text:
на основата на въглеродно число единица C1. Например, ако газът за калибриране на обхвата е с еталонна стойност CH4 100 μmol/mol, правилната реакция на пламъчнойонизационния детектор спрямо този газ е 100 μmol/mol, тъй като има един въглероден атом на една молекула CH4;
 е)
 аналитичната газова смес C2H6 се въвежда преди сепаратора на неметанови въглеводороди;
 ж)
 изчаква се стабилизирането на реакцията на анализатора; Времето за стабилизиране може да включва времето за изчистване на сепаратора на неметанови въглеводороди и времето за реагиране на анализатора;
 з)
 докато анализаторът измерва стабилна концентрация, се прави 30-секунден запис на данните за пробата и се изчислява средноаритметичната стойност на показанията;
 и)
 средната стойност се разделя на еталонната стойност на C2H6, преобразувана на основа на C1 . Резултатът е съвкупна стойност от коефициента на реакция спрямо C2H6 и коефициента на преминаване RFPF
 C2H6[NMC-FID], еквивалентна на (1 - E
 C2H6 [-]). Съвкупната стойност от коефициента на реакция и коефициента на преминаване и произведението от коефициента на реакция спрямо CH4 и коефициента на преминаване на CH4 — RFPF
 CH4[NMC-FID], която се приема за равна на 1,0, трябва да се използват в изчисляването на емисиите в съответствие с допълнение А.7 или А.8, според случая.
 8.1.10.3.4.2. Процедура за пламъчнойонизационен детектор, калибриран с пропан, който е като деривация на сепаратора на неметанови фракции
 Ако пламъчнойонизационният детектор се използва заедно със сепаратор на неметанови фракции, калибриран с пропан C3H8, който заобикаля сепаратора на неметанови фракции, коефициентите на преминаване PF
 C2H6[NMC-FID] and PF
 CH4[NMC-FID] се определят както следва:
 а)
 трябва да се изберат газова смес CH4 и газова смес за анализ C2H6, които отговарят на спецификациите на точка 9.5.1, като концентрацията на CH4 е типична за неговата пикова концентрация, очаквана според стандарта за въглеводородите и концентрация на C2H6, типична за пиковата концентрация на общите въглеводороди, очаквана според стандарта за въглеводороди, или стойност, равна на тази на общите въглеводороди, използвана за калибриране на обхвата на анализатора;
 б)
 сепараторът за неметанови фракции трябва да се пусне и да работи в съответствие с указанията на производителя, включително по отношение на всякакъв вид оптимизиране с оглед на температурата;
 в)
 трябва да се потвърди, че анализаторът с пламъчнойонизационен детектор отговаря на всички спецификации на точка 8.1.10.1;
 г)
 анализаторът с пламъчнойонизационен детектор трябва да бъде експлоатиран съгласно инструкциите на производителя;
 д)
 пламъчнойонизационният детектор трябва да се нулира и обхватът му да се калибрира, тъй както това би било направено при изпитвания за определяне на емисиите; обхватът на пламъчнойонизационният детектор се калибрира, като се заобикаля сепараторът на неметанови фракции и се използва газ за калибриране C3H8 за калибриране на обхвата на пламъчнойонизационния детектор. обхватът на пламъчнойонизационния детектор трябва да се калибрира на основата на въглеродно число единица C1;
 е)
 газовата смес за анализ C2H6 трябва да се въведе преди сепаратора за неметанови фракции в точката, в която се въвежда нулевият газ;
 ж)
 трябва да се предвиди време за стабилизиране на реакцията на анализатора. Времето за стабилизиране може да включва времето за изчистване на сепаратора на неметанови въглеводороди и времето за реагиране на анализатора;
 з)
 докато анализаторът измерва стабилна концентрация, се прави 30-секунден


text:
запис на данните за пробата и се изчислява средноаритметичната стойност на показанията;
 и)
 потокът се пренасочва така, че да се заобикаля сепараторът на неметанови въглеводороди, газовата смес за анализ C2H6 се въвежда в деривационната тръба и се повтарят стъпките от букви ж) — з) от настоящата точка;
 й)
 средната концентрация на C2H6 измерена през сепаратора на неметанови въглеводороди се разделя със средната концентрация, измерена след заобикалянето на сепаратора на неметанови въглеводороди. Резултатът е коефициентът на преминаване на C2H6 — RFPF
 C2H6[NMC-FID], еквивалентен на (1 - E
 C2H6 [-]). Този коефициент на преминаване трябва да се използва с съответствие с допълнение А.7 или А.8, според случая;
 к)
 стъпките от букви е) — й) на настоящата точка трябва да се повторят, но като се използва аналитична газова смес CH4 вместо C2H6. Резултатът ще е коефициентът на преминаване на CH4 — PF
 CH4[NMC-FID] еквивалентен на (1- E
 CH4 [-])). Този коефициент на преминаване трябва да се използва с съответствие с допълнение А.7 или А.8, според случая.
 8.1.10.3.4.3. Процедура за пламъчнойонизационен детектор, калибриран с метан, с деривация на сепаратора на неметанови фракции
 Ако пламъчнойонизационният детектор се използва заедно със сепаратор на неметанови фракции, калибриран с метан CH4, при деривация на сепаратора на неметанови въглеводороди, определянето на неговия комбиниран коефициент на реакция спрямо етан (C2H6) и коефициент на преминаване RFPF
 C2H6[NMC-FID], както и неговия коефициент на преминаване на CH4
 PF
 CH4[NMC-FID], се извършва по следния начин:
 а)
 трябва да се изберат аналитични газови смеси от CH4 и C2H6, които съответстват на спецификациите на точка 9.5.1, с концентрация на CH4, типична за пиковата му концентрация, очаквана във въглеводородния еталон и концентрация на C2H6, типична за пиковата концентрация на общи въглеводороди (THC), очаквана във въглеводородния еталон или стойността на калибриране на обхвата на анализатора на THC;
 б)
 сепараторът за неметанови фракции трябва да се включи и да работи в съответствие с указанията на производителя, включително по отношение на всякакъв вид оптимизиране с оглед на температурата;
 в)
 трябва да бъде потвърдено, че анализаторът с пламъчнойонизационен детектор отговаря на всички изисквания от точка 8.1.10.1;
 г)
 анализаторът с пламъчнойонизационен детектор трябва да се включи и да бъде експлоатиран съгласно инструкциите на производителя;
 д)
 пламъчнойонизационният детектор трябва да се нулира и обхватът му да се калибрира, както това би било направено при изпитвания за определяне на емисиите; Обхватът на пламъчнойонизационния детектор трябва да се калибрира с газ за калибриране на обхвата CH4, при деривация на сепаратора. Трябва да се отбележи, че обхватът на пламъчнойонизационния детектор трябва да се калибрира на основата на въглеродно число единица C1. Например, ако газът за калибриране на обхвата е с еталонна стойност 100 μmol/mol метан, коректната реакция на пламъчнойонизационния детектор спрямо този газ е 100 μmol/mol, тъй като има един въглероден атом на една молекула CH4;
 е)
 газовата смес за анализ C2H6 трябва да се въведе преди сепаратора за неметанови фракции в точката, в която се въвежда нулевият газ;
 ж)
 Трябва да се предвиди време за стабилизиране на реакцията на анализатора. Времето за стабилизиране може да включва времето за изчистване и времето за реагиране на анализатора;

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
з)
 прави се 30-секунден запис на данните от пробата, докато анализаторът отчита стабилна концентрация. Изчислява се средно аритметично от данните;
 и)
 потокът, който заобикаля сепаратора на неметанови въглеводороди, трябва да се преориентира, газовата смес за анализ, съдържаща C2H6, трябва да се въведе в деривационната тръба, след което трябва да се повторят стъпките от букви ж) — з) от настоящата точка;
 й)
 средната концентрация на C2H6, измерена през сепаратора на неметанови въглеводороди се разделя със средната концентрация, измерена след заобикалянето на сепаратора на неметанови въглеводороди. Резултатът е съвкупна стойност от коефициента на реакция спрямо C2H6 и коефициента на преминаване RFPF
 C2H6[NMC-FID]. Тази съвкупна стойност на коефициента на реакция и коефициента на преминаване трябва да се използва в съответствие с допълнение А.7 или А.8, според случая;
 к)
 стъпките от букви е) — й) на настоящата точка трябва да се повторят, но като се използва аналитична газова смес CH4 вместо C2H6. Полученият резултат ще бъде коефициентът на преминаване на CH4 — PF
 CH4[NMC-FID]. Този коефициент на преминаване трябва да се използва с съответствие с допълнение А.7 и А.8, според случая.
 8.1.11. Измерване на NOx
 8.1.11.1. Проверка на намаляването на показанията на хемилуминесцентен детектор, предизвикано от CO2 и H2O
 8.1.11.1.1. Обхват и периодичност
 Ако за измерването на NOx се използва анализатор с хемилуминесцентен детектор, степента на намаляване на показанията, предизвикано от H2O и CO2 трябва да се провери след пускане в експлоатация на анализатора с хемилуминесцентен детектор и след основен ремонт.
 8.1.11.1.2. Принцип на измерване
 H2O и CO2 могат да повлияят отрицателно върху реакцията на хемилуминесцентния детектор спрямо NOx чрез потискане поради контакта, което забавя хемилуминесцентната реакция, която се използва в хемилуминесцентния детектор за откриване на NOx. С помощта на описаната процедура и представените в точка 8.1.11.2.3 изчисления се определя намаляването на показанията и се екстраполират резултатите за него до максималната моларна част H2O и максималната концентрация на CO2, очаквани по време на изпитването за определяне на емисиите. Ако в анализатора с хемилуминесцентен детектор се използват алгоритми за компенсиране на намалението на показанията, които използват уреди за измерване на H2O и/или CO2, при оценката на намалението на показанията, тези уреди следва да са включени и да се прилагат алгоритмите за компенсиране.
 8.1.11.1.3. Изисквания към системата
 При изпитвания с разредени отработили газове анализаторът с хемилуминесцентен детектор не трябва да показва сумарно намаляване на показанията, дължащо се общо на H2O и CO2, по-голямо от ± 2 %. При изпитвания с брутни отработили газове анализаторът с хемилуминесцентен детектор не трябва да показва сумарно намаляване на показанията, дължащо се общо на H2O и CO2, по-голямо от ±2 %. Сумарното намаляване на показанията е сумата от намаляването на показанията, дължащо се на CO2, което е определено, както е описано в точка 8.1.11.1.4, и намаляването на показанията, дължащо се на H2O, определено, както е описано в точка 8.1.11.1.5. Ако не са изпълнени тези изисквания, трябва да се предприемат мерки за корекция, напр. поправка или замяна на анализатора. Преди да се проведат изпитванията за определяне на емисиите, трябва да се гарантира, че мерките за корекция са довели успешно до връщане на


text:
правилното функциониране на анализатора.
 8.1.11.1.4. Процедура за проверка на намаляването на показанията, дължащо се на CO2
 За определяне на намаляването на показанията, дължащо се на CO2, могат да се използват описаните по-долу методи или методът, препоръчан от производителя, като се използва газов сепаратор, смесващ двукомпонентни газове за калибриране на обхвата с нулев газ като разредител, който отговаря на спецификациите в точка 9.4.5.6, а за разработването на различен протокол трябва да се използва добрата техническа преценка:
 а)
 за изработване на необходимите връзки трябва да се използват тръби от неръждаема стомана или PTFE;
 б)
 газовият сепаратор трябва да се конфигурира така, че да се смесват почти еднакви количества от газа за калибриране на обхвата и разредителя;
 в)
 ако анализаторът с хемилуминесцентен детектор има работен режим, в който се открива само NO, вместо общо NOx, той трябва да се включи в режим на откриване само на NO;
 г)
 трябва да се използва газ CO2 за калибриране на обхвата, който отговаря на спецификациите на точка 9.5.1, в концентрация приблизително два пъти по-висока от максималната концентрация на CO2, очаквана по време на изпитванията за определяне на емисиите;
 д)
 трябва да се използва газ NO за калибриране на обхвата, който отговаря на спецификациите на точка 9.5.1, в концентрация приблизително два пъти по-висока от максималната концентрация на NO, очаквана по време на изпитванията за определяне на емисиите. Може да бъде използвана по-висока концентрация в съответствие с препоръките на производителя на уреда и добрата техническа преценка, с цел да се постигне точна проверка, ако очакваната концентрация на NO е по-ниска от минималния обхват на проверка, определен от производителя на уреда;
 е)
 анализаторът с хемилуминесцентен детектор трябва да се нулира и обхватът му да се калибрира. Обхватът на анализатора с хемилуминесцентен детектор трябва да се калибрира с газ NO за калибриране на обхвата, посочен в буква д) от настоящата точка, който се подава през газовия сепаратор. Газът NO за калибриране на обхвата трябва да се подаде на входа за калибриране на обхвата на газовия сепаратор, към входа за разредител трябва да се подаде нулев газ; трябва да се използва същото номинално съотношение на сместа, като използваното в буква б) от настоящата точка, а концентрацията на NO на изхода от газовия сепаратор трябва да се използва за калибриране на обхвата на анализатора с хемилуминесцентен детектор. За постигане на прецизно разделяне на газовете трябва да се прилагат корекции с оглед на свойствата на газовете;
 ж)
 газът CO2 за калибриране на обхвата трябва да се подава към входа за калибриране на газовия разделител;
 з)
 газът NO за калибриране на обхвата трябва да се подава към входа за газове за разреждане на газовия разделител;
 и)
 в момента на преминаването на NO и CO2 през газовия сепаратор, неговият изходен дебит трябва да бъде постоянен. Концентрацията на CO2 на изхода на газовия сепаратор се определя, като се прилага корекцията за свойствата на газа, когато е необходимо, за да се осигури прецизно разделяне на газа. Тази концентрация — x
 CO2act трябва да се записва и да се използва в изчисленията за определяне на намаляване на показанията,


text:
описани в точка 8.1.11.2.3. Вместо да се използва газов сепаратор, може да се използва друго просто устройство за смесване на газове. В този случай трябва да се използва газоанализатор за определяне на концентрацията на CO2. Ако с простото устройство за смесване на газове се използва анализатор с детектор NDIR, той трябва да отговаря на изискванията на настоящата точка, а обхватът му трябва да се калибрира с посочения в буква г) от настоящата точка газ за калибриране на обхвата CO2. Преди използване на анализатора с детектор NDIR, линейността му трябва да се провери за целия обхват, включващ стойности до 2 пъти по-големи от очакваната по време на изпитването максимална концентрация на CO2;
 й)
 концентрацията на NO се измерва след газовия сепаратор с анализатор с хемилуминесцентен детектор. Трябва да се предвиди време за стабилизиране на показанието на анализатора. Времето за стабилизиране трябва да включва време за продухване на преносната газова линия и за реагиране на анализатора. Докато анализаторът измерва концентрацията на пробата, изходните данни от анализатора се записват в продължение на 30 s. Средноаритметичната стойност на концентрацията x
 NOmeas се изчислява въз основа на тези данни. x
 NOmeas трябва да се записва и да се използва в изчисленията за определяне на намаляване на показанията, описани в точка 8.1.11.2.3;
 к)
 действителната концентрация на NO, x
 NOact се изчислява на изхода от газовия сепаратор на основата на стойностите на концентрацията на газа за калибриране на обхватаx
 CO2act в съответствие с формула (8-5). Изчислената стойност се използва в изчисленията за проверка на намаляването на показанията във формула (8-4);
 л)
 стойностите, записани в съответствие с точки 8.1.11.1.4 и 8.1.11.1.5 от настоящия раздел, трябва да бъдат използвани за изчисляване на намаляването на показанията, както е описано в точка 8.1.11.2.3.
 8.1.11.1.5. Процедура за проверка на намаляването на показанията, дължащо се на H2O
 За определяне на намаляването на показанията, дължащо се на H2O, могат да се използват следните методи или да се прибегне до добрата техническа преценка за разработване на различен протокол:
 а)
 за изработване на необходимите връзки трябва да се използват тръби от неръждаема стомана или PTFE;
 б)
 ако анализаторът с хемилуминесцентен детектор има работен режим, в който се открива само NO, вместо общо NOx, той трябва да се включи в режим на откриване само на NO;
 в)
 трябва да се използва газ NO за калибриране на обхвата, който отговаря на спецификациите на точка 9.5.1, в концентрация близка до максималната концентрация, очаквана по време на изпитванията за определяне на емисиите. Може да бъде използвана по-висока концентрация в съответствие с препоръките на производителя на уреда и добрата техническа преценка, с цел да се постигне точна проверка, ако очакваната концентрация на NO е по-ниска от минималния обхват на проверка, определен от производителя на уреда.
 г)
 анализаторът с хемилуминесцентен детектор трябва да се нулира и обхватът му да се калибрира. Обхватът на анализатора с хемилуминесцентен детектор трябва да бъде калибриран с газ NO, посочен в точка в) от настоящата точка, като концентрацията на газа за определяне обхват трябва да се запише като x
 NOdry и да се използва за изчисляване на


text:
намаляването на показанията от точка 8.1.11.2.3;
 д)
 газът за калибриране на обхвата NO трябва да се овлажни чрез барботиране през дестилирана вода в затворен съд. Ако при тази проверка пробата от газа NO за калибриране на обхвата не преминава през изсушител на проби, температурата на съда трябва да се контролира така, че полученото съдържание на H2O да бъде приблизително еднакво на максималната моларна част на H2O, очаквана по време на изпитването за определяне на емисиите. Ако пробата от овлажнения газ NO за калибриране на обхвата не преминава през изсушител на проби, изчисленията за проверка на намаляването на показанията от точка 8.1.11.2.3 позволяват да се съгласува измереното намаляване на показанията от H2O с най-високата моларна част H2O, очаквана по време на изпитванията за определяне на емисиите. Ако за това изпитване овлажненият газ NO за калибриране на обхвата преминава през изсушител, температурата на съда трябва да се контролира така, че полученото съдържание на H2O да бъде поне на равнището на нивото, определено в точка 9.3.2.3.1. В този случай изчисленията за проверка на намаляването на показанията от точка 8.1.11.2.3 не дават възможност да се оцени измереното намаляване на показанията от H2O;
 г)
 овлажненият газ NO трябва да се въведе в системата за вземане на проби. Газът може да се въвежда преди или след изсушителя на проби, използван по време на изпитванията за определяне на емисиите. В зависимост от мястото на въвеждане се избира съответният метод за изчисляване от буква д). За отбелязване е, че изсушителят на проби трябва да е преминал проверката за изсушители на проби, описана в точка 8.1.8.5.8;
 ж)
 Моларната част на H2O в овлажнения газ NO за калибриране на обхвата трябва да бъде измерена. В случай, че се използва изсушител на проби, моларната част на H2O в овлажнения газ NO за калибриране на обхвата — x
 H2Omeas — трябва да се измерва след изсушителя. Препоръчва се да се измерва x
 H2Omeas възможно най-близо до входа на анализатора с хемилуминесцентен детектор. x
 H2Omeas може да се изчисли на основата на измерените стойности на температурата на росата T
 dew и на абсолютното налягане, p
 total;
 з)
 трябва да се използва добрата инженерна преценка, за да се предотврати кондензацията в преносните тръби, арматурата или клапаните, от точката на измерване на x
 H2Omeas до анализатора. Препоръчва се системата да се проектира така, че температура на стената на преносните тръби, арматурата и клапаните от точката, където се измерва x
 H2Omeas, до анализатора, е с поне 5 °C над температурата на росата на газа в тази точка;
 и)
 концентрацията на овлажнения газ NO за калибриране на обхвата трябва да се измерва с анализатор с хемилуминесцентен детектор. Трябва да се предвиди време за стабилизиране на показанието на анализатора. Времето за стабилизиране трябва да включва време за продухване на преносната газова линия и за реагиране на анализатора. Докато анализаторът измерва концентрацията на пробата, изходните резултати трябва да се записват в продължение на 30 секунди. Трябва да се изчисли средноаритметичната стойност на данните x
 NOwet. x
 NOwet трябва да се записва и да се използва в изчисленията за определяне


text:
на намаляването на показанията от точка 8.1.11.2.3;
 8.1.11.2. Изчисления за проверка на намаляването на показанията на хемилуминесцентния детектор
 Изчисленията за проверка на намаляването на показанията на хемилуминесцентния детектор трябва да се провеждат както е описано в настоящата точка.
 8.1.11.2.1. Количество на очакваната по време на изпитванията вода
 Необходимо е да се направи предварителна оценка на очакваната максимална моларна част на водата x
 H2Oexp по време провеждането на изпитванията за определяне на емисиите. В оценката трябва да се визира мястото на въвеждане на овлажнения газ NO за калибриране на обхвата в съответствие с буква е) от точка 8.1.11.1.5. Когато се оценява очакваната максимална моларна част на водата се взимат под внимание максималното очаквано съдържание на вода във въздуха за поддържане на горенето, продуктите на горенето на горивото и въздуха за разреждане (ако е приложимо). Ако овлажненият газ NO за калибриране на обхвата се въвежда в системата за вземане на проби преди изсушителя на проби по време на изпитването за проверка, не е необходимо да се оценява максималната очаквана моларна част на водата, а x
 H2Oexp се полага равно на x
 H2Omeas.
 8.1.11.2.2. Количество на CO2, очаквано по време на изпитването
 Необходимо е да се направи предварителна оценка на очакваната концентрация на CO2 — x
 CO2exp по време на провеждането на изпитванията за определяне на емисиите. Оценката трябва да се направи в точка на системата за вземане на проби, където смесените газове за калибриране на обхвата NO и CO2 се въвеждат в съответствие с буква й) от точка 8.1.11.1.4. Когато се оценява очакваната максимална концентрация на CO2 се взимат под внимание максималното очаквано съдържание на CO2 в продуктите от изгарянето на горивото и въздуха за разреждане.
 8.1.11.2.3. Изчисляване на комбинираното намаляване на показанията от H2O и CO2
 Комбинираното намаляване на показанията от H2O и CO2 се изчислява както следва:
 (8-4)
 където:
 quench
 =
 стойност на намаляването на показанията на хемилуминесцентния детектор
 x
 NOdry
 =
 измерена концентрация на NO преди съда за барботиране, в съответствие с буква г) от точка 8.1.11.1.5
 x
 NOwet
 =
 измерена концентрация на NO след съда за барботиране, в съответствие с буква й) от точка 8.1.11.1.5
 x
 H2Oexp
 =
 очакваната максимална моларна част на водата по време на провеждане на изпитванията за определяне на емисиите, в съответствие с точка 8.1.11.2.1
 x
 H2Omeas
 =
 измерена моларна част на водата по време на проверката за намаляване на показанията в съответствие с буква ж) от точка 8.1.11.1.5
 x
 NOmeas
 =
 измерена концентрация на NO, когато газът за калибриране на обхвата NO се смесва с газ за калибриране на обхвата CO2 в съответствие с буква й) от точка 8.1.11.1.4
 x
 NOact
 =
 действителна концентрация на NO, когато газът за калибриране на обхвата NO се смесва с газ за калибриране на обхвата CO2 в съответствие с буква к) от точка 8.1.11.1.4, изчислена в съответствие с формула (8-5)
 x
 CO2exp
 =
 очаквана максимална концентрация на CO2 по време на провеждане на изпитванията за определяне на емисиите в съответствие с точка 8.1.11.2.2
 x
 CO2act
 =
 действителна концентрация на CO2 когато газът за калибриране на обхвата NO


text:
се смесва с газ за калибриране на обхвата CO2 в съответствие с буква и) от точка 8.1.11.1.4
 (8-5)
 където:
 x
 NOspan
 =
 концентрация на газа за калибриране на обхвата N, подаван във входа на газовия сепаратор, в съответствие с буква д) от точка 8.1.11.1.4
 x
 CO2span
 =
 концентрация на газа за калибриране на обхвата CO2, подаван във входа на газовия сепаратор, в съответствие с буква д) от точка 8.1.11.1.4
 8.1.11.3. Проверка за влияние от HC и H2O върху недисперсен ултравиолетов анализатор (NDUV)
 8.1.11.3.1. Обхват и периодичност
 Ако NOx се измерват с недисперсен ултравиолетов анализатор, степента на влияние от H2O и въглеводороди трябва да се провери след началното пускане в експлоатация на анализатора и след основен ремонт.
 8.1.11.3.2. Принцип на измерване
 Въглеводородите и H2O могат да внесат смущение в недисперсния ултравиолетов анализатор, като предизвикват реакция, сходна на реакцията спрямо NOx. Ако недисперсният ултравиолетов анализатор използва алгоритми за компенсиране на ефекта на намаляване на показанията, които за осъществяването на тази проверка за смущения използват измервания на други газове, тези измервания трябва да се извършват едновременно с цел проверка на алгоритмите по време на проверката на анализатора за смущения.
 8.1.11.3.3. Изисквания към системата
 Недисперсният ултравиолетов анализатор за NOx трябва да има съчетано влияние от H2O и HC в рамките на ± 2 % от средната концентрация на NOx.
 8.1.11.3.4. Процедура
 Проверката за влияние се извършва както следва:
 а)
 Недисперсният ултравиолетов анализатор за NOx се включва, функционира, нулира и калибрира по обхват съгласно инструкциите на производителя на уреда;
 б)
 за извършването на тази проверка се препоръчва да се извлекат отработилите газове на двигателя. За количествено определяне на NOx в отработилите газове трябва да се използва хемилуминесцентен детектор, който отговаря на спецификациите от точка 9.4. Реакцията на хемилуминесцентния детектор се използва като еталонна стойност. Въглеводородите в отработилите газове също трябва да се измерят с анализатор с пламъчнойонизационен детектор, който отговаря на спецификациите на точка 9.4. Показанието на пламъчнойонизационния детектор се използва като еталонна стойност за въглеводороди;
 в)
 ако при изпитването се използва изсушител на пробата, преди него отработилите газове на двигателя се въвеждат в недисперсния ултравиолетов анализатор;
 г)
 трябва да се предвиди време за стабилизиране на показанието на анализатора. Времето за стабилизиране трябва да включва време за продухване на преносната газова линия и за реагиране на анализатора;
 д)
 в момент, когато всички анализатори измерват концентрацията на пробата, се прави 30-секунден запис на данните за пробата и се изчисляват средноаритметичните стойности на показанията на всеки от трите анализатора;
 е)
 средната стойност за хемилуминисцентния детектор се изважда от средната стойност за недисперсния ултравиолетов анализатор;
 ж)
 тази разлика се умножава по отношението между очакваната средна концентрация на въглеводороди и концентрацията на въглеводороди, измерена при проверката. Анализаторът преминава проверката за влияние от настоящата точка, ако полученият резултат е в рамките на ± 2 % от концентрацията на NOx, очаквана по стандарт:
 (8-6)
 където:
 =
 средна концентрация на NOx, измерена от хемилуминесцентен детектор [μmol/mol] или [ppm]
 =
 средна концентрация на NOx, измерена от недисперсния ултравиолетов анализатор [μmol/mol] или [ppm]
 =
 средна измерена концентрация на въглеводороди [μmol/mol] или [ppm]
 =
 средна


text:
измерена концентрация на въглеводороди, очаквана за еталона [μmol/mol] или [ppm]
 =
 средна концентрация на NOx, очаквана за еталона [μmol/mol] или [ppm]
 8.1.11.3.5. Изисквания към охлаждащата баня
 Трябва да се докаже, че при най-високата очаквана концентрация на водна пара H
 m, устройството за отстраняване на водата поддържа влажността на хемилуминесцентния детектор до най-много 5 g вода/kg сух въздух (или около 0,8 обемни % H2O), което отговаря на 100 % относителна влажност при 3,9 °C и 101,3 kPa. Също така тази стойност на влажността е еквивалентна на около 25 % относителна влажност при 25 °C и 101,3 kPa. Това може да се докаже чрез измерване на температурата на изхода от топлинния изсушител или измерване на влажността в точка непосредствено преди хемилуминесцентния детектор.
 8.1.11.4. Преминаване на NO2 през охлаждащата баня
 8.1.11.4.1. Обхват и периодичност
 Ако за изсушаване на пробата се използва охлаждаща баня, разположена преди измервателния уред за NOx, но преди нея няма преобразовател на NO2 в NO, трябва да се извърши проверка за преминаване на NO2. Проверката се извършва след началното пускане в експлоатация и след основен ремонт.
 8.1.11.4.2. Принцип на измерване
 Охлаждащата баня (охладител) отстранява водата, която иначе може да внесе смущение при измерването на NOx. Наличието обаче на вода в течна форма в неправилно проектирана охлаждаща баня може да доведе до отстраняването на NO2 от пробата. Ако се използва охлаждаща баня без разположен преди нея преобразувател на NO2 в NO, тя може да отстрани NO2 от пробата преди измерването на NOx.
 8.1.11.4.3. Изисквания към системата
 Охладителят трябва да позволява измерване на най-малко 95 % от общия NO2 при максималната очаквана концентрация на NO2.
 8.1.11.4.4. Процедура
 За проверка на функционирането на охладителя трябва да се използва следната процедура:
 а)
 инсталиране на уредите. Следват се инструкциите за пускане в действие и ползване на производителите на анализатора и охладителя. Трябва да бъдат направени необходимите настройки на анализатора и охладителя, за да се достигнат най-добрите характеристики;
 б)
 инсталиране на оборудването и събиране на данни;
 i)
 анализаторът(ите) за общи NOx трябва да се нулира(т), обхватът му(им) в съответствие с обичайната процедура преди изпитване за определяне на емисиите;
 ii)
 трябва да се избере газ за калибриране NO2 (балансов газ или сух въздух) с концентрация на NO2, близка до максималната концентрация, очаквана по време на изпитванията. Може да бъде използвана по-висока концентрация в съответствие с препоръките на производителя на уреда и добрата техническа преценка, с цел да се постигне точна проверка, ако очакваната концентрация на NO2 е по-ниска от минималния обхват на проверка, определен от производителя на уреда;
 iii)
 газът за калибриране трябва да се подава с излишък към сондата на системата за вземане на проби или съединенията за препълване. Трябва да се остави време за стабилизация на реакцията спрямо общите NOx, като се взема предвид само времето за пренос и времето за реакция на уреда;
 iv)
 изчислява се средната стойност за 30 s от събраните данни за общите NOx и стойността се записва като x
 NOxref;
 v)
 спира се подаването на газа за калибриране NO2;
 vi)
 след това системата за вземане на проби трябва да бъде


text:
наситена чрез насочване на излишните газове от генератора на температура на росата, фиксиран на 50 °C, към сондата на системата за вземане на проби или към съединенията за препълване. От изхода на генератора на температура на росата трябва да бъдат вземани проби с помощта на системата за вземане на проби и охладителя в продължение на най-малко 10 минути, докато охладителят не започне да отстранява постоянно количество вода;
 vii)
 след това веднага се осъществява преход обратно към подаване на излишния NO2 за калибриране, който се използва за установяване на x
 NOxref. допуска се време за стабилизация на реакцията спрямо общите NOx, като се взема предвид само времето за пренос и времето за реакция на уреда; iv) изчислява се средната стойност на събраните за 30 s данни за общите NOx и се записва като x
 NOxmeas;
 viii)
 x
 NOxmeas се коригира доx
 NOxdry на основата на остатъчната водна пара, преминала през охладителя при температурата и налягането на изхода на охладителя;
 в)
 Оценка на експлоатационните показатели. Ако x
 NOxdry е по-нисък от 95 % от x
 NOxref, охладителят трябва да се поправи или замени.
 8.1.11.5. Проверка на преобразуването на NO2 в NO от преобразовател
 8.1.11.5.1. Обхват и периодичност
 Ако се използва анализатор, който за измерване на NOx измерва само NO, преди анализатора трябва да се използва преобразувател на NO2 в NO. Проверката трябва да се извърши след монтирането на преобразователя, след основен ремонт и до 35 дни преди изпитване за определяне на емисиите. Тази проверка трябва да се повтаря със същата периодичност, за да се проверява дали каталитичната активност на преобразувателя на NO2 в NO не е намаляла.
 8.1.11.5.2. Принцип на измерване
 Преобразователят на NO2 в NO дава възможност да се определя NOx с помощта на анализатор, който измерва само NO, като преобразува NO2 в отработилите газове в NO.
 8.1.11.5.3. Изисквания към системата
 Преобразователят на NO2 в NO трябва да позволява измерване на най-малко 95 % от общия NO2 при максималната очаквана концентрация на NO2.
 8.1.11.5.4. Процедура
 Трябва да се използва следната процедура, за да се провери реакцията на преобразувателя на NO2 в NO:
 а)
 за пускането в експлоатация на уреда трябва да се следват указанията за пускане в действие и използване на производителите на анализатора и преобразователя на NO2 в NO. Трябва да бъдат направени необходимите настройки на преобразователя, за да се достигнат най-добрите характеристики;
 б)
 входът на озонатор трябва да се свърже към източник на нулев въздух или кислород, а изходът му — към единия отвор на Т-образно съединение. Към другия отвор на Т-образното съединение трябва да се свърже източник на газ за калибриране на обхвата NO, а преобразователят на NO2 в NO трябва да се свърже към последния отвор;
 в)
 при извършване на проверката се предприемат следните стъпки:
 i)
 подаването на въздух към озонатора се прекъсва и озонаторът се изключва, а преобразователят на NO2 в NO се поставя в режим на деривация (т.е. режим NO). Дава се възможност за стабилизиране, като се отчита само закъснението от преминаването през тръбите и времето на реакция на уреда;
 ii)
 потоците на NO и


text:
нулевия газ трябва да се регулират така, че концентрацията на NO при анализатора да бъде близка до пиковата концентрация на общите азотни оксиди NOx, очаквана по време на изпитването. Съдържанието на NO2 в газовата смес трябва да бъде по-малко от 5 % от концентрацията на NO. Концентрацията на NO трябва да се регистрира въз основа на изчисляване на средната стойност за 30 s на данните за пробата от анализатора и тази стойност се съхранява като x
 NOref. Може да бъде използвана по-висока концентрация в съответствие с препоръките на производителя на уреда и добрата техническа преценка, с цел да се постигне точна проверка, ако очакваната концентрация на NO е по-ниска от минималния обхват на проверка, определен от производителя на уреда.
 iii)
 включва се източникът на O2 на озонатора и се регулира дебитът на O2 така, че показваната от анализатора стойност на NO да бъде около 10 % по-ниска от x
 NOref. Концентрацията на NO трябва да се регистрира въз основа на изчисляване на средната стойност на данните за пробата от анализатора в продължение на 30 s и тази стойност да се съхранява като x
 NO+O2mix;
 iv)
 озонаторът трябва да се включи и дебитът на получавания озон да се регулира така, че стойността на измерения от анализатора NO да бъде приблизително равна на 20 % x
 NOref, като същевременно остава най-малко 10 % нереагирал NO. Концентрацията на NO се регистрира въз основа на изчисляване на средната стойност на данните за пробата от анализатора в продължение на 30 s и тази стойност да се съхранява като x
 NOmeas;
 v)
 анализаторът за NOx трябва да бъде превключен в режим за измерване на NOx и да се измерва общото количество NOx. Концентрацията на NOx трябва да се регистрира въз основа на изчисляване на средната стойност на данните за пробата от анализатора в продължение на 30 s и тази стойност се съхранява като x
 NOxmeas;
 vi)
 озонаторът трябва да се изключи, но да се продължи подаването на газ през системата. Анализаторът за NOx ще показва съдържанието на NOx в сместа NO + O2. Концентрацията на NOx трябва да се регистрира въз основа на изчисляване на средната стойност на данните за пробата от анализатора в продължение на 30 s и тази стойност да се съхранява като x
 NOx+O2mix;
 vii)
 изключва се подаването на O2. Анализаторът за NOx ще показва съдържанието на NOx в първоначалната смес NO + O2. Концентрацията на NOx трябва да се регистрира въз основа на изчисляване на средната стойност на данните за пробата от анализатора в продължение на 30 s и тази стойност да се съхранява като x
 NOxref; Тази стойност не трябва да превишава с повече от 5 % стойността на x
 NOref;
 г)
 оценка на експлоатационните показатели. Ефективността на преобразувателя на NOx трябва да бъде изчислена, като измерените концентрации се заместят в следната формула:
 (8-7)
 д)
 ако резултатът е по-нисък от 95 %, преобразувателят на NO2 в NO трябва да се поправи или замени.
 8.1.12. Измерване на прахови частици
 8.1.12.1. Проверка на везните за прахови частици и проверка на процеса на претегляне


text:
8.1.12.1.1. Обхват и периодичност
 В настоящата точка за описани три проверки
 а)
 независима проверка на работата на везните за прахови частици в рамките на 370 дни преди претегляне на какъвто и да е филтър;
 б)
 нулиране на везните и калибриране на обхвата им в рамките на 12 h преди претегляне на какъвто и да е филтър;
 в)
 проверка дали определянето на масата на еталонните филтри преди и след сесия на претегляне на филтри е в рамките на определения допуск.
 8.1.12.1.2. Независима проверка
 Производителят на везните (или одобрен от производителя представител) трябва да провери работата им в рамките на 370 дни преди изпитване в съответствие с процедурите за вътрешен одит.
 8.1.12.1.3. Нулиране и калибриране на обхвата
 Работата на везните трябва да се провери чрез тяхното нулиране и калибриране на обхвата с най-малко една тежест за калибриране, като за извършването на проверката всички използвани тежести трябва да отговарят на спецификациите от точка 9.5.2. Трябва да се използва ръчна или автоматизирана процедура:
 а)
 при ръчната процедура се изисква да се използват везни, които са били нулирани и калибрирани с поне една тежест за калибриране. Ако са получени нормални средни стойности чрез повтаряне на претеглянето за подобряване на точността и разделителната способност за целите на измерването на праховите частици, същият процес трябва да се използва за проверка на работата на везните;
 б)
 автоматизираната процедура се извършва с вътрешни тежести за калибриране, използвани автоматично за проверка на работата на везните. За извършване на проверката вътрешните тежести за калибриране трябва да отговарят на спецификациите от точка 9.5.2.
 8.1.12.1.4. Претегляне на еталонна проба
 Всички показания за масите, получени при сесия на претегляне, трябва да бъдат проверени чрез претегляне на еталонните среди (т.е., филтри) преди и след сесията на претегляне. Няма задължителна най-малка продължителност на сесията на претегляне, но тя не може да бъде по-дълга от 80 часа, като в нея може да се включва отчитането на масата както преди, така и след изпитването. Последователното определяне на масата на всяка еталонна среда за проби от прахови частици трябва да дава една и съща стойност в рамките на ± 10 μg или ± 10 % от очакваната обща маса на праховите частици, като се взема по-високата от двете стойности. Ако при последователно претегляне на филтрите за проби от прахови частици този критерий не бъде изпълнен, всички отделни резултати за масата на филтрите за изпитване, получени между последователните определяния на масата на еталонните филтри, трябва да се обявят за недействителни. Филтрите могат да се претеглят повторно в друга сесия на претегляне. Ако след изпитване даден филтър бъде обявен за неотговарящ на критерия, тогава интервалът на изпитването се смята за недействителен. Проверката се извършва както следва:
 а)
 най-малко два образеца от неизползвана среда за събиране на проби от прахови частици трябва да се държи в среда за стабилизиране на праховите частици, Те трябва да се използват като еталон. Трябва да се изберат неизползвани филтри със същия размер, изработени от същия материал, които да бъдат използвани като еталон;
 б)
 еталоните трябва да се стабилизират в средата за стабилизиране на прахови частици; Еталоните


text:
трябва да се смятат за стабилизирани, ако са били в среда за стабилизиране на прахови частици най-малко 30 min, а средата за стабилизиране на прахови частици е имала спецификациите, посочени в точка 9.3.4.4, в продължение на най-малко 60 min.
 в)
 везните трябва да се изпробват няколко пъти с еталонни проби без записване на стойностите;
 г)
 везните трябва да се нулират и калибрират по обхват. На везните се поставя и сваля изпитвателна маса (напр. тежест за калибриране), като се гарантира, че везните се връщат в приемливо показание нула в рамките на нормалното време за стабилизация.
 г)
 всяка от еталонните среди (т.е., филтрите) се претегля и масата ѝ се записва. Ако обичайно средни стойности се получават чрез повтаряне на претеглянето с цел повишаване на точността и разделителната способност на измерването на масата на еталонната среда (т.е. филтрите), същият процес трябва да се използва за измерване на средните стойности на масата на средата за проби (т.е., филтрите)
 е)
 трябва да се записват стойностите на температурата на росата, околната температура и атмосферното налягане в близост до везните;
 ж)
 записаните стойности за околните условия трябва да се използват за коригиране на архимедовата сила, описана в точка 8.1.12.2. Записва се масата, коригирана с оглед на архимедовата сила, на всеки еталон;
 з)
 всяка от коригираните с оглед на архимедовата сила маси на еталонната среда (т.е., на филтъра) се изважда от нейната измерена по-рано и записана коригирана с оглед на архимедовата сила маса;
 и)
 ако наблюдаваната маса на някой от еталонните филтри се измени с повече от допустимото съгласно настоящата точка, всички резултати от определянето на масата на прахови частици, получени след последното успешно потвърждаване на масата на еталонната среда (т.е., филтъра) се обявяват за недействителни. Еталонните филтри за прахови частици могат да се бракуват, ако само една от масите на филтрите се е изменила с повече от допустимата съгласно настоящата точка стойност и може да се намери специална причина за изменението на масата именно на конкретния филтър, която не е повлияла на масата на другите използвани филтри. По този начин потвърждаването може да се смята за успешно. В този случай замърсените еталонни среди не трябва да се използват при определяне на съответствието с буква й) от настоящата точка, но съответният еталонен филтър трябва да се отстрани и замени;
 й)
 ако някоя от еталонните маси се измени с повече от от допустимото съгласно настоящата точка 8.1.12.1.4, всички резултати от определянето на масата на прахови частици, получени между две определяния на масата на еталонната среда, се обявяват за недействителни. Ако еталонна среда за вземане на проби от прахови частици бъде отстранена в съответствие с буква и) от настоящата точка 8.1.12.1.4., трябва да е налична поне една разлика между маси на еталонни среди, която отговаря на критериите в настоящата точка. В противен случай резултатите за прахови частици, определени между две определяния на масата на еталонната среда, се обявяват за недействителни.
 8.1.12.2. Корекция за архимедовата сила на филтъра за вземане на проби от прахови частици
 8.1.12.2.1. Общи положения
 Извършва се корекция с оглед на архимедовата сила във въздух на филтъра за


text:
вземане на проби от прахови частици. Корекцията за архимедовата сила зависи от плътността на средата на филтъра за вземане на проби, плътността на въздуха и плътността на калибровъчната тежест, използвана за калибриране на везните. Корекцията за архимедовата не зависи от архимедовата сила, действаща върху самите прахови частици, тъй като масата им обикновено съставлява само 0,01 — 0,1 % от общото тегло. Корекцията за толкова малка част от масата би била най-много 0,010 %. Коригираните с оглед на архимедовата сила стойности са стойности на масата на тарата на пробата прахови частици. Коригираните с оглед на архимедовата сила стойности, получени при претегляне преди изпитването, след това се изваждат от коригираните с оглед на архимедовата сила стойности, получени при измерване след изпитването на съответния филтър, за да се определи масата на праховите частици, отделени при изпитването.
 8.1.12.2.2. Плътност на филтъра за пробата от прахови частици
 Различните филтри за пробата от прахови частици имат различна плътност. Трябва да се използва известната плътност на средата за проби, или да се използва една от стойностите за плътността на някои често срещани среди, като напр. една от следните:
 а)
 при боросиликатно стъкло с покритие от PTFE трябва да се използва стойност за плътността на средата за проби от 2 300 kg/m3;
 б)
 при мембранна среда от PTFE с общ филтъродържателен пръстен от полиметилпентен, на който се падат 95% от масата на средата, трябва да се използва плътност на средата за пробата от 920 kg/m3;
 в)
 при мембранна среда от PTFE с общ филтъродържателен пръстен от PTFE, трябва да се използва плътност на средата за пробата от 2 144 kg/m3;
 8.1.12.2.3. Плътност на въздуха
 Тъй като средата, в която се намират везните за прахови частици, трябва да се контролира стриктно по отношение на температурата, която трябва да бъде равна на 22 ± 1 °C, и на температура на росата, която трябва да е равна на 9,5 ± 1 °C, плътността на въздуха е функция предимно на атмосферното налягане. Поради това, посочената корекция за архимедовата сила е функция само от атмосферното налягане.
 8.1.12.2.4. Плътност на тежестта за калибриране
 Трябва да се използва посочената плътност на материала на металната тежест за калибриране.
 8.1.12.2.5. Изчисляване на корекцията
 Филтърът за прахови частици се коригира с оглед на архимедовата сила, като се използват следните формули:
 (8-8)
 където:
 m
 cor
 =
 коригирана с оглед на архимедовата сила маса на филтъра за прахови частици
 m
 uncor
 =
 некоригирана с оглед на архимедовата сила маса на филтъра за прахови частици
 ρ
 air
 =
 плътност на въздуха в средата, в която се намират везните
 ρ
 weight
 =
 плътност на калибровъчната тежест, използвана за калибриране на везните
 ρ
 media
 =
 плътност на филтъра за прахови частици
 (8-9)
 където:
 p
 abs
 =
 абсолютно налягане в средата, в която се намират везните
 M
 mix
 =
 моларна маса на въздуха в средата, в която се намират везните
 R
 =
 моларна газова константа
 T
 amb
 =
 абсолютна температура на средата, в която се намират везните.
 8.2. Потвърждаване на валидността на уреда за изпитването
 8.2.1. Потвърждаване на валидността на контрола на пропорционалния поток


text:
за серийното вземане на проби и минимално съотношение на разреждане за серийно вземане на проби от прахови частици
 8.2.1.1. Критерии за пропорционалност на системата с пробовземане при постоянен обем
 8.2.1.1.1. Пропорционални потоци
 За всяка двойка дебитомери в статистическите изчисления в приложение 4Б, допълнение А.2, точка А.2.9 се използват записаният дебит на потока от проби и общият дебит на потока или средните им стойности от 1 Hz. Трябва да се определи стандартната грешка на оценката SEE на дебита на пробите по отношение на общия дебит. За всеки интервал от изпитването трябва да се докаже, че SEE е по-малко или равно на 3,5 % от средната стойност на дебита на пробите.
 8.2.1.1.2. Постоянни потоци
 За всяка двойка дебитомери трябва да се използват записаният дебит на потока от проби и общият дебит на потока или средните им стойности от 1 Hz, за да се докаже, че всеки дебит е бил постоянен в рамките на ± 2,5 % от съответната му средна или целева стойност. Вместо да се записва съответният дебит за всеки тип дебитомер, могат да се използват следните възможности:
 а)
 вариант с тръба на Вентури с критична скорост на потока. За тръба на Вентури с критична скорост на потока трябва да се използват записаните данни за условията на входа им, или средните стойности, записани с честота 1 Hz. Трябва да се докаже, че плътността на потока на входа на тръбата на Вентури е била постоянна в рамките на ± 2,5 % от средната или целевата плътност за всеки изпитвателен интервал. В случая на тръба на Вентури от система с пробовземане при постоянен обем това може да се докаже, като се покаже, че абсолютната температура на входа на тръбата на Вентури е била постоянна в рамките на ± 4 % от средната или целевата абсолютна температура за всеки изпитвателен интервал;
 б)
 вариант с обемна помпа. Трябва да се използват записаните данни за условията на входа на помпата, или средните стойности, записани с честота 1 Hz. Трябва да се докаже, че плътността на потока на входа на помпата е била постоянна в рамките на ± 2,5 % от средната или целевата плътност за всеки изпитвателен интервал. В случая на помпа от система с пробовземане при постоянен обем това може да се докаже, като се покаже, че абсолютната температура на входа на обемната помпа е била постоянна в рамките на ± 2 % от средната или целевата абсолютна температура за всеки изпитвателен интервал.
 8.2.1.1.3. Доказване на пропорционално вземане на проби
 За всяко средство за серийно вземане на проби, напр. торбичка или филтър за прахови частици, трябва да се докаже, че е било поддържано пропорционално пробовземане с използване на един от следните начини, като се отбелязва, че до 5 % от общия брой точки за данни могат да се изпуснат като излизащи извън обхвата.
 Като се използва добра техническа преценка, трябва да се докаже с инженерен анализ, че по своята същност системата за регулиране с пропорционален поток осигурява пропорционално вземане на проби при всички обстоятелства, очаквани по време на изпитване. Например, системите за пробовземане при постоянен


text:
обем могат да се използват за потока на пробата и за общия поток, ако бъде доказано, че те имат винаги еднакви налягания и температури на входа и че винаги работят в условия на критична скорост на флуида.
 Трябва да се използват измерени или изчислени потоци и/или концентрации на индикаторния газ (напр. CO2), за да се определи минималното съотношение на разреждане за серийно вземане на проби за прахови частици по време на изпитването.
 8.2.1.2. Потвърждаване на валидността при система с разреждане на част от потока
 За регулиране на системата с частично разреждане на потока с цел вземане на пропорционална проба от неразредени отработили газове е необходима система с бърза реакция; такава система се разпознава по бързината на системата за разреждане на част от потока. Времето за преобразуване на системата се определя чрез процедурата в точка 8.1.8.6 и свързаната с нея фиг. 3.1. Действителният контрол на системата с разреждане на част от потока трябва да се основава на текущо измерваните условия. Ако комбинираното време за преобразуване при измерването на потока отработили газове и системата за разреждане на част от потока е по-малко от 0,3 s, трябва да се използва контрол в реално време Ако времето за преобразуване превишава 0,3 s, трябва да се използва предварителен контрол въз основа на предварително записана изпитвателна последователност. В този случай времето за нарастване трябва да бъде ≤ 1 s, а комбинираното времезакъснение ≤ 10 s. Общата реакция на системата се проектира така, че да осигури представителна проба от прахови частици, q
 mp,i
 (проба от потока на отработилите газове в системата за разреждане на част от потока), пропорционална на масовия дебит на отработилите газове. За определяне на пропорционалността се извършва регресионен анализ на q
 mp,i
 спрямоq
 mew,i
 (масов дебит на разредените отработили газове за влажен въздух) при честота на снемане на данни най-малко 5 Hz, като трябва да са изпълнени следните критерии:
 а)
 корелационният коефициент r
 2 на линейната регресия междуq
 mp,i и q
 mew,i
 не трябва да е по-малък от 0,95;
 б)
 стандартната грешка на оценяването на q
 mp,i on q
 mew,i
 не трябва да надвишава 5 % отq
 mp най-много;
 в)
 q
 mpпресечната точка на регресионната права не трябва да надвишава ±2% от q
 mp най-много.
 Изисква се предварителен контрол, ако комбинираното време за преобразуване на системата за прахови частици t
 50,P и времето за преобразуване на сигнала за масовия дебит на отработилите газове t
 50,F са > 0,3 s. В този случай трябва да се проведе предварително изпитване и сигналът за масовия дебит на отработилите газове от предварителното изпитване да се използва за управляване на дебита на пробата в системата за прахови частици. Точен контрол на системата за частично разреждане се получава, ако времето за проследяване на q
 mew,pre от предварителното изпитване, което контролира q
 mp, се смени от времето за предварителен контрол t
 50,P + t
 50,F.
 За установяване на корелацията между q
 mp,i
 и qmew,i
 се използват данните, снети по време на действителното изпитване, като q
 mew,i е изместено във времето с t
 50,F спрямо q
 mp,i
 (t
 50,P не участва в


text:
интервала на изместване). Изместването във времето между q
 mew и q
 mp е разликата в техните времена на преобразуване, които бяха определени в точка 8.1.8.6.3.2.
 8.2.2. Потвърждаване на обхвата на газоанализатора, потвърждаване и коригиране на дрейфа
 8.2.2.1. Потвърждаване на обхвата
 Ако даден анализатор е работил в диапазон, надхвърлящ 100% от неговия обхват по което и да е време на изпитването, трябва да се предприемат следните стъпки:
 8.2.2.1.1. Серийно вземане на проби
 При серийно вземане на проби, пробата трябва да се анализира повторно, като се използва най-ниският обхват на анализатора, при който максималната реакция на уреда е по-ниска от 100 %. Резултатът трябва да се регистрира от най-ниския обхват, в който анализаторът функционира под 100 % от обхвата си по време на цялото изпитване.
 8.2.2.1.2. Непрекъснато вземане на проби
 При непрекъснато вземане на проби цялото изпитване трябва да се повтори, като се използва следващият по-висок обхват на анализатора. Ако анализаторът отново работи над границата от 100 % от обхвата си, изпитването трябва да се повтори, като се използва следващият по-висок обхват. Изпитването трябва да продължи, докато анализаторът не започне да функционира под границата от 100 % от обхвата си по време на цялото изпитване.
 8.2.2.2. Потвърждаване и коригиране на дрейфа
 Ако дрейфът е в рамките на ± 1 %, данните могат да се приемат без каквато и да е корекция, или да се приемат след корекция. Ако дрейфът е по-голям от ± 1 %, трябва за всеки замърсител да се изчислят по два набора резултати за специфичните емисии при изпитване на стенд, или изпиването да се анулира. Единият набор се изчислява, като се използват данните преди коригирането на дрейфа, а другият — след коригиране на данните за дрейфа, като се следват допълнения А.7.2 и А.8.2 от приложение 4Б. Сравнение се прави като процент от некоригираните резултати. Разликата между некоригираните и коригираните стойности на специфичните емисии при изпитване на стенд трябва да бъде в границите на ± 4 % от некоригираните стойности на специфичните емисии при изпитване на стенд. В противен случай изпитването се анулира.
 8.2.3. Предварителна подготовка на средата (т.е. филтрите) за прахови частици и претегляне на тарата
 Преди провеждане на изпитване за определяне на емисиите, трябва да се извърши следната последователност от действия за подготовка на филтрите за прахови частици и на оборудването за измерване на праховите частици:
 8.2.3.1. Периодични проверки
 Трябва да се гарантира, че средата, в която се намират везните, и средата за стабилизация на праховите частици отговарят на изискванията за периодични проверки, предвидени в точка 8.1.12. Еталонният филтър трябва да се претегли непосредствено преди претеглянето на филтрите от изпитването, за да се установят подходящи еталонни точки (вж. подробности за процедурата в точка 8.1.12.1). Проверката за стабилността на еталонните филтри трябва да се извърши след периода за стабилизация след изпитването, непосредствено преди изпитвателното претегляне.
 8.2.3.2. Визуална проверка
 Неизползваните филтри трябва да се проверят визуално за дефекти, а дефектните филтри да се отстранят.
 8.2.3.3. Заземяване
 В съответствие с точка 9.3.4, за манипулиране с филтрите трябва да се използват електрически заземени пинцети или заземителна лента.
 8.2.3.4. Неизползвани среди за проби


text:
Неизползваните среди за проби трябва да се поставят в един или повече контейнери, така че да не са изолирани от средата за стабилизация на праховите частици. Ако се използват филтри, те могат да бъдат поставени в долната половина на касетата за филтри.
 8.2.3.5. Стабилизация
 Средите за проби трябва да се стабилизират в средата за стабилизиране на прахови частици. Неизползвана среда за проби може да смята за стабилизирана, ако е била в среда за стабилизиране на прахови частици в продължение най-малко на 30 min, като през това време, показателите на средата за стабилизиране на прахови частици са били в рамките на спецификациите, предвидени в точка 9.3.4.
 8.2.3.6. Претегляне
 Средите за проби трябва да се претеглят автоматично или ръчно, както следва:
 а)
 при автоматично претегляне трябва да се спазват указанията за претегляне на производителя на автоматичната система;
 б)
 при ръчното претегляне се използва добрата техническа преценка;
 в)
 разрешено е факултативното претегляне чрез заместване (вж. точка 8.2.3.10);
 г)
 след като даден филтър бъде претеглен, той трябва да се върне в блюдото на Петри и да се покрие.
 8.2.3.7. Корекция за архимедовата сила
 Измерените стойности на теглото трябва да се коригират за архимедовата сила, както е описано в точка 8.1.12.2.
 8.2.3.8. Повторение
 Измерването на масата може да се повтори за определяне на средната маса на филтрите, като се използва добрата техническа преценка, и да се изключат излизащите от обхвата резултати от пресмятането на средните стойности.
 8.2.3.9. Претегляне на тарата
 Неизползваните филтри, чиято тара е била претеглена, трябва да се заредят в чисти касети за филтри, а заредените касети да се сложат в покрит или запечатан съд преди да бъдат отнесени в изпитвателната камера за вземане на проби.
 8.2.3.10. Претегляне чрез заместване
 Претеглянето чрез заместване е възможно, и когато се използва, предполага измерване на еталонна тежест преди и след всяко измерване на средата за проби за прахови частици (напр. филтър). Въпреки че претеглянето чрез заместване налага да се извършат повече измервания, с него се коригира дрейфът на нулата на везните и се налага да се разчита на линейността им само в ограничен обхват. Този метод е най-подходящ, когато се определя количествено общата маса на прахови частици, която е по-малка от 0,1 % от масата на средата за проби. Той обаче може да е подходящ, когато общата маса на праховите частици е повече от 1 % от масата на средата за проби. Ако се използва претегляне чрез заместване, то трябва да се използва за пред- и следизпитвателното претегляне. Една и съща заместваща тежест се използва за претегляне както преди, така и след изпитването. Масата на заместващата тежест трябва да се коригира за архимедовата сила, ако плътността на заместващата тежест е по-ниска от 2,0 g/cm3. Като пример за претегляне чрез заместване могат да се посочат следните стъпки:
 а)
 използват се електрически заземени пинцети или заземителна лента, както е описано в точка 9.3.4.6;
 б)
 използва се неутрализатор на статичното електричество, както е описано в точка 9.3.4.6, за да се сведе до минимум електростатичният заряд на всеки обект, преди той да бъде поставен върху блюдото на везните;
 в)
 избира


text:
се тежест за заместване, която отговаря на спецификациите за тежести за калибриране, посочени в точка 9.5.2. Тежестта за заместване трябва да има същата плътност като тежестта, използвана за калибриране на везните, и масата ѝ трябва да е сходна с масата на неизползваните среди за вземане на проби (напр. филтър). Ако се използват филтри, масата на тежестта трябва да бъде около 80 — 100 mg за най-често използваните филтри с диаметър 47 mm;
 г)
 записва се стабилизираното показание на везните и се отстранява тежестта за калибриране;
 д)
 претегля се неизползвана среда за вземане на проби (напр. нов филтър), записва се стабилизираното показание на везните както и температурата на росата за околната среда, в която се намират везните, температура на околния въздух и атмосферното налягане;
 е)
 тежестта за калибриране трябва отново да се претегли и да се запише стабилизираното показание на везните;
 ж)
 трябва да се изчисли средната аритметична стойност от двете показания за тежестта за калибриране непосредствено преди и след претеглянето на неизползвана проба. Тази средна стойност се изважда от показанието за неизползваната проба, след това се добавя действителната маса на тежестта за калибриране, както е посочено в сертификата на тежестта за калибриране. Резултатът се записва. Той представлява теглото на тарата на неизползваната проба без корекция за архимедовата сила.
 з)
 посочените стъпки на претеглянето чрез заместване се повтарят за останалите неизползваните среди за проби;
 и)
 следват се указанията, дадени в точки 8.2.3.7 — 8.2.3.9 от настоящия раздел, след като е приключило претеглянето.
 8.2.4. Следизпитвателна подготовка и общо претегляне на пробите прахови частици
 8.2.4.1. Периодични проверки
 Трябва да се гарантира, че заобикалящата среда, в която се намират везните, и средата за стабилизация на праховите частици отговарят на изискванията за периодични проверки, предвидени в точка 8.1.12.1. След приключване на изпитването, филтрите трябва да бъдат върнати в средата за претегляне и стабилизиране на прахови частици. Средата за претегляне и стабилизиране на прахови частици трябва да отговаря на условията на околната среда, предвидени в точка 9.3.4.4, като в противен случай филтрите, използвани в изпитването, трябва да се съхраняват в затворен съд, докато не бъдат осигурени необходимите условия.
 8.2.4.2. Изваждане от затворените съдове
 В средата за стабилизация на праховите частици, пробите от прахови частици се изваждат от затворените съдове. Филтрите могат да се вадят от касети си преди или след стабилизирането. Когато даден филтър се извади от касетата, горната половина на касета трябва да бъде отделена от долната част, като се използва проектираният за тази цел разделител на касетата.
 8.2.4.3. Електрическо заземяване
 За работа с пробите от прахови частици се използват електрически заземени пинцети или заземителна лента, както е описано в точка 9.3.4.5;
 8.2.4.4. Визуална проверка
 Събраните проби от прахови частици и свързаните с тях филтърни среди се проверяват визуално. Ако стане ясно, че са нарушени изискванията относно филтъра или събраната проба от прахови частици, или ако праховите частици са влезли в контакт с каквато и да било повърхност, различна от филтър, пробата не може да се използва при определянето на емисиите на прахови частици. В случай на контакт с друга повърхност, последната трябва да се


text:
почисти преди извършването на други действия.
 8.2.4.5. Стабилизиране на пробите от прахови частици
 За стабилизиране на пробите от прахови частици, пробите трябва да се поставят в един или повече съдове, така че да не са изолирани от средата за стабилизиране на праховите частици, която е поисана в точка 9.3.4.3. Проба от прахови частици е стабилизирана, ако е била в среда за стабилизиране на прахови частици в продължение на един от посочените по-долу периоди, през които показателите на средата за стабилизиране са били в рамките на спецификациите, предвидени в точка 9.3.4.3:
 а)
 ако се очаква, че общата концентрация на прахови частици по повърхността на филтъра ще бъде по-висока от 0,353 μg/mm2, като се приема отлагане на 400 μg прахови частици върху петно с диаметър 38 mm върху филтъра, последният трябва да бъде изложен на средата за стабилизиране за най-малко 60 минути преди претегляне;
 б)
 ако се очаква, че общата концентрация на прахови частици по повърхността на филтъра ще бъде по-ниска от 0,353 μg/2, филтърът трябва да бъде изложен на средата за стабилизиране в продължение на най-малко 30 минути преди претегляне;
 в)
 ако не е известна общата концентрация на прахови частици по повърхността на филтъра, която може да се очаква, филтърът трябва да бъде изложен на средата за стабилизиране в продължение на най-малко 60 минути преди претегляне.
 8.2.4.6. Определяне на масата на филтъра след изпитването
 Процедурите в точка 8.2.3 трябва да се повторят (точки 8.2.3.6 до 8.2.3.9), за да се определи масата на филтрите след изпитването.
 8.2.4.7. Обща маса
 Всяка коригирана с оглед на архимедовата сила маса на филтъра без тара трябва да бъде извадена от съответната си коригирана с оглед на архимедовата сила следизпитвателна маса на филтъра. Полученият резултат е общата маса m
 total, която трябва да се използва в изчисленията на емисиите, посочени в допълнения А.7 и А.8.
 9. ИЗМЕРВАТЕЛНО ОБОРУДВАНЕ
 9.1. Спецификации на динамометричния стенд на двигателя
 9.1.1. Работа на изходния вал
 Използва се динамометричен стенд на двигателя, който разполага с подходящи характеристики за изпълнението на приложимия работен цикъл, включително качеството да отговаря на подходящите критерии за валидност на цикъла. Могат да се използват следните динамометри:
 а)
 динамометри с токове на Фуко или динамометри с хидравлична спирачка;
 б)
 динамометри за променлив ток или за постоянен ток;
 в)
 един или повече динамометри.
 9.1.2. Преходен цикъл
 За измерване на въртящия момент могат да се използват динамометричен датчик или редови уред за измерване на въртящия момент.
 Когато се използва динамометричен датчик, въртящият момент се предава на вала на двигателя и трябва да се вземе под внимание инерцията на динамометъра. Действителният въртящ момент на двигателя е сума от регистрирания от динамометричния датчик въртящ момент и спирачния инерционен момент, умножен по ъгловото ускорение. Системата за регулиране трябва да извършва това изчисление в реално време.
 9.1.3. Принадлежности на двигателя
 Работата на принадлежностите на двигателя, необходими за подаване на гориво, смазване, загряване на двигателя, подаване на охлаждащата течност към двигателя или задействане на устройствата за последваща обработка, трябва да бъде взета предвид, а тези принадлежности трябва да се монтират в съответствие с точка 6.3.
 9.2. Процедура


text:
на разреждане (ако е приложимо)
 9.2.1. Изисквания по отношение на разреждането и фоновите концентрации
 Газообразните компоненти могат да бъдат измервани неразредени или разредени, докато измерването на праховите частици по правило изисква разреждане. Разреждането може да бъде осъществено с помощта на система с разреждане на целия поток или такава с разреждане на част от потока. Когато се прилага разреждане, отработилите газове могат да се разреждат с околен въздух, изкуствен въздух или азот. За измерване на газообразните емисии разредителят трябва да бъде с температура най-малко 15 °C. За вземане на проби от прахови частици температурата на разредителя е посочена в точка 9.2.2 за система на пробовземане при постоянен обем, а за система с разреждане на част от потока и променливо съотношение на разреждане — в точка 9.2.3. Капацитетът на системата за разреждане трябва да бъде достатъчно голям, за да елиминира кондензацията на вода в системите за разреждане и взимане на проби. При висока влажност на въздуха за разреждане се разрешава той да бъде изсушен преди въвеждането му в системата за разреждане. За предотвратяване на кондензацията на водата стените на тръбата за разреждане могат да бъдат нагрявани или изолирани, също както и тръбите за основния поток след тръбата за разреждане.
 Преди разредителят да бъде смесен с отработилите газове, той може да се подлага на предварителна подготовка посредством увеличаване или намаляване на неговата температура или влажност. От разредителя могат да бъдат отстранени някои съставки с цел намаляване на техните фонови концентрации. Следните разпоредби се прилагат към отстраняването съставки или отчитането на фоновите концентрации:
 а)
 концентрациите на съставките в разредителя могат да бъдат измерени и компенсирани с оглед на фоновото им въздействие върху резултатите от изпитванията. Вж. допълнения A.7 — A.8 за изчисления за компенсиране на фоновите концентрации;
 б)
 за отчитане на фонови прахови частици на разположение са следните възможности:
 i)
 за отстраняване на фоновите прахови частици разредителят се филтрира с високоефективни въздушни филтри за прахови частици (HEPA), които имат начална ефективност на отделяне на прахови частици най-малко 99,97 % (виж точка 3.1 за процедури, свързани с ефективността на филтриране с HEPA);
 ii)
 за да се направят корекции за отчитане на фоновите прахови частици без филтриране с HEPA, последните не трябва да допринасят с повече от 50 % за нетното количество прахови частици, събрани върху филтъра;
 iii)
 разрешена е без ограничения корекцията с НЕРА на нетните фонови прахови частици.
 9.2.2. Система с цял поток
 Разреждане на целия поток, пробовземане при постоянен обем. Целият поток на неразредените отработили газове се разрежда в тръба за разреждане. Постоянен поток може да се поддържа чрез поддържане на температура и налягане при дебитомера в рамките на ограниченията. При поток, който не е постоянен, дебитът се измерва директно, за да се даде възможност за пропорционално вземане на проби. Системата е проектирана както следва (вж. фиг. 9.1):
 а)
 трябва да се използва тръба с вътрешни повърхности от неръждаема стомана. Всичка части на тръбата за разреждане трябва да са електрически заземени;
 б)
 противоналягането на отработилите газове не трябва да бъде намалявано изкуствено от обемната помпа или от системата за захранване с въздух за


text:
разреждане. Статичното налягане на мястото, където се въвеждат неразредените отработили газове в тръбата, трябва да се поддържа в границите на атмосферното налягане ± 1,2 kPa.
 в)
 за да се подпомогне смесването, неразредените отработили газове се въвеждат в тръбата, като се насочват по осевата линия на тръбата към изхода й Част от въздуха за разреждане може да бъде въведена радиално от вътрешна повърхност на тръбата, за да се сведе до минимум взаимодействието на отработилите газове със стените на тръбата;
 г)
 разредител. За вземане на проби от прахови частици температурата на разредителя (околен въздух, синтетичен въздух или азот, както е посочено в точка 9.2.1), трябва да се поддържа между 293 и 325 K (20 до 52 °C) в непосредствена близост до входа в тръбата за разреждане.
 д)
 числото на Рейнолдс Re трябва да бъде най-малко 4 000 за потока разредени отработили газове, където Re се основава на вътрешния диаметър на тръбата за разреждане. Re е определено в допълнения А.7 — A.8. Проверка на правилното смесване се извършва чрез прокарване на сонда за вземане на проби по диаметъра на тръбата за разреждане, в хоризонтална и вертикална посока. Ако показанието на анализатора показва каквото и да било отклонение над ± 2 % от средната измерена концентрация, системата с пробовземане при постоянен обем трябва да се задейства при по-висок дебит, или да се монтира пластина за смесване или бленда с цел да се подобри смесването;
 е)
 предварителна подготовка за измерване на потока. Разредените отработили газове може да бъдат подготвени преди измерването на дебита, при условие, че подготовката се извършва след загретите сонди за взимане на проби от въглеводороди и прахови частици, както следва:
 i)
 могат да се използват изправители на потока, гасители на пулсациите, или и както едните, така и другите;
 ii)
 могат да се използват филтри;
 iii)
 може да се използва топлообменник за контрол на температурата преди всеки дебитомер, но трябва да се предприемат мерки за предотвратяване на кондензацията на водата;
 ж)
 кондензация на вода. За да се гарантира, че се измерва поток, който съответства на измерената концентрация, трябва или да не се допуска кондензация между местоположението на сондата за вземане на проби и входа на дебитомера в тръбата за разреждане, или, ако се допусне кондензация на водната пара, да се измери влажността на входа на дебитомера. Стените на тръбата за разреждане или тръбите за основния поток на изхода от тръбата може да се нагряват или изолират за предотвратяване на кондензацията на водната пара. Трябва да се избягва появата на кондензат в тръбата за разреждане. Някои компоненти на отработилите газове могат да бъдат разредени или отстранени при наличието на влага;
 За вземане на проби от прахови частици, вече пропорционалният поток, идващ от системата за пробовземане при постоянен обем, претърпява вторично разреждане (един или повече пъти), за да се постигне общото съотношение на разреждане, показано на фигура 9.2 и споменато в точка 9.2.3.2;
 з)
 минималното общо съотношение на разреждане трябва да бъде в обхвата 5:1 — 7:1, като стойността му трябва да бъде поне 2:1 за първичното разреждане на базата на максималния дебит на отработилите


text:
газове на двигателя по време на изпитвателния цикъл или интервал;
 и)
 общото време на пребиваване в системата трябва да бъде между 0,5 и 5 s, измерено от точката на въвеждане на разредителя до филтъродържателя (филтъродържателите);
 и)
 общото време на пребиваване в системата за вторично разреждане трябва да бъде най-малко 0,5 s, измерено от точката на въвеждане на разредителя за вторично разреждане до филтъродържателя (филтъродържателите);
 За определянето на масата на праховите частици са необходими система за взимане на проби от прахови частици, филтри за взимане на проби от прахови частици, гравиметрични везни и камера за претегляне с регулиране на температурата и влажността.
 Фигура 9.1
 Примери на конфигурации с разреждане на целия поток
 9.2.3. Система с разреждане на част от потока (РЧП)
 9.2.3.1. Описание на системата с разреждане на част от потока
 Схематично изображение на системата с разреждане на част от потока е представено на фигура 9.2. Показана е обща схема, на която са илюстрирани принципите на вземането на проби, разреждането и вземането на проби за прахови частици Схемата не е предвидена да указва, че всички компоненти, показани в нея, са необходими за други възможни системи за вземане на проби, които удовлетворяват целите на вземане на проби. Разрешени са и други конфигурации, различни от посочената схема, при условие, че те обслужват същата цел — вземане на проби, разреждане и взимане на проби от прахови частици. Те трябва да отговарят на други критерии, като например тези от точка 8.1.8.6 (периодично калибриране) и точка 8.2.1.2 (потвърждаване на валидността) за променливо разреждане PFD, както и на точка 8.1.4.5, както и таблица 8.2 (проверка за линейност) и точка 8.1.8.5.7 (проверка) по отношение на системи с разреждане на част от потока с постоянно съотношение на разреждане.
 Както е показано на фиг. 9.2, неразредените отработили газове или потокът след първичното разреждане се прехвърлят от изпускателната тръба EP или от системата с пробовземане при постоянен обем съответно към тръбата за разреждане DT през сондата за взимане на проби SP и преносната газова линия TL. Общият поток през тръбата се регулира с регулатор на поток и помпата Р за вземане на проби на системата за вземане на проби от прахови частици (СВППЧ). При пропорционално вземане на проби от неразредените отработили газове, дабитът на въздуха за разреждане се регулира от регулатора на дебит FC1, който може да използва q
 mew (масов дебит на отработилите газове за влажен въздух) или q
 maw (масов дебит на входящия въздух за влажен въздух) и q
 mf (масов дебит на горивото) като управляващи сигнали за постигане на желаното разделяне на потока отработили газове. Дебитът на пробата през тръбата за разреждане DT представлява разликата между общия дебит и дебита на въздуха за разреждане. Дебитът на въздуха за разреждане се измерва с устройството за измерване на дебит FM1, а общият дебит — с устройството за измерване на дебит от системата за взимане на проби от прахови частици. Съотношението на разреждане се изчислява въз основа на тези два дебита. За вземането на проби с постоянно съотношение на разреждане на неразредени или разредени отработили газове и потока на отработилите газове


text:
(напр. вторично разреждане за вземане на проби от прахови частици), дебитът на въздуха за разреждане обикновено е постоянен и се контролира от регулатора на потока FC1 или от помпата за въздуха за разреждане.
 Фигура 9.2
 Схема на система за разреждане на част от потока (обща система за вземане на проби)
 a
 =
 отработили газове от двигателя или поток след първично разреждане
 b
 =
 по избор
 c
 =
 взимане на проби от прахови частици
 Компоненти на фиг. 9.2:
 DAF
 =
 филтър на въздуха за разреждане — въздухът за разреждане (околен въздух, синтетичен въздух или азот) се филтрира с високоефективен филтър за прахови частици (HEPA)
 DT
 =
 тръба за разреждане или система за вторично разреждане
 EP
 =
 изпускателна тръба или система за първично разреждане
 FC1
 =
 регулатор на потока
 FH
 =
 филтъродържател
 FM1
 =
 устройство за измерване на дебита на въздуха за разреждане
 P
 =
 помпа за взимане на проби
 PSS
 =
 система за вземане на проби от прахови частици
 PTL
 =
 преносна тръба за прахови частици
 SP
 =
 сонда за взимане на проби от неразредени или разредени отработили газове
 TL
 =
 преносна тръба
 Масови дебити, приложими само за пропорционално вземане на проби от неразредени отработили газове при разреждане на част от потока:
 q
 mew
 =
 масов дебит на отработилите газове за влажен въздух
 q
 maw
 =
 Масов дебит на входящия въздух за влажен въздух
 q
 mf
 =
 Масов дебит на горивото
 9.2.3.2. Разреждане
 Температурата на разредителите (околен въздух, синтетичен въздух или азот, както е посочено в точка 9.2.1), трябва да се поддържа между 293 и 325 K (20 до 52 °C) в непосредствена близост до входа на тръбата за разреждане.
 Разрешава се въздухът за разреждане да бъде изсушен преди въвеждането му в системата за разреждане. Системата за разреждане на част от потока трябва да бъде проектирана така, че да извлича пропорционални проби неразредени отработили газове от изпускателната система на двигателя, като по този начин реагира на отклоненията в дебита на отработилите газове, и да въвежда въздух за разреждане в пробите, за да се постигне при изпитвателния филтър температурата, указана в точка 9.3.3.4.3. За тази цел от съществено значение е съотношението на разреждане да се определи така, че да се изпълнят изискванията за точност от точка 8.1.8.6.1.
 За да се гарантира, че се измерва поток, който съответства на измерената концентрация, трябва или да не се допуска кондензация между местоположението на сондата за вземане на проби и входа на дебитомера в тръбата за разреждане, или, ако се допусне кондензация на водната пара, да се измери влажността на входа на дебитомера. Системата с разреждане на част от потока може да бъде загрявана или изолирана за предотвратяване на кондензацията на водни пари. Трябва да се избягва появата на кондензат в тръбата за разреждане.
 Минималното съотношение на разреждане трябва да бъде в обхвата 5:1 — 7:1 на базата на максималния дебит на отработилите газове на двигателя по време на изпитвателния цикъл или интервал.
 Общото време на пребиваване в системата трябва да бъде между 0,5 и 5 s, измерено от точката на въвеждане на разредителя до филтъродържателя


text:
(филтъродържателите).
 За определянето на масата на праховите частици са необходими система за взимане на проби от прахови частици, филтри за взимане на проби от прахови частици, гравиметрични везни и камера за претегляне с регулиране на температурата и влажността.
 9.2.3.3. Приложимост
 Системата с разреждане на част от потока може да се използва за извличане на пропорционална проба от неразредени отработили газове от всяка партида проби или за непрекъснато вземане на проби от прахови частици и газообразни замърсители при всеки преходен работен цикъл, цикъл със стабилни състояния или всеки цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях.
 Системата може да се използва и за предварително разредени отработили газове, когато с помощта на постоянно съотношение на разреждане се разрежда вече пропорционален поток (вж. фиг. 9.2). По този начин се осъществява вторично разреждане на потока от системата с пробовземане при постоянен обем, така че да се постигне общото съотношение на разреждане за вземане на проби от прахови частици.
 9.2.3.4. Калибриране
 Калибрирането на системата с разреждане на част от потока, така че тя да да извлича пропорционална проба от неразредените отработили газове е разгледано в точка 8.1.8.6.
 9.3 Процедури за вземане на проби
 9.3.1 Общи изисквания за вземане на проби
 9.3.1.1. Проектиране и конструкция на сондата
 Сондата е първият елемент от системата за вземане на проби. Тя се въвежда в потока неразредени или разредени отработили газове с цел вземане на проба, так че външните и вътрешните ѝ повърхности да се в контакт с отработилите газове. От сондата пробата преминава в преносна тръба.
 Вътрешните повърхности на сондите за вземане на проби трябва да се правят от неръждаема стомана или — когато трябва да се вземат проби от неразредени отработили газове — от нереактивен материал, способен да издържа температурата на неразредените отработили газове. Сондите за вземане на проби трябва да се разполагат на места, където съставките се смесват, като така създават средната си концентрация в пробата и където смущенията от други сонди са сведени до минимум. Препоръчва се всички сонди да се предпазват от влиянието на гранични слоеве, зони на разреждане или завихряне — особено близо до изхода на изпускателната тръба с неразредени отработили газове, където може да възникне нежелано разреждане. Прочистването или противотоковото продухване на сондата не трябва да оказва влияние върху друга сонда по време на изпитването. Може да се използва една и съща сонда за вземане на проби за повече от една съставка, при условия, че сондата отговаря на техническите изисквания по отношение на всяка съставка.
 9.3.1.2. Преносни тръби
 Дължината на преносните тръби, през които взетата проба достига до анализатор, средство за съхранение или система за разреждане, трябва да бъде сведена до минимум чрез разполагане на анализаторите, средствата за съхранение и системите за разреждане възможно най-близо до сондите. Броят на извивките на преносните тръби трябва да се сведе до минимум, а радиусът на всяка неизбежна извивка трябва е възможно най-голям;
 9.3.1.3. Методи на вземане на проби
 По отношение на непрекъснатото и серийното вземане на проби, споменати в точка 7.2, се прилагат следните условия:
 а)
 когато се вземат проби при постоянен дебит, те трябва


text:
да преминават през тръбите също при постоянен дебит;
 б)
 когато се вземат проби при променлив дебит, дебитът на пробите се изменя пропорционално на изменящия се дебит на потока;
 в)
 валидността на пропорционалното вземане на проби се потвърждава, както е описано в точка 8.2.1.
 9.3.2. Взимане на проби от газове
 9.3.2.1. Сонди за вземане на проби
 За вземане на проби от газовите емисии се използва сонда с един или няколко отвора. Сондите могат да бъдат ориентирани във всяка посока по отношение на потока на неразредените или разредените отработили газове. При някои сонди температурата на пробата трябва да се контролира, както следва:
 а)
 при сонди, които извличат NOx от разредените отработили газове, температура на стената на сондата трябва да се контролира с цел предотвратяване на кондензация на водната пара;
 б)
 при сонди, които извличат въглеводороди от разредени отработили газове, се препоръчва температурата на стените на сондата да се поддържа около 190 °C за намаляване до минимум на замърсяването.
 9.3.2.2. Преносни тръби
 Трябва да се използват преносни тръби, чиито вътрешни повърхности са от неръждаема стомана, PTFE, VitonTM или какъвто и да е друг материал, който има по-подходящи свойства за вземане на проби от емисиите. Трябва да се използва нереактивоспособен материал, способен да издържа на температурата на отработилите газове. Могат да се използват последователно поставени филтри, ако филтърът и неговата изолация отговарят на същите изисквания по отношение на температурата, както и преносните тръби, както следва:
 а)
 в преносни тръби за NOx, разположени преди преобразовател на NO2 в NO, който отговаря на изискванията на точка 8.1.11.5, или преди охладител, който отговаря на изискванията на точка 8.1.11.4, трябва да се поддържа температура на пробата, която предотвратява кондензация на водната пара;
 б)
 за преносни тръби за общи въглеводороди трябва да се спазва температурен толеранс на стените на тръбата по цялата ѝ дължина от (191 ± 11) °C. Ако се вземат проби от неразредени отработили газове, изолираната преносна тръба може да бъде пряко свързана със сондата. Дължината и изолацията на преносна тръба трябва да са така проектирани, че най-високата очаквана температура на неразредените отработили газове да се понижи до не по-малко от 191 °C, измерени на изхода на преносната тръба. За вземане на проби от разредените отработили газове се разрешава преходна зона между сондата и преносната тръба с дължина до 0,92 m, за да се осъществи преход до температура на стената от (191 ± 11) °C.
 9.3.2.3. Компоненти за подготовка на пробата
 9.3.2.3.1. Изсушители на пробата
 9.3.2.3.1.1. Изисквания
 Уредът, който се използва за отстраняване на влагата, трябва да отговаря на минималните изисквания в следващата точка. Във формула A.8-14 се използва съдържание на влага от 0,8 обемни % H2O.
 За най-високата очаквана концентрация на вода H
 m, техниката за отстраняване на водата трябва да поддържа влажността, регистрирана с хемилуминесцентен детектор на равнище ≤ 5 g вода/kg сух въздух (или около 0,8 обемни % H2O), което отговаря на 100 % относителна влажност при 3,9 °C и 101,3 kPa. Също така тази стойност на влажността е еквивалентна на около 25 % относителна влажност при 25 °C и 101,3 kPa. Това може


text:
да се докаже чрез измерване на температурата на изхода от топлинния изсушител или измерване на влажността в точка непосредствено преди хемилуминесцентния детектор.
 9.3.2.3.1.2. Разрешени типове изсушители на проби и процедура за определяне съдържанието на влага след изсушителя
 За да се намали въздействието на водата върху измерването на газовите емисии може да се използва всеки от двата типа изсушители на проби, описани в настоящия точка.
 а)
 ако се използва изсушител с осмотична мембрана, разположен преди всякакъв газоанализатор или средство за съхранение, той трябва да отговаря на спецификациите за температурата, посочени в точка 9.3.2.2. Трябва да се следят температурата на росата T
 dew и абсолютното налягане p
 total след изсушителя с осмотична мембрана. Количеството вода се изчислява, както е описано в допълнения A.7 — A.8, като се използват непрекъснато записвани стойности на T
 dew и p
 total или техните максимални стойности, наблюдавани по време на изпитването, или зададените им гранични стойности. При липса на пряко измерени стойности, номиналната стойност на p
 total се определя от най-ниското абсолютно налягане в изсушителя, очаквано по време на изпитването;
 б)
 може да не се използва топлинен охладител преди измервателна система за общи въглеводороди за двигатели със самовъзпламеняване чрез сгъстяване. Ако се използва топлинен охладител преди преобразователя на NO2 в NO, или ако се използва система за вземане на проби без преобразовател на NO2 в-NO, охладителят трябва да отговаря на изискванията на проверката за намаляване на ефективността по отношение на NO2, посочена в точка 8.1.11.4. Трябва да се следят температурата на росата T
 dew и абсолютното налягане p
 total след топлинния охладител. Количеството вода се изчислява, както е описано в допълнения A.7 — A.8, като се използват непрекъснато записвани стойности на T
 dew and p
 total или техните максимални стойности, наблюдавани по време на изпитването, или зададените им гранични стойности. При липса на пряко измерени стойности, номиналната стойност на p
 total се определя от най-ниското абсолютно налягане в топлинния охладител, очаквано по време на изпитването. Ако може с основание да се предположи температурата на насищане T
 dew в топлинния охладителна на основата на известната ефективност на охладителя и на непрекъснатото следене на температура му, може да се изчисли T
 chiller. Ако стойностите на T
 chiller не се записват непрекъснато, нейната максимална стойност, наблюдавана по време на изпитването, или зададената ѝ гранична стойност могат да се използват като постоянна стойност, за да се определи постоянно количество вода съгласно допълнения A.7 — A.8. Ако може с основание да се предположи, че температурата T
 chiller е равна на T
 dew, T
 chiller може да се използва вместо T
 dew съгласно допълнения A.7 — A.8. Ако може с основание да се предположи, че има постоянна разлика в температурата между T
 chiller и T
 dew, която се дължи на известно и определено загряване на пробата между изхода на охладителя и мястото на измерване на температурата, тази предполагаема разлика в температурите може да се взема предвид като фактор при изчисляването на емисиите. Валидността на всички предположения, разрешени с настоящата точка трябва да бъде показана с помощта на технически анализ или данни.
 9.3.2.3.2. Помпи


text:
за взимане на проби
 Трябва да се използват помпи за вземане на проби, които са разположени преди анализатор или средство за съхранение на какъвто и да било газ. Трябва да се използват помпи за вземане на проби, чиито вътрешни повърхности са от неръждаема стомана, PTFE или какъвто и да е друг материал, който има по-подходящи свойства за вземане на проби от емисиите. При някои помпи за вземане на проби температурата трябва да се контролира, както следва:
 а)
 ако се използва помпа за вземане на проби от NOx, разположена преди преобразовател на NO2 в NO, отговарящ на изискванията на точка 8.1.11.5, или охладител, отговарящ на изискванията на точка 8.1.11.4, тя трябва да се нагрява за предотвратяване на кондензациятана водна пара;
 б)
 ако се използва помпа за вземане на проби от общи въглеводороди, разположена преди анализатор за общи въглеводороди или средство за съхранение, вътрешната ѝ повърхност трябва да се нагрява до температура 191 ± 11 °C.
 9.3.2.4. Средства за съхранение на проби
 В случай на събиране на проби в торбичка, обемите газ се съхраняват в достатъчно чисти контейнери, които само в минимална степен позволяват изтичане или просмукване на газове. Трябва да се използва добрата техническа преценка за определяне на приемливите прагове по отношение на чистота и просмукването на средствата за съхранение. За почистване на контейнера той може многократно да се продухва и обезвъздушава и може да се нагрява. Трябва да се използва гъвкав контейнер (напр. торбичка) в среда с регулируема температура, или твърд контейнер, чиято температура се регулира, който първоначално се обезвъздушава, или който има обем, който може да се измества, в резултат например на движението на бутало в цилиндър. Трябва да се използват контейнери, отговарящи на спецификациите в дадената по-долу Таблица 9.1.
 Таблица 9.1
 Материали за контейнери за серийни проби
 CO, CO2, O2, CH4, C2H6, C3H8, NO, NO2
 (6)
 Поливинил флуорид (PVF) (7), например TedlarTM, поливинилиден флуорид (7), например KynarTM, политетрафлуороетилен (8), например TeflonTM, или неръждаема стомана (8)
 Общи/неметанови въглеводороди
 Политетрафлуороетилен (9) или неръждаема стомана (9)
 9.3.3. Вземане на проби от прахови частици
 9.3.3.1. Сонди за вземане на проби
 Трябва да се използват сонди за прахови частици с един отвор, намиращ се на края на сондата. Сондата за прахови частици трябва да бъде насочена срещу посоката на потока.
 Сондата за прахови частици може да бъде защитена с капаче, съответстващо на изискванията на фигура 9.3. В този случай не се използва първичният сепаратор, описан в точка 9.3.3.3.
 Фигура 9.3
 Схема на сонда с конусен първичен сепаратор
 9.3.3.2. Преносни тръби
 Препоръчва се да се използват изолирани или нагряти преносни тръби, или топлинно изолирано заграждение с цел намаляване до минимум на температурните разлики между преносните тръби съставките на отработилите газове. Трябва да се използват преносни тръби, които са инертни по отношение на праховите частици и чиито вътрешните повърхности са електропроводими. Препоръчва се използваните преносни тръби да са изработени от неръждаема стомана; всеки материал, различен от неръждаема стомана трябва да има същите характеристики по отношение на вземането на проби, както неръждаемата стомана. Вътрешната повърхност на преносните тръби за прахови частици трябва да бъде електрически заземена.


text:
9.3.3.3. Първичен сепаратор
 Разрешено е използването на предназначен за отстраняване на частиците с голям диаметър първичен сепаратор за прахови частици, монтиран в системата за разреждане непосредствено преди филтъродържателя. Разрешава се използването на само един такъв първичен сепаратор. Ако се използва сонда с конусен накрайник (вж. фиг. 9.3), използването на първичен сепаратор е забранено.
 Първичният сепаратор на прахови частици може да бъде инерционен импактор или вихров сепаратор. Той трябва да е изработен от неръждаема стомана. Първичният сепаратор трябва да бъдат проектиран да отстранява най-малко 50 % от праховите частици с аеродинамичен диаметър 10 μm и не повече от 1 % от праховите частици с аеродинамичен диаметър от 1 μm в обхвата на дебити, за които се използва. Изходът на първичния сепаратор трябва да се конфигурират с помощта на устройство, позволяващо заобикаляне на всеки филтър за прахови частици, така че потокът през първичния сепаратор да може да бъде стабилизиран преди началото на всяко следващо изпитване. Филтърът за вземане на проби от прахови частици трябва да се намира в границите на 75 cm след изхода на първичния сепаратор.
 9.3.3.4. Филтър за проби
 По време на последователността на изпитването се вземат проби от разредените отработили газове с помощта на филтър, който отговаря на изискванията от точки 9.3.3.4.1 — 9.3.3.4.4.
 9.3.3.4.1. Спецификация на филтрите
 Всички типове филтри трябва да притежават коефициент на задържане на DOP (диоктилфталати) с размер 0,3 μm не по-нисък от 99,7 %. Измерванията на производителите, направени на филтрите за вземане на проби и отразени в продуктовите спецификации, могат да бъдат използвани за доказване на изпълнението на това изискване. Филтърът трябва да е изработен от:
 а)
 стъкловлакно с флуоровъглеводордно (политетрафлуороетиленово — PTFE) покритие; или
 б)
 флуоровъглеводордна (политетрафлуороетиленова — PTFE) мембрана.
 Ако очакваната нетна маса на праховите частици върху филтъра надвишава 400 μg, може да се използва филтър с начална минимална ефективност на улавяне от 98 %.
 9.3.3.4.2. Размер на филтрите
 Номиналният диаметър на филтъра е 46,50 mm ± 0,6 mm.
 9.3.3.4.3. Разреждане и контрол на температурата на пробите от прахови частици
 Пробите от прахови частици се разреждат поне веднъж преди преносните тръби в случай на системата с пробовземане при постоянен обем и след тях в случай на система с разреждане на част от потока (вж. точка 9.3.3.2 относно преносните тръби). Температурата на пробите трябва да се регулира на 47 ± 5 °C, измерена в която и да е точка в границите на 200 mm преди или 200 mm след средство за съхраняване на прахови частици. Предвижда се пробата от частици да се затопля или изстудява основно благодарение на условията на разреждане, както е посочено в буква а) от точка 9.2.1.
 9.3.3.4.4. Скорост на преминаване през сечението филтъра
 Скоростта на преминаване през сечението на филтъра трябва да бъде между 0,90 и 1,00 m/s, като по-малко от 5 % от записаните стойности на потока са извън този обхват. Ако общата маса на праховите частици върху филтъра надвишава 400 μg, скоростта на преминаване през сечението на филтъра може да бъде намалена. Тази скорост се измерва, като обемният дебит на пробата при стойност на налягането преди филтъра


text:
и температура на повърхността на филтъра се разделя на зоната на експозиция на филтъра. Ако спадът на налягането върху устройството за вземане на проби от прахови частици преди филтъра е по-малко от 2 kPa, трябва да се използва налягането в изпускателната тръба или тръбата на системата с пробовземане при постоянен обем.
 9.3.3.4.5 Филтъродържател
 За да се предотврати турбулентно отлагане на прахови частици и да се осигури равномерното им отлагане върху филтъра, трябва да се използва конус с ъгъл на разширение 12.5° (от центъра), с който се осигурява преход от вътрешния диаметър на преносната тръба към изложената лицева страна на диаметъра на филтъра. Този преходник трябва да се изработи от неръждаема стомана.
 9.3.4. Стабилизиране на праховите частици и среда за претегляне за гравиметричен анализ
 9.3.4.1. Среда за гравиметрично анализ
 В настоящия раздел се описват двата вида среда, необходими за стабилизиране и претегляне на праховите частици с оглед на гравиметричен анализ: среда за стабилизиране на праховите частици, в която се съхраняват филтрите преди претеглянето им; и среда за претегляне, в която са разположени везните. Двете среди могат да споделят общото пространство.
 Нито в средата за стабилизиране, нито в тази за претегляне трябва да има има каквито и да било замърсители — напр. прах, аерозоли или полулетливи частици, които биха могли да замърсят филтрите за прахови частици.
 9.3.4.2. Чистота
 Трябва да бъде потвърдена чистотата на средата за стабилизиране на праховите частици, като се използват еталонни филтри, както е описано в параграф 8.1.12.1.4.
 9.3.4.3. Температура на камерата
 Температурата на камерата (или помещението), в която (което) филтрите за частици се кондиционират и претеглят, трябва се поддържа равна на 22 ° ± 1 ° през цялата продължителност на процеса на подготвяне и претегляне. Влажността се поддържа до температурата на росата 9,5 °C ± 1 °C и относителна влажност 45% ± 8%. Ако средата за стабилизиране е отделена от средата за претегляне, средата за стабилизиране трябва да се поддържа с допустимо отклонение 22 °С ± 3 °С.
 9.3.4.4. Проверка на условията на средата
 Когато се използват измервателни уреди, които отговарят на спецификациите в точка 9.4, трябва да бъдат проверени следните условия на околната среда:
 а)
 трябва да се записват температурата на росата и температурата на околния въздух. Тези стойности трябва да се използват, за да се определи дали средата за стабилизиране и средата за претегляне са пребивавали в границите на допустимите отклонения, описани в точка 9.3.4.3 от настоящия раздел, за поне 60 min преди претеглянето на филтрите;
 б)
 в средата за претегляне атмосферното налягане се записва непрекъснато. Друго приемливо решение е да се използва барометър, с който се измерва атмосферното налягане извън средата за претегляне, стига да може да се гарантира, че атмосферното налягане винаги е в границите на ± 100 Ра от общото атмосферно налягане. Трябва да се осигури средство за записване на най-последната стойност на атмосферното налягане при претеглянето на всяка проба прахови частици. Тази стойност трябва да се използва за изчисляване на корекцията за архимедовата сила по отношение на праховите частици, описана в точка 8.1.12.2.
 9.3.4.5. Инсталиране на везните
 Везните се инсталират както следва: