0,94
 0,85
 0,77
 0,73
 0,66
 0,64
 0,61
 0,59
 0,57
 5.1.1.2.7.
 Изчислява се мощността по формулата:
 където:
 P
 се изразява в kW,
 V =
 скорост при изпитването в m/s,
 ΔV =
 отклонение на скоростта от стойността V в m/s, както е посочено в точка 5.1.1.2.3 от настоящото допълнение,
 M =
 маса на превозното средство в kg,
 T =
 времето в секунди (s).
 5.1.1.2.8.
 Определената на пистата мощност (Р) се коригира спрямо еталонните условия на околната среда, както следва:
 Pкоригирано = K · Pизмерено
 където:
 RR
 =
 съпротивление при търкаляне при скорост V,
 RAERO
 =
 аеродинамично съпротивление при скорост V,
 RT
 =
 общо пътно съпротивление = RR + RAERO,
 KR
 =
 температурен коригиращ коефициент за съпротивлението на движение, който е равен на: 8,64 ×10–3/°C, или коригиращият коефициент на производителя, одобрен от органа,
 t
 =
 температура на околната среда при изпитването върху пътя в °C,
 t0
 =
 еталонна температура на околната среда = 20 °C,
 ρ
 =
 плътност на въздуха при изпитвателните условия,
 ρ0
 =
 плътност на въздуха при еталонните условия (20 °C, 100 kPa).
 Съотношенията RR/RT и RAERO/RT трябва да се определят от производителя на превозното средство въз основа на информацията, с която компанията нормално разполага.
 Ако тези стойности не са на разположение, при споразумение между производителя и съответната техническа служба може да се използват стойностите на съпротивлението при търкаляне/пълното съпротивление, получени чрез следната формула:
 където:
 M
 =
 маса на превозното средство в kg, а коефициентите а и b за всяка скорост са показани в следната таблица:
 V (km/h)
 a
 b
 20
 7,24 · 10–5
 0,82
 40
 1,59 · 10–4
 0,54
 60
 1,96 · 10–4
 0,33
 80
 1,85 · 10–4
 0,23
 100
 1,63 · 10–4
 0,18
 120
 1,57 · 10–4
 0,14
 5.1.2. На динамометричния стенд
 5.1.2.1. Измервателно оборудване и грешка
 Оборудването трябва да бъде идентично на използваното на пистата.
 5.1.2.2. Методика на изпитване
 5.1.2.2.1.
 Превозното средство се монтира на изпитвателния динамометър.
 5.1.2.2.2.
 Регулира се необходимата за динамометъра стойност на налягането на гумите (студени) на задвижващите колела.
 5.1.2.2.3.
 Настройва се еквивалентната инерция на динамометъра.
 5.1.2.2.4.
 Превозното средство и динамометъра се привеждат по подходящ начин до работната температура.
 5.1.2.2.5.
 Провеждат се операциите, определени в точка 5.1.1.2 по-горе (с изключение на точки 5.1.1.2.4 и 5.1.1.2.5), като „M“ се замества с „I“ във формулата, посочена в точка 5.1.1.2.7.
 5.1.2.2.6.
 Спирачката се регулира, за да възпроизведе коригираната мощност (точка 5.1.1.2.8) и да се отчете разликата между масата на превозното средство (М) върху пистата и еквивалентната инерционна изпитвателна маса (I), която трябва да се използва. Това може да се извърши чрез изчисляване на средното коригирано време за движение на свободен ход, необходимо за спадане на скоростта от V2 до V1, и възпроизвеждане на същото време върху динамометъра чрез следната зависимост:
 K = стойността, определена в точка 5.1.1.2.8


text:
по-горе.
 5.1.2.2.7.
 Трябва да се определи мощността Pa, която се поема от динамометричния стенд, за да може да се възпроизведе същата мощност (точка 5.1.1.2.8) за същото превозно средство в различни дни.
 5.2. Метод за измерване на въртящия момент при постоянна скорост
 5.2.1. На писта
 5.2.1.1. Измервателно оборудване и грешка
 Измерването на въртящия момент се извършва с подходящо измервателно устройство, работещо с грешка в границите на ± 2 %.
 Измерването на скоростта трябва да е с грешка в границите на ± 2 %.
 5.2.1.2. Методика на изпитване
 5.2.1.2.1.
 Довежда се превозното средство до избраната стабилизирана скорост „V“.
 5.2.1.2.2.
 Отчитат се въртящият момент Ct и скоростта за период от поне 20 секунди. Грешката при отчитане на системата за записване на данни трябва да е в границите на най-много ± 1 Nm за въртящия момент и ± 0,2 km/h за скоростта.
 5.2.1.2.3.
 Разликите във въртящия момент Ct и скоростта във времето не трябва да са по-големи от 5 % за всяка секунда от периода на измерване.
 5.2.1.2.4.
 Въртящият момент Ct1 е средноаритметичният въртящ момент, получен чрез следната формула:
 5.2.1.2.5.
 Изпитването се провежда три пъти във всяка посока. От тези шест измервания се определя средният въртящ момент за еталонната скорост. Ако средната скорост се отклонява с повече от 1 km/h от еталонната скорост, за изчисляване на средния въртящ момент се използва линейна регресия.
 5.2.1.2.6.
 Определя се средноаритметичната стойност от тези два въртящи момента Ct1 и Ct2, т.е. Ct.
 5.2.1.2.7.
 Определеният на пистата среден въртящ момент CT се коригира спрямо еталонните условия на околната среда, както следва:
 CТкоригиран = K · CТизмерен
 където стойността на K е определената в точка 5.1.1.2.8 от настоящото допълнение.
 5.2.2. На динамометричния стенд
 5.2.2.1. Измервателно оборудване и грешка
 Оборудването трябва да бъде идентично на използваното на пистата.
 5.2.2.2. Методика на изпитване
 5.2.2.2.1.
 Изпълняват се операциите, определени в точки 5.1.2.2.1—5.1.2.2.4 по-горе.
 5.2.2.2.2.
 Изпълняват се операциите, определени в точки 5.2.1.2.1—5.2.1.2.4 по-горе.
 5.2.2.2.3.
 Устройството за поглъщане на мощност се настройва така, че да възпроизведе коригирания въртящ момент на пистата, посочен в точка 5.2.1.2.7 по-горе.
 5.2.2.2.4.
 Извършват се същите операции, описани в точка 5.1.2.2.7, със същата цел.
 (1) За ХЕПС и до момента на определяне на единни технически разпоредби производителят се споразумява с техническата служба относно статута на превозното средство при осъществяване на изпитванията, както е определено в настоящото допълнение.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 5
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП II
 (Изпитване за емисии от въглероден окис при работа на празен ход)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип II, посочено в точка 5.3.2 от настоящото правило.
 2. УСЛОВИЯ НА ИЗМЕРВАНЕ
 2.1. Горивото при изпитванията е еталонното гориво, спецификациите на което са дадени в приложения 10 и 10а към настоящото правило.
 2.2. По време на изпитването околната температурата трябва да бъде между 293 и 303 К (20 и 30 °С). Двигателят се загрява, докато температурата на всички охлаждащи и смазочни средства и налягането в смазочните средства се уравновесят.
 2.2.1. Превозните средства, които работят или с бензин, или с ВНГ, или с ПГ/ биометан, се изпитват с еталонното(ите) гориво(а), използвано(и) при изпитването от тип I.
 2.3. В


text:
случай на превозни средства с предавателни кутии с ръчно или полуавтоматично управление, изпитването трябва да се проведе с лост за превключване в „нулево“ положение и със зацепен съединител.
 2.4. В случай на превозни средства с предавателни кутии с автоматично управление, изпитването се провежда с лост за превключване или в „нулево“, или в положение „паркиране“.
 2.5. Компоненти за регулиране на честотата на въртене на празен ход
 2.5.1. Определение
 За целите на настоящото правило „компоненти за регулиране на честотата на въртене на празен ход“ означават прибори, позволяващи да се променят условията за работа на двигателя на празен ход, които могат лесно да бъдат управлявани от механик, като използва само инструментите, описани в точка 2.5.1.1 по-долу. По-специално, устройства за калибриране на потоците на гориво и въздух, не се считат за компоненти за регулиране, ако техните настройки изискват отстраняването на фиксатори, операция, която обикновено може да бъде изпълнена само от професионален механик
 2.5.1.1.
 Инструменти, които могат да се използват за настройка на компонентите за регулиране на честотата на въртене на празен ход: отвертки (обикновени или кръстати), гаечни ключове (затворени, с отворен край или регулируеми), клещи, шестограмни ключове за шестоъгълно гнездо.
 2.5.2. Определяне на точките за измерване
 2.5.2.1.
 Най-напред се извършва измерване при стойностите, зададени в съответствие с условията, определени от производителя.
 2.5.2.2.
 За всеки компонент за регулиране, чиято позиция може непрекъснато да се променя, се определят достатъчен брой характерни позиции.
 2.5.2.3.
 Измерването на съдържанието на въглероден окис на отработилите газове трябва да се проведе за всички възможни позиции на компонентите за регулиране, но за компоненти с непрекъснато изменение се приемат само позициите, определени в точка 2.5.2.2 по-горе.
 2.5.2.4.
 Изпитването от тип II се счита за задоволително, ако най-малко едно от следните две условия е изпълнено:
 2.5.2.4.1.
 никоя от стойностите, измерени съгласно точка 2.5.2.3, не превишава пределните стойности;
 2.5.2.4.2.
 максималното съдържание, получено при непрекъснато изменение на един от компонентите за регулиране, докато другите компоненти се поддържат стабилни, не превишава пределната стойност, като условието е изпълнено при различни комбинации на компонентите за регулиране, различни от онзи, чиято позиция е изменяна непрекъснато.
 2.5.2.5.
 Възможните позиции на компонентите за регулиране са ограничени:
 2.5.2.5.1.
 от една страна, от по-голямата от следните две стойности: най-ниската честота на въртене на празен ход, които двигателят може да постигне; препоръчаната честота на въртене от производителя, минус 100 оборота за минута;
 2.5.2.5.2.
 от друга страна, от най-малката от следните три стойности:
 най-високата честота на въртене, която двигателят може да достигне чрез задействане на компонентите за регулиране на честотата на въртене на празен ход;
 честотата на въртене, препоръчана от производителя, плюс 250 оборота за минута;
 скоростта на включване на автоматичните съединители.
 2.5.2.6.
 В допълнение, позициите на регулиране, несъвместими с правилното функциониране на двигателя, не трябва да се приемат като точки за измерване. По специално, когато двигателят е оборудван с няколко карбуратора, всички карбуратори трябва да имат едно и също регулиране.
 3. ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ ОТ ГАЗОВЕТЕ
 3.1. Сондата се вкарва в изпускателната тръба на дълбочина, не по-малка от 300 mm в тръбата, съединяваща изпускателната тръба на превозното средство с торбичката за вземане на проби, възможно


text:
най-близо до изпускателната тръба.
 3.2. Концентрацията на CO (CCO) и CO2 (CCO2) се определя от показанията на измервателната апаратура или регистрираните данни, при използването на подходящи калибровъчни криви.
 3.3. Коригираната концентрация за въглероден окис по отношение на четиритактови двигатели е:
 (обемни %)
 3.4. Концентрацията на CCO (вж. точка 3.2), измерена съгласно формулите в точка 3.3, не трябва да се коригира, ако общата измерена концентрация (CCO + CCO2) е за четиритактови двигатели най-малко:
 a)
 за бензин 15 %;
 б)
 за ВНГ 13,5 %;
 в)
 за ПГ/биометан 11,5 %.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 6
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП III
 (Проверка на емисиите от картерни газове)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип III, определено в точка 5.3.3 от настоящото правило.
 2. ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
 2.1. Изпитването от тип III се провежда на превозно средство с двигател с принудително запалване, който е бил подложен на изпитване от тип I или тип II, в зависимост от случая.
 2.2. Изпитваните двигателите включват надеждно уплътнени двигатели, с изключение на тези, които са проектирани по такъв начин, че дори и най-незначителното изтичане може да причини недопустими експлоатационни дефекти (напр. двигатели с два срещуположни цилиндъра).
 3. ИЗПИТВАТЕЛНИ УСЛОВИЯ
 3.1. Празният ход се регулира в съответствие с препоръките на производителя.
 3.2. Измерванията се извършват при следните три комбинации от работни условия на двигателя:
 Условие No
 Скорост на превозното средство (km/h)
 1
 Работа на празен ход
 2
 50 ± 2 (на 3-та предавка или „движение напред“)
 3
 50 ± 2 (на 3-та предавка или „движение напред“)
 Условие No
 Мощност, погълната от спирачката
 1
 Нулева
 2
 Мощност, съответстваща на регулировката за изпитване от тип I при 50 km/h
 3
 Мощността за условие No 2, умножена с коефициент 1,7
 4. МЕТОД НА ИЗПИТВАНЕ
 4.1. За работните условия, изброени в точка 3.2 по-горе, трябва да се провери надеждната работа на вентилационната система на картера.
 5. МЕТОД ЗА ПРОВЕРКА НА ВЕНТИЛАЦИОННАТА СИСТЕМА НА КАРТЕРА
 5.1. Отверстията на двигателя трябва да се оставят в непроменен вид.
 5.2. Налягането в картера се измерва на подходящо място. Измерва се при отвора на маслоуказателя с манометър с наклонена тръба.
 5.3. Превозното средство се счита за задоволително, ако при всички условия на измерване, определени в точка 3.2 по-горе, измереното налягане в картера не е по-голямо от атмосферното налягане, преобладаващо по време на измерването.
 5.4. За изпитването по метода, описан по-горе, се измерва налягането в смукателния колектор в рамките на ±1 кРа.
 5.5. Измерва се скоростта на превозното средство, както е отчетена на динамометъра, в рамките на ± 2 km/h.
 5.6. Измереното налягане в картера се измерва в рамките на ± 0,01 кРа.
 5.7. Ако при едно от условията за измерване, определени в точка 3.2 по-горе, измереното налягане в картера е по-голямо от атмосферното налягане, се провежда допълнително изпитване, определено в точка 6 по-долу, ако това се поиска от производителя.
 6. МЕТОД НА ДОПЪЛНИТЕЛНОТО ИЗПИТВАНЕ
 6.1. Отверстията на двигателя трябва да се оставят в непроменен вид.
 6.2. Гъвкава торбичка, непроницаема за газовете от картера, с приблизителна вместимост от пет литра, се свързва към отвора на маслоуказателя. Торбичката трябва да бъде празна преди


text:
всяко измерване.
 6.3. Торбичката трябва да бъде затворена преди всяко измерване. Тя трябва да се отвори към картера за пет минути при всяко измерване, предписано в точка 3.2 по-горе.
 6.4. Превозното средство се счита за задоволително, ако при всички условия на измерване, определени в точка 3.2 по-горе, не се получава видимо издуване на торбичката.
 6.5. Забележка
 6.5.1.
 Ако конструкцията на двигателя е такава, че изпитването не може да се проведе по методите, описани в точки 6.1 до 6.4 по-горе, измерванията трябва да се проведат по метод, изменен, както следва:
 6.5.2.
 преди изпитването всички отверстия освен тези, необходими за рециклиране на газовете, се затварят;
 6.5.3.
 торбичката се поставя на подходящ извод, който не причинява допълнителна загуба на налягане и е монтиран на рециркулационната верига на устройството, непосредствено при отверстието за свързване към двигателя.
 Изпитване от тип III
 ПРИЛОЖЕНИЕ 7
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП IV
 (Определяне на емисиите от изпаряване при превозни средства с двигатели с принудително запалване)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип IV съгласно точка 5.3.4 от настоящото правило.
 Настоящата процедура описва метод за определяне на загубите на въглеводороди от изпаряване от горивната система на превозни средства с двигатели с принудително запалване.
 2. ОПИСАНИЕ НА ИЗПИТВАНИЯТА
 Изпитването на емисии от изпаряване (фигура 7/1) има за цел да определи емисиите въглеводороди от изпаряване вследствие на температурните промени през денонощието, загряването при престой и движението в градски условия. Изпитването се състои от следните фази:
 2.1.
 подготовка за изпитването, която включва градски цикъл на движение (част първа) и извънградски цикъл на движение (част втора),
 2.2.
 определяне на загубата при загряване при престой,
 2.3.
 определяне на денонощната загуба.
 Общият резултат от изпитването се получава, като се сумира масата емисии на въглеводороди при загряване при престой и поради денонощна загуба.
 3. ПРЕВОЗНО СРЕДСТВО И ГОРИВО
 3.1. Превозно средство
 3.1.1. Превозното средство трябва да бъде в добро техническо състояние и да е разработвано и в движение най-малко 3 000 km преди изпитването. През този период системата за контрол на емисиите от изпаряване трябва да е свързана и да е работила изправно, като въгленовият филтър е бил подложен на нормална експлоатация, без необичайно продухване или натоварване.
 3.2. Гориво
 3.2.1. Трябва да се използва подходящо еталонно гориво, както е определено в приложение 10 към настоящото правило.
 4. ОБОРУДВАНЕ ЗА ИЗПИТВАНЕТО ЗА ИЗПАРЯВАНЕ
 4.1. Динамометричен стенд
 Динамометричният стенд трябва да отговаря на изискванията от допълнение 1 към приложение 4а.
 4.2. Заградено пространство при измерване на емисии от изпаряване
 Заграденото пространство за измерване на емисии от изпаряване трябва да бъде газонепропусклива правоъгълна измервателна камера, която може да побере изпитваното превозно средство. Превозното средство трябва да бъде достъпно от всички страни и заграденото пространство, когато е запечатано, трябва да бъде газо-непропускливо в съответствие с допълнение 1 към настоящото приложение. Вътрешната повърхност на заграденото пространство трябва да е непропусклива и нереактивна спрямо въглеводороди. Системата за регулиране на температурата трябва да дава възможност за регулиране на температурата на въздуха вътре в заграденото пространство, за да се спазва предписаната температура спрямо времевата графика през цялото изпитване, при среден допуск от ±


text:
1 K за цялото времетраене на изпитването.
 Системата за регулиране трябва да бъде настроена за равномерен температурен режим с минимални отклонения и колебания по отношение на желаната дългосрочна температурна графика за въздуха на околната среда. Температурата на вътрешната повърхност не трябва да е по-ниска от 278 K (5 °C) или по-висока от 328 К (55 °C) по време на денонощното изпитване за емисиите.
 Стените трябва да бъдат проектирани по такъв начин, че да улесняват доброто отвеждане на топлина. Температурата на вътрешната повърхност не трябва да е по-ниска от 293 К (20 °C), нито по-висока от 325 К (52 °C) през цялото времетраене на загряване при престой.
 С оглед на това да се разрешат обемните изменения, предизвиквани от температурните промени, може да се използва или заградено пространство с променлив обем, или заградено пространство с постоянен обем.
 4.2.1. Заградено пространство с променлив обем
 Заграденото пространство с променлив обем се разширява и свива в зависимост от температурните колебания на въздушната маса в него. Двата потенциални начина за промяна на вътрешния обем са подвижен(ни) панел(и) или мехови механизми, в които импрегнирана торба или торби, поставена в заграденото пространство, се разширява или свива под влияние на промените във вътрешното налягане чрез обмен на въздух извън заграденото пространство. Всяка система за изменение/вместване на обем трябва да запазва целостта на заграденото пространство, както е посочено в допълнение 1 към настоящото приложение, при определения температурен обхват.
 Всеки метод за изменение/вместване на обем трябва да ограничава разликата между вътрешното налягане в заграденото пространство и барометричното налягане до максималната стойност от ± 5 KPa.
 Заграденото пространство трябва да може да се пълни до определен обем. Обемът на заграденото пространство с променлив обем трябва да може да се променя с + 7 % спрямо своя „номинален обем“ (вж. допълнение 1 към настоящото приложение, точка 2.1.1), което отговаря на промените в температурата и в барометричното налягане по време на изпитването.
 4.2.2. Заградено пространство с постоянен обем
 Заграденото пространство с постоянен обем трябва да е изработено от неподатливи панели, които поддържат постоянен обем на заграденото пространство, и трябва да отговаря на посочените по-долу изисквания.
 4.2.2.1.
 Заграденото пространство трябва да е оборудвано с изпускателен отвор, който с бавно и постоянно темпо да изсмуква въздуха от заграденото пространство по време на изпитването. Смукателен отвор може да компенсира това изпускане чрез пропускане/всмукване на входящ въздух от околната среда. Входящият въздух трябва да се филтрира с активен въглен, за да се осигури относително постоянно ниво на въглеводороди. Всеки метод за изменение/вместване на обема трябва да поддържа разликата между вътрешното налягане в заграденото пространство и барометричното налягане между 0 и - 5 kPa.
 4.2.2.2.
 Оборудването трябва да може да измерва масата на въглеводородите във входящите и изходящите струи на потоците при отворите с точност до 0,01 грама. Може да се използва система за събиране на проби в торба, за да се взема проба, пропорционална на въздуха, който се изсмуква или пропуска в заграденото пространство Друго решение е да се анализират непрекъснато входящите и изходящите потоци с помощта на постоянно включен анализатор тип пламъчно-йонизационен детектор (FID) и да се


text:
интегрират с измерванията на потоците, за да се осигурява постоянно отчитане на отделяната въглеводородна маса.
 Фигура 7/1
 Определяне на емисиите от изпаряване
 3 000 km период на разработване (без необичайно продухване/натоварване)
 Проверка на стареенето на абсорбатора(ите)
 Почистване с пара на превозното средство (при нужда)
 4.3. Аналитични системи
 4.3.1. Въглеводороден анализатор
 4.3.1.1.
 Атмосферата в камерата се следи, като се използва въглеводороден детектор от вида на пламъчно-йонизационния детектор (FID). Газовата проба трябва да се взема от средната точка на странична стена или от тавана на камерата, а всички обходни потоци трябва да се насочват към заграденото пространство, за предпочитане към точка, която се намира непосредствено след потока на смесителния вентилатор.
 4.3.1.2.
 Времето за реагиране на въглеводородния анализатор трябва да е такова, че за по-малко от 1,5 секунди анализаторът да достига до 90 % от стойността на крайното отчитане. Неговата стабилност трябва да бъде по-добра от 2 % от максималната стойност на скалата при нула и при 80 % ± 20 % от максималната стойност на скалата за период от 15 минути за всички работни обхвати.
 4.3.1.3.
 Повторяемостта на анализатора, изразена като стандартно отклонение, трябва да бъде по-добра от 1 % отклонение при нула от максималната стойност на скалата и при 80 ± 20 % от максималната стойност на скалата при всички използвани обхвати.
 4.3.1.4.
 Работните обхвати на анализатора трябва да бъдат избрани, така че да дават най-добра резолюция по време на процедурите за измерване, калибриране и проверяване за изтичане на газ.
 4.3.2. Система за регистриране на данни от въглеводороден анализатор
 4.3.2.1.
 Анализаторът на въглеводороди трябва да е оборудван с устройство, което да отчита електрическия изходен сигнал с уред за записване върху лента или с друга система за обработка на данни, с честота най-малко един път в минута. Записващата система трябва да има работни показатели, които са най-малко еквивалентни на тези на сигнала, който се записва, и трябва да осигурява постоянен запис на резултатите. Записът трябва да съдържа положителна индикация за началото и края на изпитването за загряване при престой или на денонощното изпитване за емисиите (включително началото и края на периодите за вземане на проби, както и времето между началото и края на всяко изпитване).
 4.4. Нагряване на резервоара за гориво (прилага се само при варианта с натоварване на абсорбатора на бензинови пари)
 4.4.1. Горивото в резервоара (резервоарите) на превозното средство се подгрява от управляем източник на топлина; например, отоплителна планка с мощност от 2 000 W. Нагревателната система трябва да предава равномерно топлина на стените на резервоара под нивото на горивото, така че да не причини прегряване на горивото на определено място. Не трябва да се нагряват парите в резервоара над горивото.
 4.4.2. Устройството за нагряване на резервоара трябва да позволява равномерно нагряване на горивото в резервоара с 14 К от 289 К (16 ° C) в рамките на 60 минути, с местоположение на температурния датчик, както е посочено в точка 5.1.1 по долу. Нагревателната система трябва да може да контролира температурата на горивото до ± 1,5 К от изискваната температура по време на процеса на нагряване на резервоара.
 4.5. Отчитане