text:
Специфични емисии на газообразни компоненти
 ePM
 g/kWh
 Специфични емисии на прахови частици
 ew
 g/kWh
 Претеглени специфични емисии
 F
 Статистически данни от изпитването F
 F
 —
 Периодичност на регенериране, изразена като части от изпитването, по време на които се извършва регенериране
 f
 a
 —
 Атмосферен коефициент на лабораторията
 k
 r
 —
 Корекционен множител на регенериране
 k
 Dr
 —
 Коефициентза коригиране към по-ниска стойност
 k
 Ur
 —
 Коефициентза коригиране към по-висока стойност
 λ
 —
 Коефициент на излишък на въздух
 L
 —
 % от стойността на въртящия момент
 M
 a
 g/mol
 Моларна маса на всмуквания въздух
 M
 e
 g/mol
 Моларна маса на отработилите газове
 M
 gas
 g/mol
 Моларна маса на газообразни компоненти
 m
 kg
 Маса
 m
 gas
 g
 Маса нa газовите емисии за изпитвателния цикъл
 m
 PM
 g
 Маса на емисиите на прахови частици за изпитвателния цикъл
 n
 min-1
 Честота на въртене на двигателя
 n
 hi
 min-1
 Висока честота на въртене на двигателя
 n
 lo
 min-1
 Ниска честота на въртене на двигателя
 P
 kW
 Мощност
 P
 max
 kW
 Максимална регистрирана или обявена мощност при честотата на въртене на изпитването при условията на изпитването (посочена от производителя)
 P
 AUX
 kW
 Обща обявена мощност, консумирана от спомагателните устройства, монтирани за изпитването
 p
 kPa
 Налягане
 p
 a
 kPa
 Атмосферно налягане на сухия въздух.
 PF
 %
 преминаваща част
 q
 maw
 kg/s
 Масов дебит на входящия въздух за влажен въздух.
 q
 mdw
 kg/s
 Масов дебит на въздуха за разреждане за влажен въздух.
 q
 mdew
 kg/s
 Масов дебит на разредените отработили газове за влажен въздух
 q
 mew
 kg/s
 Масов дебит на отработилите газове за влажен въздух
 q
 mf
 kg/s
 Масов дебит на горивото
 q
 mp
 kg/s
 Проба от потока на отработилите газове в системата за разреждане на част от потока
 qV
 m3/s
 Обемен дебит
 РЧ
 —
 Коефициент на реакция
 R
 d
 —
 Коефициент на разреждане
 r
 2
 —
 Коефициент на определяне
 ρ
 kg/m3
 Плътност
 σ
 —
 Стандартно отклонение
 S
 kW
 Регулиране на динамометричен стенд
 SEE
 —
 Стандартна грешка на оценяването (SEE) на y on x
 T
 °C
 Температура
 T
 a
 K
 Абсолютна температура
 T
 N·m
 Въртящ момент на двигателя
 T
 sp
 N·m
 Необходим въртящ момент в зададената точка „sp“
 u
 —
 Съотношение между плътностите на газовия компонент и отработилите газове
 t
 s
 Време
 Δt
 s
 Интервал от време
 t
 10
 s
 Време между подаване на сигнал и 10 % от крайното показание
 t
 50
 s
 Време между подаване на сигнал и 50 % от крайното показание
 t
 90
 s
 Време между подаване на сигнал и 90 % от крайното показание
 V
 m3
 Обем
 W
 kWh
 Работа
 y
 Обща променлива
 Средноаритметична стойност
 3.3. Индекси
 abv
 Абсолютно количество
 act
 Действително количество
 air
 Количество въздух
 amb
 Количество в околната среда
 atm
 Атмосферно количество
 cor
 Коригирано количество
 CFV
 Тръба нa Вентури с критична скорост на флуида
 denorm
 Денормирано количество
 dry
 Сухо количество
 exp
 Очаквано количество
 filter
 Филтър за пробата от прахови частици
 i
 Моментно измерване (напр. 1 Hz)
 i
 Член от последователност
 idle
 Състояние при условията на празен ход
 in
 Количество на входа
 leak
 Изтекло количество
 макс.
 Максимална (пикова) стойност
 meas
 Измерено количество


text:
min
 Минимална стойност
 mix
 Моларна маса на въздух
 out
 Количество на изхода
 PDP
 Обемна помпа
 ref
 Еталонно количество
 SSV
 Тръба на Вентури с дозвукова скорост на флуида
 total
 Общо количество
 uncor
 Некоригирано количество
 vac
 Количество във вакуум
 weight
 Тежест за калибриране
 wet
 Мокро количество
 3.4. Означения и съкращения за химичните компоненти (използвани също и като индекси)
 Вж. точка 2.2.2 от настоящото правило
 3.5. Съкращения
 Вж. точка 2.2.3 от настоящото правило
 4. ОБЩИ ИЗИСКВАНИЯ
 Двигателите трябва да се проектират, изработват и сглобяват така, че да отговарят на разпоредбите на настоящото правило. Техническите мерки, които производителят взема, трябва да бъдат такива, че посочените емисии да бъдат реално ограничавани, съгласно настоящото правило, по време на нормалната продължителност на експлоатационния срок на двигателя и при нормални условия на експлоатация За целта двигателите, когато се изпитват в съответствие с условията на изпитване, посочени в точка 6, с прилагане на процедурите за изпитване, посочени в точка 7, трябва да отговарят на изискванията за експлоатационните характеристики от точка 5.
 5. ИЗИСКВАНИЯ КЪМ РАБОТНИТЕ ПОКАЗАТЕЛИ
 5.1. Общи изисквания
 5.1.1. Подлежи на уточняване (2).
 5.1.2. Емисии на газообразни и прахови замърсители от двигателя
 Замърсителите се представени от:
 а)
 азотни оксиди, NOx;
 б)
 въглеводороди, които могат да се представят по следните начини:
 i)
 общи въглеводороди, HC или THC;
 ii)
 неметанови въглеводороди, NMHC.
 в)
 прахови частици, PM;
 г)
 въглероден оксид, СО,
 Измерените стойности на газовите емисии и на емисиите на прахови частици, изхвърлени от двигателя, се отнасят до специфичните емисии при изпитване на стенд, изразени в грамове на киловатчас (g/kWh). Могат да се използват и други системи мерни единици, като се използва подходящо преобразуване.
 Емисиите се определят въз основа на работните цикли (със стабилни състояния и/или преходни), описани в точка 7. Системите за измерване трябва да отговарят на условията за калибриране и проверка на експлоатационните показатели от точка 8., извършени с измервателното оборудване, посочено в точка 9.
 Органът по одобряването на типа може да одобри други системи или анализатори, ако се установи, че те дават еквивалентни резултати в съответствие с точка 5.1.3.
 5.1.3. Еквивалентност
 Определянето на еквивалентността на системата се основава на изследването на съпоставимостта между 7 (или повече) двойки проби на разглежданата система и една от еталонните системи от настоящото приложение.
 „Резултати“ означава претеглената стойност на емисиите за конкретен цикъл. Изпитванията за съпоставимост се извършват в една и съща лаборатория, изпитвателна камера и с един и същи двигател, и е желателно да протичат едновременно. Еквивалентността на усреднените стойности на пробна двойка двигатели се определя чрез статистиката на F-изпитване и t-изпитване, както е посочено в приложение 4Б, допълнение А.2, получена при условията за лабораторна изпитвателна камера и двигател, описани по-горе. Резултатите извън средните се определят в съответствие с ISO 5725 и се изключват от базата данни. Системите, които ще се използват за изпитването за съпоставяне, подлежат на одобряване от органа по одобряването на типа.
 5.2. Подлежи на уточняване
 6. УСЛОВИЯ НА ИЗПИТВАНЕТО
 6.1. Условия на изпитванията в лаборатория
 Измерват се абсолютната температура(T
 a)на въздуха на входа на двигателя, изразена в градуси по Келвин, и атмосферното налягане в суха среда (p
 s),

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
изразено в kPa, а параметърът f
 a се определя по следния метод: в многоцилиндрови двигатели, които имат отделни групи смукателни колектори, например „V“-образни, се взема средната температура на отделните групи. Параметърът f
 a се докладва заедно с резултатите от изпитването. За по-добра повтаряемост и възпроизводство на резултатите от изпитването се препоръчва параметърът f
 a да е такъв, че: 0,93 ≤ f
 a ≤ 1,07.
 Двигатели с атмосферно пълнене и такива с принудително пълнене с механичен компресор:
 (6-1)
 Двигатели с турбокомпресор със или без охлаждане на всмуквания въздух:
 (6-2)
 Температурата на всмуквания въздух трябва да се поддържа равна на (25 ± 5) °C, измерена преди всякакъв компонент на двигателя.
 Позволено е да се използва:
 а)
 общ уред за измерване на атмосферното налягане, при условие, че оборудването за всмуквания въздух поддържа околното налягане по време на изпитването на двигателя в рамките на ± 1 kPa от общото атмосферно налягане;
 б)
 общ уред за измерване на влажността на всмуквания въздух, при условие, че оборудването за всмуквания въздух поддържа температурата на росата по време на изпитването на двигателя в рамките на ± 0,5 °C от общата измерена влажност.
 6.2. Двигатели с охлаждане на въздуха за принудително пълнене
 а)
 трябва да се използва система за охлаждане на въздуха за принудително пълнене с капацитет, който е представителен за уредбите, използвани в серийно произвежданите двигатели. Всяка лабораторна система за охлаждане на въздуха за принудително пълнене трябва да бъде проектирана така, че да намали до минимум натрупването на кондензат. Преди изпитването за емисии натрупаният кондензат трябва да се отстрани и всички отвори за изпразване да бъдат напълно затворени. Отворите за изпразване трябва да останат затворени през цялото времетраене на изпитването. Трябва да бъдат гарантирани следните условия по отношение на охлаждането:
 i)
 по време на изпитването на входа на топлообменника за въздуха за принудително пълнене трябва да се поддържа температура на охлаждащия топлоносител най-малко 20 °C;
 ii)
 при посочените от производителя условия на работа на двигателя, дебитът на охлаждащия топлоносител трябва да бъде такъв, че да се осигури температура на въздуха в рамките на ± 5 °C от посочената от производителя температура на изхода от охладителя на въздуха за принудително пълнене. Температурата на въздуха на изхода на устройството се измерва в мястото, указано от производителя. Тази определена точка за дебита на охлаждащия топлоносител се използва в цялото изпитване. Ако производителят на двигателя не е определил условията на работа на двигателя или съответната им температура на въздуха на изхода на охладителя, дебитът на охлаждащия топлоносител трябва да се настрои да отговаря на максималната мощност на двигателя, така че да температурата на въздуха на изхода на охладителя да е представителна за работата на двигателя;
 iii)
 Ако производителят на двигателя е посочил ограничения на спада на налягането в охладителя на въздуха за принудително пълнене, трябва да се гарантира, че спадът на налягането на въздуха за принудително пълнене в охладителя при работните условия на двигателя е в границите на посочените от производителя ограничения. Спадът на налягането трябва да се измерва на определените от производителя места.
 б)
 целта е да се получат резултати за


text:
емисиите, които са представителни за функционирането на двигателя в условията на експлоатация. Ако добрата инженерна практика сочи, че спецификациите, представени в настоящия раздел, могат да доведат до непредставително изпитване, (напр. твърде силно охлаждане на всмуквания въздух), могат да се използват по-внимателно подбрани контролни точки и средства за контрол на спада на налягането, температурата на охлаждащия топлоносител и дебита, така че да се получат по-представителни резултати.
 6.3. Мощност на двигателя
 6.3.1. База за измерването на емисиите
 Базата за измерването на специфичните емисии е некоригираната мощност.
 6.3.2. Спомагателно оборудване, което трябва да се монтира
 По време на изпитването в съответствие с приложение 7 на изпитвателния стенд се монтира спомагателното оборудване, необходимо за работата на двигателя.
 6.3.3. Спомагателни устройства, които следва да се демонтират
 Някои спомагателни устройства, чието предназначение е свързано с работата на превозното средство и които могат да бъдат монтирани върху двигателя, се демонтират за провеждане на изпитването.
 Когато спомагателните устройства не могат да бъдат демонтирани, консумираната от тях мощност при ненатоварено състояние може да се определи и да се прибави към измерената мощност на двигателя (вж. бележка ж) от таблица 7). Ако тази стойност е по-голяма от 3 % от максималната изпитвателна честотата на въртене, тя може да бъде проверена от органа по изпитването. Мощността, консумирана от спомагателните устройства, трябва да се използва за коригиране на зададените стойности и за изчисляване на работата, извършена от двигателя за изпитвателния цикъл.
 6.4. Въздух, всмукван от двигателя
 6.4.1. Въведение
 Трябва да се използва всмукателната система, монтирана на двигателя, или система, която представлява типична работна конфигурация. Тя включва устройството за охлаждане на въздуха за принудително пълнене и системата за рециркулация на отработилите газове.
 6.4.2. Ограничаване на всмуквания въздух
 Използва се система за пълнене с въздух или система на изпитвателната лаборатория, която представлява система за ограничаване на въздушния приток в рамките на ±300 Pa от максималната стойност, указана от производителя за неизползван въздушен филтър, когато двигателят работи при номинална честота и пълно натоварване. Разликата в статичното налягане на системата за ограничаване на всмукването на въздух се измерва в мястото, указано от производителя, и при зададените точки за честотата на въртене и въртящия момент. Ако производителят не е посочил място, налягането се измерва преди мястото на съединяване на всякакъв турбокомпресор или система за рециркулация на отработилите газове към системата за пълнене с въздух. Ако производителят не е посочил точки на честотата на въртене и въртящия момент, налягането се измерва, когато двигателят достигне максималната си мощност.
 6.5. Изпускателна уредба на двигателя
 Трябва да се използва изпускателната уредба, монтирана на двигателя, или уредба, която представлява типична работна конфигурация. По отношение на устройствата за последваща обработка ограничаването на отработилите газове трябва да се определи от производителя в съответствие с условията за последващата обработка (напр. влошаването на характеристиките по отношение на околната среда/остаряването на двигателя и нивото на регенериране/натоварване). Изпускателната уредба на двигателя трябва да е съобразена с изискванията за вземане на проби от отработилите газове, както е посочено в точка 9.3. Използва се изпускателна уредба на двигателя или изпитвателна система със стенд, която дава противоналягане на отработилите газове в


text:
рамките на 80 до 100 % от максималното ограничение за изгорелите газове, при честотата на въртене и момента, указани от производителя. Ако максималното съпротивление на ограничителя е 5 kPa или по-малко, зададената стойност на налягането не трябва да бъде по-ниска с повече от 1,0 kPa спрямо максимума. Ако производителят не е посочил точки на честотата на въртене и въртящия момент, налягането се измерва, когато двигателят достигне максималната си мощност.
 6.6. Двигател със система за последваща обработка
 Ако двигателят е оборудван със система за последваща обработка на отработилите газове, изпускателната тръба трябва да има същия диаметър като тръбата, използвана в действителни условия или посочена от производителя, за разстояние, равно на четири диаметъра преди разширителната част, където се намира устройството за последваща обработка. Разстоянието от фланеца на изпускателния колектор или изхода на турбокомпресора до системата за последваща обработка е същото, което е указано в конфигурацията на превозното средство, или е в рамките на спецификациите на производителя за това разстояние. Противоналягането или ограничаването на потока на отработилите газове трябва да отговарят на гореописаните критерии и да могат да се регулират с клапан. Контейнерът за последваща обработка може да се отстранява по време на пробните изпитвания и по време на съставянето на графичната характеристика на двигателя и да се замества с еквивалентен контейнер с неактивен катализатор.
 Емисиите, измерени при изпитвателния цикъл, са представителни за съответните емисии в действителни работни условия. Емисиите, измерени при изпитвателния цикъл, са представителни за съответните емисии в действителни работни условия.
 За двигатели, чиито системи за последваща обработка на отработилите газове рядко (периодично) се регенерират, както е описано в точка 6.6.2, резултатите от емисиите се коригират, за да отчетат регенерирането. В този случай средните емисии зависят от честотата на регенерирането, що се отнася до частта от изпитванията, през които се извършва регенерирането. Системи за последваща обработка на отработилите газове с непрекъснато регенериране съгласно точка 6.6.1 не изискват специална процедура на изпитване.
 6.6.1. Непрекъснато регенериране
 За система за последваща обработка на обработили газове, която се основава на непрекъснато регенериране, емисиите се измерват при система за последваща обработка на обработили газове, която е така стабилизирана, че да е в режим на повтаряеми емисии. Процесът на регенериране се извършва най-малко веднъж по време на изпитването на пускането при горещ двигател при цикъл с преходни режими за подвижни извънпътни машини (NRTC) и цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях (RMC) и производителят обявява нормалните условия, при които става това (количество натрупани сажди, температура, противоналягане на отработилите газове и т.н.). За да се докаже, че процесът на регенериране е непрекъснат, се провеждат най-малко три изпитвания с преходни режими за подвижни извънпътни машини или изпитвания със стабилни състояния и линейни преходи между тях при пускане при горещ двигател. В случая на изпитване NRTC с пускане при горещ двигател, двигателят трябва да се подготви в съответствие с точка 7.8.2.1, след което да загрее съгласно точка 7.4.2 и да се проведе първото изпитване NRTC с пускане при горещ двигател. Последващите изпитвания NRTC при пускане при горещ двигател трябва да започват след загряване съгласно точка 7.4.2. При изпитванията


text:
се записват температурата и налягането (температурите преди и след системата за последваща обработка на отработили газове, противоналягане на обработилите газове и т.н.). Системата за последваща обработка се счита за задоволителна, ако условията, заявени от производителя, могат да бъдат констатирани по време на изпитването достатъчно дълго време и резултатите от емисиите не се разсейват с повече от ± 25 % или 0,005 g/kWh, която стойност е по-висока. Ако системата за последваща обработка на отработили газове има защитен режим, който превключва към периодичен (рядко задействан) режим на регенериране, този режим се проверява съгласно точка 6.6.2. За този специфичен случай приложимите гранични стойности на емисиите могат да се превишат и няма да бъдат претегляни.
 6.6.2. Нечесто (периодично) регенериране
 Настоящата разпоредба се прилага само по отношение на двигатели, оборудвани с устройства за контрол на емисиите, които се регенерират периодично. Настоящата процедура не може да се приложи за двигатели, които се експлоатират в цикъл с дискретни режими.
 Емисиите се измерват в рамките на поне три изпитвания NRTC с пускане при горещ двигател или на изпитвания със стабилни състояния и линейни преходи между тях, едно с регенериране, а две без регенериране на стабилизирана система за последваща обработка. Процесът на регенериране настъпва най-малко един път по време на изпитването NRTC или изпитването със стабилни състояния и линейни преходи между тях. Ако регенерането продължава по-дълго от едно изпитване NRTC или едно изпитване със стабилни състояния и линейни преходи между тях, трябва да се провеждат последователни пълни изпитвания NRTC или изпитвания със стабилни състояния и линейни преходи между тях без да се спира двигателят, докато не завърши регенерирането и не се изчисли средната стойност на резултатите от изпитванията. Ако регенерирането завърши по време на някое от изпитванията, последното се завършва, като се спазва предвидената му продължителност. Двигателят може да бъде оборудван с превключвател, способен да предотврати или разреши процеса на регенериране, при условие че това действие няма ефект върху началното калибриране на двигателя.
 Производителят обявява условията на нормалните параметри, при които се извършва процесът на регенериране (количество натрупани сажди, температура, противоналягане на отработилите газове и т.н.). Производителят предоставя също информация за честотата на регенерирането, под формата на данни за броя изпитвания, през които се извършва регенериране. Точната процедура за определяне на това време се одобрява от органа по одобрение на типа въз основа на добрата техническа преценка.
 За целите на изпитването производителят предоставя система за последваща обработка, която е достигнала състояние за регенериране. По време на фазата на подготовка на двигателя не се извършва регенериране. Съществува и възможността производителят да изпълнява последователни изпитвания NRTC с пускане при горещ двигател или изпитвания със стабилни състояния и линейни преходи между тях, докато системата за последваща обработка достигне състоянието за регенериране. При всички изпитвания не се налага измерване на емисиите.
 Средните емисии между фазите на регенериране се определят от средното аритметично на няколко приблизително равноотстоящи изпитвания NRTC с пускане при горещ двигател или изпитвания със стабилни състояния и линейни преходи между тях. Препоръчва се да се извърши поне едно изпитване NRTC с пускане при горещ двигател или изпитване със стабилни състояния и


text:
линейни преходи между тях, възможно най-близко преди изпитването за регенериране, и изпитване NRTC с пускане при горещ двигател или изпитване със стабилни състояния и линейни преходи между тях непосредствено след изпитването за регенериране.
 По време на изпитването за регенериране всички данни, необходими за откриване на регенериране, се записват (емисии на CO или NOx, температура преди и след системата за последваща обработка на отработилите газове, противоналягане на отработилите газове и т.н.). По време на процеса на регенериране могат да се превишат приложимите пределни стойности на емисиите. Процедурата на изпитването е изобразена схематично на фиг. 6.1.
 Фигура 6.1
 Схема на нечесто (периодично) регенериране с n измервания и nr измервания по време на регенерирането
 Средната специфична интензивност на емисиите, свързани с пускането при горещ двигател [g/kWh] се изчислява както следва (вж. фигура 6.1):
 (6-3)
 където:
 n
 =
 брой на изпитванията без регенериране
 nr
 =
 брой на изпитванията с регенериране (най-малко едно изпитване),
 =
 средни специфични емисии от изпитване без регенериране [g/kWh]
 =
 средни специфични емисии от изпитване без регенериране [g/kWh]
 По избор на производителя и с оглед на добрата техническа преценка, корекционният коефициент за регенерирането k
 r, който може да бъде както адитивен, така и мултипликативен, и който изразява средната интензивност на емисиите, може да бъде пресметнат както е показано по-долу:
 мултипликативен:
 (коефициент за корекция към по-висока стойност)
 (6-4a)
 (коефициент за корекция към по-ниска стойност)
 (6-4a)
 адитивен:
 (коефициент за корекция към по-висока стойност)
 (6-5)
 (коефициент за корекция към по-ниска стойност)
 (6-6)
 С коефициентите за корекция към по-висока стойност се коригира чрез умножаване или събиране измерената интензивност на емисиите за всички изпитвания, в които не е настъпило регенериране. С коефициентите за корекция към по-ниска стойност се коригира чрез умножаване или събиране измерената интензивност на емисиите за всички изпитвания, в които е настъпило регенериране. Настъпването на регенериране трябва да се означи по начин, който е лесно разпознаваем при всички изпитвания. Когато не е регистрирано регенериране, прилага се коефициентът за корекция към по-висока стойност.
 Във връзка с приложение 4Б, допълнения А.7 и А.8 относно изчисляването на специфичните емисии при изпитване на стенд, коефициентите за корекция на регенерирането:
 а)
 трябва да се прилагат към усреднените резултати от изпитването NRTC и цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях;
 б)
 може да се прилага към цикли със стабилни състояния и линейни преходи между тях и изпитване NRTC на пускане при студен двигател, ако по време на цикъла настъпи регенериране;
 в)
 действието му може да бъде разширено и за други членове на същото семейство двигатели;
 г)
 действието му може да бъде разширено и за други семейства двигатели, които използват същата система за последваща обработка, с предварителното одобрение на органа, издаващ одобрение на типа, на основа на предоставени от производителя технически доказателства за сходството на емисиите.
 Ще бъдат разгледани следните възможности:
 а)
 даден производител може да избере да не прилага коефициентите за корекция за едно или повече от своите семейства (или конфигурации) двигатели поради това, че въздействието на регенерирането е слабо, или поради това, че не е практически възможно да се регистрира кога се извършва регенерирането. В тези случаи


text:
не се използува корекционен коефициент и производителят е отговорен за осигуряването на съответствието на пределните стойности на емисиите във всички изпитвания, независимо дали се извършва регенериране или не.
 б)
 при поискване от страна на производител, органът по одобряването на типа или по сертифицирането може да използва различни от посочените в буква а) начини за регистриране на регенерирането. Тази възможност обаче се прилага само за регенериране, което настъпва извънредно рядко и които практически не може да бъде регистрирано с използването на корекционните коефициенти, описани в буква а).
 6.7. Охладителна уредба
 Трябва да се използва охладителна уредба на двигателя, която има достатъчен капацитет да поддържа двигателя и температурата на всмуквания въздух, маслото, охлаждащата течност, цилиндровия блок и главата на цилиндрите на двигателя в нормалните работни температури, предписани от производителя. Могат да се използват лабораторни спомагателни охладители и вентилатори.
 6.8. Смазочно масло
 Смазочното масло се указва от производител и е представително за смазочното масло, предлагано на пазара. Характеристиките на използваното смазочно масло за изпитването трябва да бъдат вписани и представени заедно с резултатите от изпитването.
 6.9. Спецификации на еталонните горива
 Еталонните горива са посочени в приложение 6, таблица 3.
 Температурата на горивото трябва да е в съответствие с препоръките на производителя. Температурата на горивото трябва да бъде измерена на входа на помпата за впръскване на гориво или в зависимост от инструкциите на производителя, а мястото на извършване на това измерване трябва да бъде записано.
 6.10. Емисии на картерни газове
 Картерните газове не трябва да бъдат отделяни директно в околната атмосфера, като се допускат следните изключения: двигателите, оборудвани с турбокомпресори, помпи, нагнетателни вентилатори или компресори за принудително пълнене за нагнетяване на въздуха, могат да отделят картерни газове директно в околната атмосфера, ако емисиите на картерни газове са добавени (физически или математически) към емисиите на отработилите газове при всички изпитвания за емисии. Производителите, които се възползват от това изключение, трябва да монтират двигателите така, че всички картерни газове да могат да бъдат въведени в системата за вземане на проби от емисиите. За целите на настоящата точка картерните газове, които се въвеждат в изпускателната уредба преди уредбата за последваща обработка на отработилите газове, не се считат за отделяни директно в околната атмосфера.
 За измерване на емисиите картерните газове се насочват към изпускателната уредба, която трябва да отговаря на следните изисквания:
 а)
 материалите на тръбопровода трябва да бъдат с гладки стени, електропроводящи и да не реагират с картерните газове. Тръбите трябва да бъдат възможно най-къси;
 б)
 броят на извивките на лабораторния тръбопровод за картерните газове трябва да е сведен до минимум, като радиусът на всяка неизбежна извивка да е възможно най-голям;
 в)
 изпускателният тръбопровод за отвеждане на картерните газове трябва да отговаря на спецификациите на производителя на двигателя за противоналягането на картера;
 г)
 изпускателният тръбопровод за отвеждане на картерните газове се свързва към неразредените отработили газове след системата за последваща обработка на отработилите газове, след ограничителя на потока на отработилите газове, ако е монтиран такъв, и на достатъчно разстояние преди сондите за вземане на проби, за да се осигури пълно смесване с отработилите газове на двигателя преди


text:
вземането на проби. Изпускателната тръба за картерните газове трябва да достига до свободния поток отработили газове, за да се избегне влиянието на граничния слой и да се улесни смесването. Изходът на изпускателната тръба за газове от картера може да бъде ориентиран във всяка посока по отношение на потока на неразредените отработили газове.
 7. ПРОЦЕДУРИЗА ИЗПИТВАНЕ
 7.1. Въведение
 В настоящата точка се описва определянето на специфичните емисии на замърсяващи газове и прахови частици на двигателя, който е обект на изпитване. Изпитваният двигател трябва да бъде в базова конфигурация за семейството двигатели, както е посочено в точка 5.2.
 Лабораторното изпитване се състои в измерване на емисиите и други параметри в рамките на изпитвателните цикли, посочени в настоящото приложение. Разглеждат се следните аспекти (в настоящото приложение 4Б):
 а)
 лабораторни конфигурации за измерване на специфичните емисии (точка 7.2);
 б)
 процедури за проверка преди и след изпитването (точка 7.3);
 в)
 изпитвателни цикли (точка 7.4);
 г)
 обща последователност на изпитването (точка 7.5);
 д)
 съставяне на графичната характеристика на двигателя (точка 7.6);
 е)
 съставяне на изпитвателни цикли (точка 7.7);
 ж)
 изпълняване на конкретни изпитвателни цикли (точка 7.8).
 7.2. Принципи на измерване на емисиите
 За измерването на специфичните емисии двигателят трябва да премине през изпитвателните цикли, определени в точки 7.4., както е приложимо. Измерването на специфичните емисии предполага определяне на масата на замърсителите (т.е.,. HC, NMHC, CO, NOx и праховите частици (PM)), както и съответната работа, извършена от двигателя.
 7.2.1. Маса на съставките
 Общата маса на всяка съставка се определя за целия приложим изпитвателен цикъл, като се използват следните методи:
 7.2.1.1. Непрекъснато вземане на проби
 При непрекъснато вземане на проби концентрацията на съответната съставка се измерва непрекъснато в неразредените или разредените отработили газове. Тази концентрация се умножава по постоянния дебит на (разредените или неразредените) отработили газове при мястото на вземане на проби, за да се определи масовият дебит на съставката. Емисиите на съставката се сумират за целия период на изпитвателния цикъл. Този сбор е общата маса на изпускания компонент.
 7.2.1.2. Серийно вземане на проби
 При серийното вземане на проби непрекъснато се извличат проби от неразредени или разредени отработили газове и се съхраняват за последващо измерване. Извлечените проби трябва да бъдат пропорционални на дебита на неразредените или разредените отработили газове. Примери за серийно вземане на проби са събирането на разредени газообразни компоненти в торбичка и събирането на прахови частици (PM) върху филтър. По принцип, емисиите се изчисляват по следния начин: концентрациите във взетата серийна проба се умножават по общата маса на отработилите газове или масовия дебит на отработилите газове (разредени или неразредени), от които е извлечена партидата. Полученото произведение е общата маса или масовият дебит на изпускания компонент. За изчисляване на концентрацията на прахови частици, отложените върху филтър прахови частици от пропорционално извлечени отработили газове се разделят на количеството филтрирани отработили газове.
 7.2.1.3. Комбинирано вземане на проби
 Позволява се комбиниране на непрекъснато и серийно вземане на проби (напр., вземане на проби от прахови частици с помощта на серийно вземане на проби и от газови емисии с непрекъснато вземане).
 Следната фигура илюстрира двата аспекта на процедурите за измерване на емисиите:


text:
оборудването с линиите за вземане на проби от брутните и разредените отработили газове и операциите, необходими за изчисляване на емисиите замърсители в изпитванията с цикли със стабилни състояния и преходните цикли (фиг. 7.1).
 Фигура 7.1
 Изпитвателна процедура за измерване на емисиите
 Бележка към фигура 7.1: Терминът „вземане на проби за прахови частици от част от потока“ включва разреждането на част от потока, за да се извличат само брутни отработили газове с постоянно или променливо съотношение на разреждане.
 7.2.2. Определяне на работата
 По време на изпитвателния цикъл работата се определя, като стойностите на честотата на въртене и въртящия момент се умножават синхронно за изчисляване на моментните стойности на мощността на двигателя. Мощността на двигателя се сумира за целия изпитвателен цикъл, за да се определи общата работа.
 7.3. Проверки и калибриране
 7.3.1. Процедури преди изпитването
 7.3.1.1. Предварителна подготовка
 За да се осигурят стабилни условия, системата за вземане на проби и двигателят трябва да се подготвят преди започването на изпитвателната последователност, посочена в точки 7.3. и 7.4. Подготовката за охлаждане на двигателя с оглед на извършване на преходно изпитване с пускане при студен двигател е специално посочена в точка 7.4.2.
 7.3.1.2. Проверка за замърсяване с въглеводороди
 Ако се предполага, че има замърсяване с въглеводороди на системата за измерване на отработилите газове, трябва да се провери дали това наистина е така с помощта на нулев газ и съмнението да се премахне. Ако трябва да се провери степента на замърсяване на системата за измерване и на резервната система за въглеводороди, това трябва да се направи в рамките на 8 часа преди започването на всеки цикъл изпитвания. Стойностите се записват с цел последваща корекция. Преди извършването на тази проверка, трябва да се провери системата за пропуски и да се калибрира пламъчнойонизационният детектор.
 7.3.1.3. Подготовка на измервателното оборудване за вземане на проби
 Преди започване на вземането на проби на емисии се предприемат следните стъпки:
 а)
 не по-късно от 8 часа преди вземането на проби на емисии се извършват проверки за пропуски в системата съгласно точка 8.1.8.7;
 б)
 при серийно вземане на проби се свързват чисти средства за съхранение, като например празни торбички, или претеглени филтри с известна тара;
 в)
 всички измервателни уреди се включват съгласно инструкциите на производителя на уредите и добрата техническа преценка;
 г)
 включват се системите за разреждане, помпите за вземане на проби, охлаждащите вентилатори и системите за събиране на данни;
 д)
 дебитите на пробите се регулират до желаните нива, като при желание се използват потоците на системата с деривация;
 е)
 топлообменниците на системата за вземане на проби се загряват и охлаждат предварително до температура в обхвата на тяхната работна температура за изпитване;
 ж)
 загретите или охладените компоненти като проводите за вземане на проби, филтрите, охлаждащите течности и помпите се оставят да се стабилизират при работната си температура;
 з)
 системата за разреждане на потока отработили газове се включва поне 10 минути преди последователността на изпитването;
 и)
 калибрирането на газовите анализатори и нулирането на анализаторите с непрекъснато действие трябва да се изпълни според процедурата от следващата точка 7.3.1.4;
 й)
 преди началото на всеки период от изпитването


text:
всички електронни устройства за интегриране се нулират или се нулират отново.
 7.3.1.4. Калибриране на газовите анализатори
 Избират се подходящи обхвати на газовите анализатори. Допускат се анализатори на емисии с автоматично или ръчно превключване на обхватите. Не може да се превключват обхватите на анализаторите на емисии по време на изпитвателния цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях или на изпитването NRTC, както и по време на период на вземане на проби от газови емисии и в края на всеки режим при изпитване с дискретни режими. Също така коефициентите на усилване на аналоговия(те) операционе(нни) усилвател(и) на анализатора не трябва да бъдат превключвани по време на изпитвателния цикъл.
 Всички анализатори с непрекъснато действие се нулират и калибрират, като се използват съотносими към международен стандарт газове, които отговарят на спецификациите от точка 9.5.1. Анализаторите с пламъчнойонизационен детектор се калибрират на основата на въглеродно число единица (C
 1).
 7.3.1.5. Предварителна подготовкана филтрите за прахови частици и претегляне на тарата
 Трябва да се следват процедурите за предварителна подготовка на филтрите за прахови частици и претегляне на тарата, описани в точка 8.2.3.
 7.3.2. Процедури след изпитването
 След завършване на вземането на проби на емисии се предприемат следните стъпки:
 7.3.2.1. Проверка за пропорционално вземане на проби
 За всяко пропорционално вземане на серийни проби като вземане на газови проби в торбичка или вземане на проби на прахови частици трябва да се удостовери, че пропорционалното вземане на проби се поддържа съгласно точка 8.2.1. При метода с един филтър и изпитвателния цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях трябва да се изчисли действителният коефициент на претегляне на праховите частици. Всяка проба, която не изпълнява изискванията на точка 8.2.1, се анулира.
 7.3.2.2. Подготовка и претегляне на филтрите за прахови частици след изпитването
 Използваният филтър за прахови частици се поставя в покрити или запечатани контейнери или филтъродържателите трябва да бъдат затворени с цел филтрите за вземане на проби да се предпазят от замърсяване от околната среда. Предпазени по този начин, филтрите с отложени по тях частици се връщат в камерата или помещението за подготовка на филтри за прахови частици. След това филтрите с проби се подготвят и претеглят в съответствие с точка 8.2.4 (процедури за следизпитвателна подготовка и общо претегляне на филтрите за прахови частици).
 7.3.2.3. Анализиране на серийно взетите газови проби
 Възможно най-бързо се извършва следното:
 а)
 всички анализатори на серии проби се нулират и калибрират не по-късно от 30 минути след завършване на изпитвателния цикъл или по време на периода на загряване, ако е практически възможно, с цел да се провери дали газовите анализатори са все още в стабилно състояние.
 б)
 всички обикновени серии газови проби се анализират не по-късно от 30 минути след края на изпитвателния цикъл с пускане при горещ двигател или по време на периода на загряване;
 в)
 фоновите проби се анализират не по-късно от 60 минути след приключване на изпитвателния цикъл на пускане при горещ двигател.
 7.3.2.4. Проверка за дрейф
 След определяне на количеството отработили газове се определя дрейфът по следния начин:
 а)
 при анализатори на партиди проби и анализатори с непрекъснато действие


text:
се записва средната отчетена от анализатора стойност след подаване на нулев газ към анализатора и след стабилизиране на този газ. Стабилизирането може да включва времето за изчистване на анализатора от всякакъв газ от пробата, плюс допълнително време за отчитане на реакцията на анализатора.
 б)
 средната стойност на анализатора следва да се запише след стабилизиране на газа за калибриране на обхвата в анализатора. Стабилизирането може да включва времето за изчистване на анализатора от всякакъв газ от пробата, плюс допълнително време за отчитане на реакцията на анализатора.
 в)
 тези данни трябва да се използват да потвърждаване и коригиране на дрейфа, както е описано в точка 8.2.2.
 7.4. Изпитвателни цикли
 Прилагат се следните работни цикли:
 а)
 при двигатели с променлива честота на въртене — изпитвателният цикъл с 8 режима или съответният цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях, както и преходният цикъл NRTC, посочени в приложение 5.
 б)
 при двигатели с постоянна честота на въртене — изпитвателният цикъл с 5 режима или съответният цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях, посочени в приложение 5.
 7.4.1. Изпитвателни цикли със стабилни състояния
 Изпитвателните цикли със стабилни състояния са посочени в приложение 5 като списък дискретни режими (работни точки), в които всяка работна точка има една стойност за честотата на въртене и една стойност за въртящия момент. При изпитвателните цикли със стабилни състояния измерванията се извършват при горещ и работещ двигател в съответствие със спецификацията на производителя. Изпитвателният цикъл със стабилни състояния може да се изпълни като цикъл с дискретни режими или като цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях, както е обясненено в следващите точки.
 7.4.1.1. Изпитвателен цикъл със стабилни състояния и дискретни режими
 Изпитвателният цикъл със стабилни състояния и 8 режима се състои от осем режима на честотата на въртене и въртящия момент (със съответните тегловни коефициенти за всеки режим), които обхващат типичните работни условия на двигателите с променлива честота на въртене. Цикълът е посочен в приложение 5.
 Изпитвателният цикъл със стабилни състояния и 5 режима се състои от пет режима на честотата на въртене и въртящия момент (със съответните тегловни коефициенти за всеки режим), които обхващат типичните работни условия на двигателите с постоянна честота на въртене. Цикълът е посочен в приложение 5.
 7.4.1.2. Изпитвателни цикли със стабилни състояния и линейни преходи
 Изпитвателните цикли със стабилни състояния и линейни преходи между тях (ЦССЛП) са цикли от изпитвания, които се извършват при горещ двигател, и при които измерването на емисиите започва след като двигателят е пуснат, горещ и достигнал до работно състояние в съответствие с точка 7.8.2.1. Двигателят трябва да се контролира непрекъснато от блока за управление на изпитвателния стенд по време на изпитвателния цикъл. При изпитвателните цикли със стабилни състояния и линейни преходи между тях емисиите от замърсяващи газове и частици се измерват и от тях се вземат проби непрекъснато, както това се прави и при преходните цикли.
 В случай на изпитване с 5 режима ЦССЛП се състои от същите режими, прилагани в същия ред, както и при съответния дискретен изпитвателен цикъл със стабилни състояния. При изпитвателния цикъл


text:
с 8 режима ЦССЛП има един режим повече (разделен режим на празен ход), а последователността на режимите не като тази на съответния дискретен изпитвателен цикъл със стабилни състояния с цел да се избегнат прекомерно големи промени на температурата на системата за последваща обработка. Продължителността на режимите следва да се избере така, че да съответства на коефициентите на съответния изпитвателен цикъл със стабилни състояния. Изменението на честотата на въртене на двигателя и на въртящия момент от един режим към друг трябва да се контролира линейно в продължение на 20 ± 1 s. Времето за изменение на режима е част от новия режим (включително и първият режим).
 7.4.2. Преходен изпитвателен цикъл (NRTC)
 Преходният изпитвателен цикъл за извънпътна техника (NRTC) се описва в приложение 5 като последователност от посочени секунда по секунда нормирани стойности на честотата на въртене и въртящия момент. За да може изпитването да се проведе на изпитвателен стенд за двигатели, нормираните стойности трябва да се преобразуват в еквивалентните им еталонни стойности за конкретния двигател, подложен на изпитване, въз основа на стойностите на честотата на въртене и въртящия момент, определяни с помощта на съставяне графичната характеристика на двигателя. Това преобразуване се нарича „денормиране“, а така полученият изпитвателен цикъл се приема за еталонен NRTC цикъл на двигателя, подлежащ на изпитване (вж. точка 7.7.2).
 В приложение 5 е показано графично представяне на графика нормираното динамометрично изпитване NRTC.
 Преходният изпитвателен цикъл трябва да бъде изпълнен два пъти (вж. точка 7.8.3):
 а)
 като пускане при студен двигател, след като двигателят и системите за последваща обработка са достигнали температурата на околната среда след нормално изстиване на двигателя, или като пускане при студен двигател след принудително охлаждане на двигателя, когато температурите на двигателя, охлаждащата течност, маслото, системите за последваща обработка и всички системи за контрол на двигателя са се стабилизирали между 20 и 30 °C. Измерването на емисиите от студен двигател трябва да започне още с пускането при студен двигател;
 б)
 период на загряване — непосредствено след завършване на изпитването на пускане при студен двигател двигателят се подготвя за пускане при горещ двигател, като се използва период на загряване от 20 ± 1 минути.
 в)
 пускането при горещ двигател трябва да започне непосредствено след периода на загряване на двигателя с развъртане на двигателя. Газоанализаторите трябва да се включат поне 10 s преди края на периода на загряване, за да се избегнат пиковите сигнали, дължащи се на комутацията. Измерването на емисиите трябва да започне успоредно с началото на фазата на пускане при горещ двигател, в която е включено развъртането на двигателя.
 Специфичните емисии, изразени в g/kWh се определят, като се използват процедурите, описани в настоящия раздел за циклите на пускане при студен и при горещ двигател. Претеглените съставни емисии се изчисляват, като резултатите от пускане при студен двигател имат тежест 10 %, а резултатите от пускане при горещ двигател — 90 %, както подробно е описано в приложение 4Б, допълнения А.7 — А.8.
 7.5. Обща последователност на изпитването
 За измерване на емисиите на двигателя се изпълняват следните действия:
 а)
 трябва да се определят честотата на въртене и въртящият


text:
момент на изпитвания двигател, като се измери максималният въртящ момент (за двигателите с постоянна честота на въртене) или кривата на максималния въртящи момент (за двигателите с променлива честота на въртене) като функция от честотата на въртене на двигателя;
 б)
 нормираните изпитвателни цикли трябва да се денормират с използване на въртящия момент (за двигателите с постоянна честота на въртене) или на честотата на въртене и въртящия момент (за двигателите с променлива честота на въртене), констатирани в съответствие с точка 7.5, буква а);
 в)
 двигателят, оборудването и измервателните уреди се подготвят предварително за следващите изпитвания или серии изпитвания (цикли за пускане на студен или загрял двигател) за определяне на емисиите;
 г)
 трябва да се изпълнят предизпитвателните процедури, за да се провери правилното функциониране на определени части на оборудването и анализаторите. Всички анализатори се калибрират. Всички резултати се записват.
 д)
 в началото на изпитвателния цикъл двигателят се пуска (изпитване NRTC) или се оставя да работи (изпитване със стабилни състояния), като едновременно с това се включват системите за вземане на проби;
 е)
 емисиите и другите изисквани параметри се измерват и записват по време на вземането на проби (изпитване NRTC и цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях) по време на целия изпитвателен цикъл;
 ж)
 трябва да се изпълнят следизпитвателните процедури, за да се провери правилното функциониране на определени части на оборудването и анализаторите;
 з)
 филтрите за прахови частици трябва да се подготвят, претеглят (без частици), да се експонират (да се оставят да поемат частици), да се претеглят отново (тегло с поети частици), и тогава пробите трябва да се оценят в съответствие с пред- (точка 7.3.1.5) и следизпитвателните (7.3.2.2) процедури;
 и)
 резултатите от изпитванията трябва да се подложат на оценка.
 Дадената по-долу диаграма представя процедурите, необходими за провеждане на изпитвателните цикли за изпитване на ИППТ с измерване на емисиите в отработилите газове.
 Фигура 7.3
 Последователност на изпитването
 7.5.1. Пускане и повторно пускане на двигателя
 7.5.1.1. Пускане на двигателя
 Двигателят се пуска:
 а)
 както се препоръчва в наръчника на потребителя с използване на стартер серийно производство или система за пускане с въздух или съответно зареден акумулатор, подходящ източник на захранване или подходящ източник на въздух под налягане; или,
 б)
 като се използва динамометричният стенд за развъртане на двигателя, докато последният започне да работи. По принцип, двигателят трябва да се развърти с честота на въртене в рамките на ± 25 % от обичайната му честота на развъртане или да се пусне двигателят посредством линейно увеличаване на честотата на въртене на динамометричния стенд до честота на въртене с 100 min-1 по-ниска от честотата на въртене на празен ход, но само докато двигателят заработи.
 Развъртането се спира в рамките на 1 s след пускането на двигателя. Ако двигателят не заработи след 15 секунди развъртане, развъртането се прекратява и се определя причината за неуспеха, освен ако в наръчника на потребителя или наръчника за поддръжка и ремонт по-дългото развъртане не се описва като нормално.
 7.5.1.2. Спиране на двигателя
 а)
 ако двигателят спре в който и да е момент от изпитването на пускане при студен двигател при NRTC, изпитването се


text:
анулира;
 б)
 ако двигателят спре в който и да е момент от изпитването на пускане при горещ двигател при NRTC, изпитването се анулира; Двигателят се загрява съгласно точка 7.8.3. и изпитването на пускане при горещ двигател се повтаря. В този случай не е необходимо да се повтаря изпитването на пускане при студен двигател.
 в)
 ако двигателят спре в който и да е момент от цикъл със стабилни състояния (дискретен или с линейни преходи), изпитването се анулира и трябва да се повтори, като се започне с процедурата на загряване на двигателя. Ако се прилага измерване на праховите частици по многофилтърния метод (един филтър за всеки работен режим), изпитването продължава, като двигателят се стабилизира в предишния режим, за да достигне необходимата температура, и тогава се започва измерването в режима, при който двигателят е спрял.
 7.6. Графична характеристика на двигателя
 Преди започването на съставяне на графичната характеристика на двигателя, последният се прогрява и към края на проряването се оставя да работи най-малко 10 при максимална мощност или в съответствие с препоръките на производителя и добрата техническа преценка, за да се стабилизира температурата на охлаждащата течност и смазочното масло. След като двигателят е стабилизиран, се пристъпва към съставяне на неговата графична характеристика.
 Освен при двигатели с постоянна честотата на въртене, съставянето на графичната характеристика на двигателя трябва да се извърши при напълно отворен регулатор на подаването на гориво, като се използват дискретни стойности на честотата на въртене във възходящ ред. Минималната и максималната честота на въртене, включени в графичната характеристика, се определят, както следва:
 Минимална стойност на включената в графичната характеристика честота на въртене
 =
 честота на въртене на празен ход при горещ двигател;
 Максимална честотата на въртене, включена в графичната характеристика
 =
 n
 hi x 1,02 или честотата на въртене, при която въртящият момент при пълно натоварване спада до нула, като се избира по-ниската от двете стойности.
 където n
 hi е най-високата честота на въртене, при която се отдава 70 % от максималната мощност.
 Ако най-високата честота на въртене не е безопасна или не е представителна (напр. при двигатели без регулатор), следва да се използва добрата техническа преценка, за да се определи максималната безопасна или максималната представителна честота на въртене.
 7.6.1. Съставяне на графичната характеристика на двигателя за цикъл с 8 режима и стабилни състояния
 В случая на съставяне на графичната характеристика на двигателя за цикъл с 8 режима и стабилни състояния (само за двигатели, които не трябва да бъдат изпитвани чрез цикъл NRTC), следва да бъде използвана добрата техническа преценка, за да се изберат достатъчен брой (20—30) равномерно разпределени зададени стойности на характеристиките. За всяка зададена стойност честотата на въртене се стабилизира, а въртящия момент се оставя да се стабилизира за най-малко 15 секунди. Средните стойности на честотата на въртене и въртящия момент се записват за всяка зададена стойност. Ако е необходимо, използва се линейна интерполация за определяне на получените при цикъла с 8 режима честота на въртене и въртящ момент. Ако получените стойности на честотата на въртене и въртящия момент се различават с повече от ± 2,5 % от стойностите на


text:
честотата на въртене и въртящия момент, указани от производителя, използват се указаните от производителя стойности на честотата на въртене и въртящия момент. Когато двигателите се изпитват и чрез NRTC, тогава за определяне на изпитвателните стойности на честотата на въртене и въртящия момент при стабилно състояние се използва графичната характеристика на двигателя за NRTC.
 7.6.2. Съставяне на графичната характеристика на двигателя при цикъл NRTC
 Съставянето на графичната характеристика се извършва в съответствие със следната процедура;
 а)
 двигателят не е натоварен и работи на празен ход.
 i)
 при двигатели с регулатор за ниска честотата на въртене се установява минимално задание от оператора, и чрез динамометричен стенд или друго устройство за създаване на натоварване се задава въртящ момент, равен на нула на основния изходен вал на двигателя, и се дава възможност на двигателя да регулира честотата на въртене. Измерва се честотата на въртене на празен ход при горещ двигател.
 ii)
 при двигатели без регулатор за ниска честота на въртене, динамометричният стенд се настройва така, че да се получи въртящ момент, равен на нула на основния изходен вал на двигателя, заданието на оператора се използва да се управлява честотата на въртене, така че тя да бъде равна на най-ниската възможна обявена от производителя честота на въртене с минимално натоварване (също известна като обявена от производителя честота на въртене на празен ход при горещ двигател);
 iii)
 заявеният от производителя въртящ момент при работа на празен ход може да се използва за всички двигатели с променлива честота на въртене (такива със и такива без регулатор за ниска честота на въртене), ако различният от нула въртящ момент при празен ход е представителен за експлоатацията в действителни условия.
 б)
 установява се максимално задание от оператора и честотата на въртене на двигателя се управлява така, че да бъде между честота на въртене на празен ход при горещ двигател и 95 % от тази честота. За двигатели с еталонни експлоатационни цикли, чиято най-ниска честота на въртене е по-висока от честотата на въртене на празен ход при горещ двигател, съставянето на графичната характеристика може да започне при най-ниската еталонна честота на въртене и 95 % от от тази честота;
 в)
 честотата на въртене на двигателя се увеличава със средна норма от 8 ± 1 min-1/s от минималната до максималната честотата на въртене, включени в диаграмата, или с такава постоянна норма, че да са необходими 4 до 6 минути за преминаване по графичната характеристика от минималната до максималната честотата на въртене. Обхватът на честотите на въртене, използвани при определянето на графичната характеристика на двигателя трябва да започва от честота между честота на въртене на празен ход при горещ двигател и 95 % от тази честота и да завършва при най-високата честота над честотата на максимална мощност, при която се постига по-малко от 70 % от максималната мощност. Ако най-високата честота на въртене не е безопасна или не е представителна (напр. при двигатели без регулатор), следва да се използва добрата техническа преценка, за да се определи максималната безопасна или максималната представителна честота на въртене. Точките от графиката на честотата на въртене и въртящия


text:
момент се записват при честота на отчитане най-малко 1 точка в секунда.
 г)
 Ако даден производител смята, че гореописаните техники за изготвяне на графичната характеристика не са безопасни или представителни за даден двигател, може да се използва алтернативна методика за изготвяне на графиката. Тези алтернативни методи трябва да отговарят на предназначението на определените процедури за съставяне на графичната характеристика за определяне на възможния максимален въртящ момент при всички честоти на въртене на двигателя, достигани по време на изпитвателните цикли. Отклоненията от технологичните изисквания за изготвяне на диаграмата, определени в настоящата точка, по причини за безопасност или представителност се одобряват от органа по одобряването на типа заедно с обосновката за тяхното използване. За двигатели, оборудвани с регулатор на оборотите или турбокомпресор, диаграмата на въртящия момент не трябва да се построява при намаляващи честоти на въртене.
 д)
 не е необходимо да се изготвя графичната характеристика на двигателя преди осъществяването на всеки отделен цикъл на изпитване. Съставя се нова крива на двигателя, ако:
 i)
 въз основа на техническа оценка е установено, че от последното съставяне на графичната характеристика е изтекъл прекалено дълъг промеждутък от време, или
 ii)
 по двигателя са извършвани физически изменения или повторно калибриране, които могат евентуално да повлияят върху работата на двигателя, или
 iii)
 атмосферното налягане в близост до всмукателния колектор на двигателя не е в рамките на ± 5 kPa от стойността, записана при последното на двигателя.
 7.6.3. Съставяне на графичната характеристика на двигателя за двигатели с постоянна честота на въртене:
 а)
 двигателят може да работи със серийно произвеждан регулатор за постоянна честота на въртене или последният да бъде симулиран, като честотата на въртене на двигателя се регулира чрез система за контрол на заданието на оператора. Използва се синхронен регулатор или регулатор, реагиращ на понижаване на честотата на въртене, според случая;
 б)
 с помощта на регулатор или на регулатор, симулиран чрез заданието от оператора, двигателят се оставя да работи при регулирана честота на въртене без товар (висока честота, не ниска честота на празен ход) в продължение на най-малко 15 s.
 в)
 динамометричният стенд се използва, за да се осигури постоянно нарастване на въртящия момент. Графичната характеристика на двигателя се съставя, така че преходът от регулирана честота на въртене без товар към максимален въртящ момент да продължава от 2 до 4 min. При съставянето на графичната характеристика действителната скорост и въртящ момент се записват с честота 1 Hz.
 г)
 в случай на двигател за задвижване на генератор, който ще се използва за получаване на напрежение с честота 50 Hz и 60 Hz (напр. 1 500 и 1 800 min -1), двигателят трябва да се изпита поотделно при всяка от двете честоти на въртене.
 За да се прилагат и други методи за регистриране на максималните въртящ момент и мощност при определените честоти на въртене при двигателите с постоянна честота на въртене, трябва да се използва добрата техническа преценка.
 7.7. Съставяне на изпитателния цикъл
 7.7.1. Съставяне на изпитателен цикъл със стабилни състояния (NRSC)
 7.7.1.1. Номинална честота на въртене и честота на въртене на денормиране
 При двигатели, които се изпитват както с изпитване


text:
NRSC, така и с изпитване NRTC, честотата на въртене на денормиране се изчислява в съответствие с процедурата за преходни цикли (точки 7.6.2 и 7.7.2.1, фигура 7.3). В случай на цикъл със стабилни състояния, се използва честотата на въртене на денормиране (n
 denorm) вместо номиналната честота на въртене.
 Ако измерената номинална честота на въртене (n
 denorm) е в рамките на ± 2,5 % от честотата на въртене на денормиране, обявена от производителя, в изпитването за определяне на емисиите може да се използва честотата на въртене на денормиране, обявена от производителя (n
 denorm). Ако допустимото отклонение е превишено, за изпитването за определяне на емисиите трябва да се използва изчислената честота на въртене на денормиране (n
 denorm).
 За двигатели с променлива честота на въртене, които не се изпитват с помощта на изпитването NRTC, номиналната честота на въртене, посочена в таблиците в приложение 5 към настоящото правило за цикъла с 8 дискретни режима и за производния цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях, се изчислява в съответствие с процедурата за цикъл със стабилни състояния (точка 7.6.1 и фигура 7.3). Номиналната честота на въртене е дефинирана в точка 2.1.69.
 За двигатели с постоянна честота на въртене номиналната честота на въртене и регулираната от двигателя честота на въртене, посочени в таблиците в приложение 5 към настоящото правило, за цикъла с 5 дискретни режима и за производния цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях, е честотата на въртене, която е определена в точки 2.1.30. и 2.1.69.
 7.7.1.2. Съставяне на цикъл за изпитване с 8 режима (дискретни и със стабилни състояния с линейни преходи между тях)
 Междинните честоти на въртене се определят чрез изчисляване в съответствие с техните определения (вж. точка 2.1.42). В съответствие с точка 7.7.1.1, за двигатели, които се изпитват с NRSC и NRTC, за определяне на междинната честота на въртене трябва да се използва честота на въртене на денормиране (n
 denorm) вместо номиналната честота.
 Регулировката на двигателя за всеки от режимите на изпитване се изчислява с помощта на следната формула:
 (7-1)
 където:
 S
 =
 регулировки на динамометричния стенд в kW
 P
 max
 =
 максимална регистрирана или обявена мощност при честотата на въртене на изпитването при условията на изпитването (посочена от производителя) в kW
 P
 AUX
 =
 обща обявена мощност, консумирана от спомагателните устройства, монтирани за изпитването (вж. точка 6.3) при честотата на въртене на изпитването в kW
 L
 =
 % от стойността на въртящия момент
 По време на цикъла на изпитване, двигателят трябва да работи при стойностите на честотата на въртене и въртящия момент, които са определени в приложение 5.
 Максималните стойности на въртящия момент от кривата на двигателя при посочените честоти на въртене се получават от кривата на характеристиките на двигателя (вж. точки 7.6.1 или 7.6.2). „Измерените“ стойности се измерват пряко по време на процеса на съставяне на графичната характеристика, или се определят от картата на двигателя. „Обявените“ стойности са посочените от производителя. Когато са налични и измерените, и обявените стойности, обявените стойности за въртящия момент могат да се използват вместо измерените, ако не се различават от тях с повече


text:
от ± 2,5 %. В противен случай се използват измерените стойности, получени с помощта на графичната характеристика на двигателя.
 7.7.1.3. Съставяне на цикъл за изпитване с 5 режима (дискретни и със стабилни състояния с линейни преходи между тях)
 По време на цикъла на изпитване, двигателят трябва да работи при стойностите на честотата на въртене и въртящия момент, които са определени в приложение 5.
 За съставянето на цикъла за изпитване с 5 режима се използват максималните стойности на въртящия момент от кривата на двигателя при посочената честота на въртене (вж. точка 7.7.1.1). Може да се обяви минимална представителна за условията на експлоатация стойност на въртящия момент при горещ двигател. Например, ако двигателят е свързан с машина, която не функционира под определена минимална стойност на въртящия момент, тази стойност може да се обяви и да се използва при съставяне на цикъла на изпитване. Когато за съставянето на цикъла на изпитване са налични и измерените, и обявените стойности на максималния изпитвателен въртящ момент, вместо измерената стойност може да използва обявената, ако тя е в рамките на 95 до 100 % от измерената.
 Стойностите за въртящият момент са процент от въртящия момент, който отговаря на определянето на мощността при базова (3) експлоатация. Мощността при базова експлоатация се определя като максималната мощност, която е налична при експлоатация в режим на променлива мощност, чиято продължителност може да достигне неограничен брой часове годишно, между технически поддръжки с обявена периодичност и при обявени условия на околната среда. Поддръжката се извършва в съответствие с предписанията на производителя.
 7.7.2. Съставяне на преходен цикъл на изпитване (денормиране на NRTC)
 В приложение 5 се определят приложимите цикли на изпитване в нормиран формат. Нормираният цикъл на изпитване се състои от последователност от обединени в двойки стойности на честотата на въртене и въртящия момент, изразени в проценти.
 Нормираните стойности на честотата на въртене и въртящия момент се преобразуват, като се използва следните правила:
 а)
 нормираната стойност на честотата на въртене се преобразува в последователност от еталонни честоти на въртене, n
 ref, в в съответствие с точка 7.7.2.2;
 б)
 нормираната стойност на въртящия момент се изразява като процент от въртящия момент, получен от графичната характеристика на двигателя при съответните еталонни честоти на въртене. Нормираните стойности се преобразуват в последователност от еталонни стойности на въртящия момент, Т
 ref, в съответствие с точка 7.7.2.3;
 в)
 еталонните стойности на честотата на въртене и въртящия момент, изразени в подходящи единици, се уможават за да се получат еталонните стойности за мощността.
 7.7.2.1. Честота на въртене на денормиране (n
 denorm)
 Честотата на въртене на денормиране (n
 ref) се избира да отговаря на 100 %-ните нормирани стойности на честотата на въртене, определени в плана за работа на двигателя върху динамометричен стенд от допълнение 5. Еталонният цикъл на двигателя, който се получава при денормиране на еталонната честота на въртене, зависи от избора на подходяща честота на въртене на денормиране (n
 denorm). За да се изчисли честотата на въртене на денормиране (n
 denorm), получена от измерената графична характеристика на двигателя, може да се използва по избор една от следните еквивалентни формули в съгласие с


text:
органите по одобряване на типа:
 а)
 (7-2)
 Където:
 n
 denorm
 =
 честота на въртене на денормиране
 n
 hi
 =
 висока честота на въртене (вж. точка 2.1.40)
 n
 lo
 =
 висока честота на въртене (вж. точка 2.1.44)
 б)
 n
 denorm, която отговаря на най-дългия вектор, който се определя като:
 (7-3)
 където:
 i
 =
 индексираща променлива, която представлява записана стойност от графичната характеристика на двигателя
 n
 normi
 =
 честота на въртене на двигателя, нормирана чрез разделяне с n
 Pmax.
 P
 normi
 =
 мощност на двигателя, нормирана чрез разделяне с P
 max.
 Трябва да се отбележи, че ако са открити няколко максимални стойности, за честота на денормиране (n
 denorm) трябва да се избере най-ниската честота на въртене сред всички точки със еднаква максимална сума на квадратите. Може да бъде използвана по-висока обявена честота на въртене, ако векторът при обявената честота на въртене е в рамките на 2 % от дължината на вектора при измерената стойност.
 Ако спадащата част на кривата на пълно натоварване е с твърде стръмен фронт, това може да предизвика проблеми с безпрепятственото провеждане на увеличаването на честотата на въртене до 105 % при изпитване NRTC. В този случай се разрешава, при предварително съгласие на органите по сертифициране, да се намали леко (най-много с 3 %) честотата на денормиране (n
 denorm), за да се направи възможно провеждането на изпитването NRTC.
 Ако измерената честота на въртене на денормиране (n
 denorm) е в рамките на ± 3 % обявената от производителя честота на въртене на денормиране, обявената честота на денормиране (n
 denorm) може да се използва в изпитването за определяне на емисиите. Ако допустимото отклонение е превишено, за изпитването за определяне на емисиите трябва да се използва измерената честота на въртене на денормиране (n
 denorm).
 7.7.2.2. Денормиране на честотата на въртене на двигателя
 Честота на въртене на двигателя се денормира, като се използва следната формула:
 (7-4)
 където:
 n
 ref
 =
 еталонна честота на въртене.
 n
 denorm
 =
 честотата на въртене на денормиране
 n
 idle
 =
 празен ход
 %speed
 =
 включена в таблицата нормирана честота на въртене за изпитването NRTC
 7.7.2.3. Денормиране на въртящия момент на двигателя
 Стойностите на въртящия момент от таблицата на графика на работа на динамометричния стенд от приложение 5, точка 1.3. се нормират до максималния въртящ момент при съответната честота на въртене. Стойностите на въртящия момент на еталонния цикъл се денормират, като се използва кривата на зависимостта, определена съгласно точка 7.6.2., както следва:
 (7-5)
 за съответната еталонна честота на въртене, определена в точка 7.7.2.2.
 7.7.2.4. Пример за процедура на денормиране
 В качеството на пример се разглежда денормирането на следната изпитвателна точка:
 % от честотата на въртене
 =
 43 %
 %от въртящия момент
 =
 82 %
 Ако са дадени следните стойности:
 n
 denorm
 =
 2 200 min-1
 n
 denorm
 =
 600 min-1
 се получава:
 където максималният въртящ момент e 700 Nm, отбелязан на графиката при 1 288 min-1
 7.8. Специфична процедура на провеждане на изпитването
 7.8.1. Последователност на изпитването при изпитвателни цикли със стабилни състояния и дискретни режими
 7.8.1.1. Загряване на двигателя при изпитвателни цикли със стабилни състояния и дискретни режими


text:
За предварителната подготовка загряването на двигателя трябва да се осъществи в съответствие с препоръките на производителя и добрата техническа преценка. Преди да може да се започне вземането на проби, двигателят трябва да работи, докато температурите (на охлаждащата вода и смазочното масло) не се стабилизират (като правило, най-малко след 10 минути) в режим 1 (100 % от въртящия момент и номинална честота на въртене за изпитвателния цикъл с 8 режима при номиналната постоянна честота на въртене на двигателя и 100 % от въртящия момент за изпитвателния цикъл за изпитвателен режим с 5 режима). Непосредствено след този момент на подготовка на двигателя започва изпитвателният цикъл на измерване.
 Трябва да се изпълни предизпитвателната процедура в съответствие с точка 7.3.1., включително калибрирането на анализаторите.
 7.8.1.2. Изпълняване на изпитвателните цикли с дискретни режими
 а)
 изпитването трябва да се проведе при спазване на възходящ ред на режимите, така както е посочено за изпитвателните цикли (вж. приложение 5).
 б)
 всеки режим има продължителност най-малко 10 минути. Във всеки режим двигателят трябва да се стабилизира в продължение на най-малко 5 минути, след което се взимат проби от емисиите в продължение на 13 минути за газовите емисии в края на всеки режим. Допуска се продължаване на времето за вземане на проби, за да се подобри точността на вземането на проби за прахови частици.
 Времетраенето на режима трябва да се запише и представи в доклада за изпитването.
 в)
 вземането на проби от частиците може да се извърши, като се използва метода с общ филтър или метода с няколко филтъра. Тъй като в зависимост от методите резултатите могат малко да се различават, заедно с резултатите трябва да се укаже кой метод е използван.
 При метода с използване на общ филтър при вземането на проби трябва да се държи сметка за специфичните за отделните режими тегловни коефициенти, които трябва да се използват по време на процедурата по извършване на изпитателния цикъл, като съответно се регулира дебитът на пробата или времето за нейното вземане. Изисква се ефективният тегловен коефициент на вземането на проби за прахови частици да бъде в рамките на ± 0,003 от тегловния коефициент за дадения режим;
 Взимането на проба се извършва възможно най-късно в рамките на всеки от изпитвателните режими. За метода с общ филтър, завършването на вземането на проби за прахови частици трябва да съвпада с точност ± 5 s със завършването на вземането на проби за измерване на газови емисии. Времетраенето на вземането на проби при всеки режим трябва да бъде най-малко 20 секунди при прилагане на метода с общ филтър и най-малко 60 секунди при прилагане на метода с няколко филтъра. При системите, които не са снабдени с деривация, времетраенето на вземането на проби при всеки режим трябва да бъде най-малко 60 секунди при прилагане на метода с общ филтър и метода с няколко филтъра.
 г)
 честотата на въртене, въртящият момент, температурата на всмуквания въздух, разходът на гориво и потоците въздух и отработили газове трябва да се измерват за всеки режим за интервал, еднакъв с използвания при измерването на газовите концентрации;
 Записват се и всички допълнителни данни,


text:
които са необходими за изчисляването.
 д)
 ако двигателят спре или вземането на проби се прекъсне в който и да е момент след започването на вземането на проби при дискретен режим и метод с общ филтър, изпитването се анулира и се повтаря, като се започва с процедурата по прогряване на двигателя. Ако се прилага измерване на праховите частици по многофилтърния метод (един филтър за всеки работен режим), изпитването продължава, като двигателят се стабилизира в предишния режим, за да достигне необходимата температура, и тогава се започва измерването в режима, при който двигателят е спрял.
 е)
 изпълняват се следизпитвателните процедури в съответствие с точка 7.3.2.
 7.8.1.3. Критерии за валидност
 По време на всеки режим на даден изпитвателен цикъл със стабилни състояния, след началния преходен период измерената честота на въртене не трябва да се отклонява от еталонната честота на въртене с повече от ± 1 % от номиналната честота на въртене или с ± 3 min-1, като се взема по-голямата от двете стойности, освен при празен ход, когато честотата на въртене трябва да е в рамките на допустимото отклонение, обявено от производителя. Измереният въртящ момент не трябва да се отклонява от еталонния с повече от ± 2 %процента от максималния въртящ момент при честотата на въртене на изпитването.
 7.8.2. Цикли със стабилни състояния и линейни преходи между тях
 7.8.2.1. Загряване на двигателя
 Преди да се започне изпитвателният цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях, двигателят трябва да се прогрее и да работи, докато температурата на двигателя (на охлаждащата течност и смазочното масло) се стабилизират при 50 % от честотата на въртене и 50 % от въртящия момент за изпитвателния цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях (съставен въз основа на изпитвателния цикъл с 8 режима), както и при номинална честота на въртене и въртящ момент и 50 % въртящ момент за цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях (съставен въз основа на изпитвателния цикъл с 5 режима). Веднага след процедурата по подготвяне на двигателя, честотата на въртене и въртящият момент следва да започнат да се изменят в рамките на линеен преход от 20 ± 1 s към първия изпитвателен режим. Цикълът на изпитвателното измерване започва от 5 до 10 s след края на прехода.
 7.8.2.2. Изпълняване на изпитвателния цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях
 Циклите със стабилни състояния и линейни преходи между тях, разработени на основата на изпитвателните цикли с 8 и 5 режима, са показани в приложение 5.
 Във всеки режим двигателят трябва да работи в продължение на предписаното време. Преходът от един режим към следващия трябва да се извършва линейно за 20 s ± 1 s, като се спазват допустимите отклонения, предписани в точка 7.8.2.4 (вж. приложение 5).
 Еталонните стойности на честотата на въртене и въртящия момент за циклите със стабилни състояния и линейни преходи между тях трябва да се генерират с честота най-малко 1 Hz, и тази последователност от точки трябва да се използва за провеждане на цикъла. По време на преходите между режимите денормираните еталонни стойности за честотата на въртене и


text:
за въртящия момент трябва линейно да се изменят от един режим към друг, за да се генерират еталонните точки. Нормираните еталонни стойности за въртящия момент не трябва да бъдат изменяни линейно между режимите и тогава да бъдат денормирани. Ако преходните стойности на честотата на въртене и въртящия момент са по-високи от кривата на въртящия момент на двигателя, те трябва да се задържат на това ниво и да определят еталонния въртящ момент, а заданието от оператора трябва да може да достигне до максимума си.
 За целия цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях (по време на всеки режим, включително и преходите между режимите) трябва да се измерва концентрацията на газовите емисии и да се вземат проби от праховите частици. Газообразните замърсители може да се измерват в неразреден или в разреден вид и да бъдат записвани непрекъснато; ако са разредени, проби от тях могат да бъдат събирани в торбичка за вземане на проби. Пробата за прахови частици се разрежда с кондициониран чист въздух. Взима се една проба за цялата процедура на изпитване и се улавя върху един филтър за събиране на прахови частици.
 За изчисляване на специфичните емисии, получени при изпитване на стенд, действителната работа за цикъла се изчислява чрез интегриране на действителната мощност на двигателя за целия цикъл.
 7.8.2.3. Последователност на изпитването за определяне на емисиите:
 а)
 изпълняването на цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях, вземането на проби от отработилите газове, записването на данните и интегрирането на измерените стойности трябва да започнат едновременно;
 б)
 честотата на въртене и въртящият момент следва да се контролират до първия режим от цикъла на изпитването;
 в)
 ако двигателят спре в който и да е момент от цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях, изпитването се анулира; Двигателят се подлага на предварителна подготовка и изпитването се повтаря.
 г)
 в края на цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях трябва да се продължи вземането на проби, освен за прахови частици, като всички системи се оставят да работят, за да се позволи да измине времето за реакция на системата. След това се спира всякакво вземане на проби и записване на данни, включително вземането на проби за фона. Накрая се спират всички устройства за интегриране и в записваните данни се означава краят на изпитвателния цикъл;
 д)
 изпълняват се следизпитвателните процедури в съответствие с точка 7.4.
 7.8.2.4. Критерии за валидност
 Валидността на изпитвателния цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях се определя, като се използва регресионният анализ, описан в точки 7.8.3.3 и 7.8.3.5. Разрешените отклонения за цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях са дадени в таблица 7.1. Трябва да се отбележи, че разрешените отклонения за цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях са различни от разрешените отклонения при изпитването NRTC, показани в таблица 7.2.
 Таблица 7.1
 Разрешени отклонения от правата на регресия при цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях
 Скорост:
 Въртящ момент
 Мощност
 Стандартна грешка на оценяването (SEE) на y спрямо x
 най-много 1 % от номиналната честота на въртене
 най-много


text:
2 % от максималния въртящ момент на двигателя
 най-много 2 % от максималния въртящ момент на двигателя
 Наклон на правата на регресия, a
 1
 0,99 — 1,01
 0,98 — 1,02
 0,98 — 1,02
 Коефициент на определяне, r
 2
 мин. 0,990
 мин. 0,950
 мин. 0,950
 пресечна точка на кривата на регресията с y, a
 0
 ± 1 % от номиналаната стойност.
 ± 20 Nm или 2 % от максималния въртящ момент, като се взема по-голямата от тези две стойности
 ± 4 kW или 2 % от максималната мощност, като се взема по-голямата от тези две стойности
 Ако изпитването с цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях не се извършва на изпитвателен стенд за преходни цикли, и ако стойностите за честотата на въртене и въртящия момент не са известни секунда по секунда, използват се посочените по-долу критерии за валидност.
 Изискванията за допустимите отклонения на честотата на въртене и въртящия момент за всеки режим са посочени в точка 7.8.1.3. По отношение на продължаващите 20 s линейни преходи между стойностите на честотата на въртене и въртящия момент на режимите в цикъла със стабилни състояния и линейни преходи между тях (точка 7.4.1.2), за преходите трябва да се прилагат следните ограничения за отклоненията на честотата на въртене и натоварването: честотата на въртене трябва да се поддържа линейна в рамките на ± 2 % от номиналната честота на въртене. Въртящият момент се поддържа линеен рамките на ± 5 % от максималния въртящ момент при номинална честота на въртене.
 7.8.3. Преходен изпитвателен цикъл (NRTC)
 За изпълнението на преходния изпитвателен цикъл е необходимо последователно да се изпълняват еталонните стойности на честотата на въртене и въртящия момент. Командите за честотата на въртене и въртящия момент трябва да се подават с честота 5 Hz. Тъй като в еталонния изпитвателен цикъл се предвижда честота 1 Hz, междинните стойности за честотата на въртене и въртящия момент се получават чрез линейна интерполация от еталонните стойности за въртящия момент, зададени при съставянето на цикъла.
 Малки денормирани стойности на честотата на въртене, близки до честотата на въртене на празен ход при горещ двигател, могат да предизвикат задействане на регулаторите на празния ход и въртящият момент на двигателя да надхвърли еталонния въртящ момент дори когато заданието от оператора е минимално възможното. В подобни случаи се препоръчва да се контролира динамометричният стенд, така че да се дава предимство на запазването на еталонния въртящ момент, вместо на еталонната честота на въртене, и да се оставя двигателят да управлява честотата на въртене.
 При пускане при ниски околни температури в двигателите може да се ползва устройство за повишаване на оборотите на празен ход за бързо загряване на двигателя и устройствата за последваща обработка. При тези условия много ниските нормирани стойности на честота на въртене пораждат еталонни честоти на въртене, по-ниски от увеличената честота на въртене на празен ход. В подобни случаи се препоръчва да се контролира динамометричният стенд, така че да се дава предимство на запазването на еталонния въртящ момент и да се остави двигателят да управлява честотата на въртене, когато заданието от оператора е минимално.
 По време на


text:
изпитването за определяне на емисиите, еталонните стойности на честота на въртене и въртящия момент и измерените такива трябва да се записват с честота най-малко 1 Hz, но за предпочитане е честота 5 Hz или дори 10 Hz. По-високата честота на записване е важна, тъй като тя помага да се сведе до минимум грешката в резултат от закъснението между еталонните и измерените данни за честотата на въртене и въртящия момент.
 Еталонните и измерените стойности на честотата на въртене и въртящия момент могат да се записват и при по-ниска честота (до 1 Hz), ако се записват средните стойности за интервал между записаните стойности. Средните стойности се изчисляват на основата на измерените стойности, които се обновяват с честота най-малко 5 Hz. Записаните стойности се използват за изчисляване на статистическите данни за валидност на цикъла и за пресмятане на работата за цикъла.
 7.8.3.1. Подготовка на двигателя
 За да се осигурят устойчиви условия за посоченото по-долу изпитване за определяне на емисиите, системата за вземане на проби и двигателят трябва да бъдат подготвени чрез изпълняване на цял предварителен цикъл NRTC или чрез прилагане към двигателя и измервателните системи на условията, които се реализират в процеса на изпитване. Не е необходима допълнителна подготовка, ако предишното изпитване също е било изпитване NRTC с пускане при горещ двигател.
 Може да се приложи процедура на естествено или принудително охлаждане. При принудително охлаждане се използва добрата инженерна преценка за конструиране на системи, които да изпращат охлаждащ въздух през двигателя, студено масло през мазилната уредба на двигателя, да отнемат топлината от топлоносителя през охладителната система на двигателя и да отнемат топлината от системата за последваща обработка на отработилите газове. В случай на принудително охлаждане на системата за последваща обработка на отработилите газове, охлаждащият въздух не се пуска в действие преди системата за последваща обработка на отработилите газове да се е охладила под температурата за задействане на каталитичния преобразовател. Не се допуска процедура на охлаждане, която има за последица непредставителни емисии.
 Трябва да се изпълнят предизпитвателните процедури в съответствие с точка 7.3.1., включително калибрирането на анализаторите.
 7.8.3.2. Изпълняване на преходния изпитвателен цикъл NRTCtest
 Изпитването започва както следва:
 Изпитвателната последователност започва незабавно, след като двигателят е пуснат в охладено състояние в случай на изпитване NRTC с пускане при студен двигател, или след прогряване в случая на изпитване NRTC с пускане при горещ двигате. Следват се инструкциите (приложение 5).
 Регистрирането на данните, вземането на проби от отработилите газове и интегрирането на измерените стойности трябва да започне едновременно с пускането на двигателя. Изпитвателният цикъл следва да започне, когато двигателят се пусне и да се изпълнява в съответствие с графика от приложение 5.
 В края на цикъла трябва да се продължи вземането на проби, като всички системи се оставят да работят, за да се позволи да изтече времето за реакция на системата. След това се спира всякакво вземане на проби и записване на данни, включително вземането на проби за фона. Накрая се спират всички устройства за интегриране и в записваните данни се означава краят на изпитвателния цикъл;
 Трябва да се изпълнят следизпитвателните процедури в съответствие с точка


text:
7.3.2.
 7.8.3.3. Критерии за валидност на цикъла за преходния изпитвателен цикъл
 За да се провери валидността на изпитването, каритериите за валидност на цикъла от настоящата точка трябва да се приложат към еталонните и измерените стойности за честотата на въртене, въртящия момент, мощността и общата работа.
 7.8.3.4. Изчисляване на работата на цикъла
 Преди изчисляването на работата на цикъла, всякакви точки, записани в момента на пускането на двигателя, се пропускат. Точките с отрицателни стойности за въртящия момент се въвеждат със стойност нула за работата. Действителната работата за цикъла W
 act (kWh), се изчислява на основата на измерените стойности на честотата на въртене и въртящия момент. Еталонната работа за цикъла W
 ref (kWh) се изчислява на основата на еталонните стойности на честотата на въртене и въртящия момент на двигателя. Действителната работата за цикъла W
 act
 се използва за сравнение с еталонната работа за цикъла Wref и за изчисляване на специфичните емисии (вж, точка 7.2).
 W
 act следва да бъде 85 % и 105 % от W
 ref.
 7.8.3.5. Статистическа проверка (вж. приложение 4Б, допълнение А.2)
 Изчислява се линейна регресия между еталонните стойности и измерените стойности за честотата на въртене, въртящия момент и мощността.
 За да се сведе до минимум грешката в резултат от закъснението на измерените данни за цикъла спрямо еталонните данни, цялата последователност от сигнали за честотата на въртене и въртящия момент може да бъде изместена напред или назад във времето спрямо еталонната последователност данни за честотата на въртене и въртящия момент. Ако измерените сигнали са изместени, честотата на въртене и въртящият момент трябва да се коригират със същата стойност и в същата посока.
 Използва се методът на най-малките квадрати, като най-подходящото уравнение е от вида:
 (7-6)
 където:
 y
 =
 измерена стойност за честота на въртене (min-1), въртящ момент (Nm) или мощност (kW)
 a
 1
 =
 наклон на правата на регресия
 x
 =
 еталонна стойност на честотата на въртене (min-1), въртящ момент (Nm) или мощност (kW)
 a
 0
 =
 пресечна точка на правата на регресия с у
 Стандартната грешка на оценяването (SEE) на „у“ спрямо „х“ и коефициентът на определяне (r
 2) се изчисляват за всяка една права на регресия (вж. приложение 4Б, допълнение А.2).
 Препоръчва се този анализ да се извършва при 1 Hz. Изпитването се смята за валидно, ако са изпълнени всички критерии от таблица 7.2 от настоящата точка.
 Таблица 7.2
 Допустими отклонения за правата на регресия
 Скорост
 Въртящ момент
 Мощност
 Стандартна грешка на оценяването (SEE) на y спрямо x
 ≤ 5,0 % от максималната изпитвателна честота на въртене
 ≤ 10,0 % от максималния въртящ момент, получен от характеристичната крива
 ≤ 10,0 % максималната мощност, получена от характеристичната крива
 Наклон на кривата на регресията, a
 1
 0,95 — 1,03
 0,83 — 1,03
 0,89 — 1,03
 Коефициент на определяне, r
 2
 Минимум 0,970
 Минимум 0,850
 Минимум 0,910
 Пресечна точка на кривата на регресията с y, a
 0
 ≤ 10 % от празния ход
 ± 20 Nm или ± 2 % от максимален въртящ момент, в зависимост от това кое е по-голямо
 ± 4 kW или ± 2 % максималната мощност, в


text:
зависимост от това кое е по-голямо
 Единствено за целите на регресията е разрешено заличаването на точки, отбелязани в таблица 7.3. от настоящата точка преди изчисляването на регресията. Тези точки обаче не се заличават за изчисляването на работата на цикъла и на емисиите. Точка на празен ход се дефинира като точка, която има нормиран еталонен въртящ момент 0 % и нормирана еталонна честота на въртене 0 %. Може да се приложи заличаване на точки към целия цикъл или към част от него; трябва да се посочат точките, към които е приложено заличаване.
 Таблица 7.3
 Разрешени заличавания на точки от регресивните анализи
 Събитие
 Условия (n = честота на въртене на двигателя, Т = въртящ момент)
 Разрешено заличаване на точки
 Минимално задание от оператора
 (точка на празен ход)
 n
 ref = n
 idle
 и
 T
 ref = 0
 и
 T
 act > (T
 ref – 0,02 T
 maxmappedtorque)
 и
 T
 act < (T
 ref + 0,02 T
 maxmappedtorque)
 честота на въртене и въртящ момент
 Минимално задание от оператора
 n
 act ≤ 1,02 n
 ref и T
 act > T
 ref
 или
 n
 act > n
 ref и T
 act ≤ T
 ref'
 или
 n
 act > 1,02 n
 ref and T
 ref < T
 act ≤ (T
 ref + 0,02 T
 maxmappedtorque)
 мощност и въртящ момент или честота на въртене
 Максимално задание от оператора
 n
 act < n
 ref и T
 act ≥ T
 ref
 или
 n
 act ≥ 0,98 n
 ref и T
 act < T
 ref
 или
 n
 act < 0,98 n
 ref и T
 ref > T
 act ≥ (T
 ref – 0,02 T
 maxmappedtorque)
 мощност и въртящ момент или честота на въртене
 8. ИЗМЕРВАТЕЛНИ ПРОЦЕДУРИ
 8.1. Проверки на калибрирането и работата
 8.1.1. Въведение
 В настоящата точка се описват калибрирането и проверките на системите за измерване. Вж. точка 9.4 за спецификациите, които са валидни по отношение на отделните инструменти.
 Калибрирането и проверките като цяло се извършват по цялата верига на измерването.
 Ако не е посочено калибриране или проверка на част от система за измерване, тази част от системата за измерване трябва да се калибрира и нейното функциониране да се проверява с периодичност, която съответства на препоръките на производителя на системата за измерване и на разумната техническа преценка.
 За да се постигнат допустимите отклонения при извършване на калибриране и проверки, следва да се използват международно признати стандарти.
 8.1.2. Обобщение относно калибрирането и проверките
 Таблица 8.1 съдържа обобщение относно калибрирането и проверките, описани в точка 8. и са посочени онези, които следва да бъдат извършени.
 Таблица 8.1
 Обобщение относно калибрирането и проверките
 Вид калибриране или проверка
 Минимална периодичност (4)
 8.1.3:
 Точност, повтаряемост и шум
 Точност: Не се изисква, но се препоръчва при пускане в експлоатация
 Повтаряемост: Не се изисква, но се препоръчва при пускане в експлоатация
 Шум: Не се изисква, но се препоръчва при пускане в експлоатация
 8.1.4:
 Линейност
 Честота на въртене: При пускане в експлоатация, в рамките на 370 дни преди изпитването и след след основен ремонт
 Въртящ момент: При пускане в експлоатация, в рамките на 370 дни преди изпитването и


text:
след основен ремонт
 Чист газ и разредени отработили газове При пускане в експлоатация, в рамките на 370 дни преди изпитването и след основен ремонт, освен ако потокът не е проверен с помощта на пропан или кислороден или въглероден баланс.
 Дебит на неразредени отработили газове: При пускане в експлоатация, в рамките на 185 дни преди изпитването и след основен ремонт, освен ако потокът не е проверен с помощта на пропан или кислороден или въглероден баланс.
 Газоанализатори: При пускане в експлоатация, в рамките на 35 дни преди изпитването и след основен ремонт.
 Баланс на праховите частици (РМ): При пускане в експлоатация, в рамките на 370 дни преди изпитването и след основен ремонт.
 Автономни налягане и температура: При пускане в експлоатация, в рамките на 370 дни преди изпитването и след основен ремонт.
 8.1.5:
 Реакция на газоанализаторната система с непрекъснато действие и проверка на обновяването и записването на данни – за газоанализатори без постоянно компенсиране за други видове газ.
 При пускане в експлоатация или след изменение на системата, което може да повлияе на реакцията.
 8.1.6:
 Реакция на газоанализаторната система с непрекъснато действие и проверка на обновяването и записването на данни — за газованализатори с постоянно компенсиране за други видове газ.
 При пускане в експлоатация или след изменение на системата, което може да повлияе на реакцията.
 8.1.7.1:
 Въртящ момент
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.7.2:
 Налягане, температура, температура на оросяване
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.8.1:
 Поток на горивото
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.8.2:
 Входящ поток
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.8.3:
 Поток на отработилите газове
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.8.4:
 Поток на разредените отработили газове (CVS и PFD)
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.8.5:
 проверка на CVS/PFD и на устройството за вземане на проби от партида (5)
 При пускане в експлоатация, в рамките на 35 дни преди изпитването и след основен ремонт (проверка с пропан)
 8.1.8.8:
 Пропуски в частта, в която се създава вакуум
 Преди всяко лабораторно изпитване, в съответствие с точка 7.1.
 8.1.9.1:
 Влияния от H2O в анализатори с детектор NDIR на CO2
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.9.2:
 Влияния от H2O и CO2 в анализатори с детектор NDIR на CO
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт
 8.1.10.1:
 Калибриране на пламъчнойонизационен детектор (FID)
 Оптимизиране на FID за THC и проверка на FID за THC.
 Калибриране, оптимизиране и определяне на реакцията спрямо CH4: при пускане в експлоатация и след основен ремонт.
 Проверка на реакцията спрямо CH4: при пускане в експлоатация, до 185 дни преди изпитване и след основен ремонт.
 8.1.10.2:
 Влияния от O2 във FID, предназначени за анализ на неразредени отработили газове
 За всички анализатори с пламъчнойонизационен детектор: при пускане в експлоатация и след основен ремонт.
 За всички анализатори с пламъчнойонизационен детектор за анализ на THC: при пускане в експлоатация и след основен ремонт и след
 оптимизация на пламъчнойонизационния детектор в съответствие с точка 8.1.10.1.
 8.1.10.3:
 Преминаваща част за сепаратор за неметанови фракции
 При пускане в експлоатация, в рамките


text:
на 185 дни преди изпитването и след основен ремонт.
 8.1.11.1:
 Намаляване на показанията от хемилуминесцентен детектор, предизвикано от H2O и O2
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт.
 8.1.11.3:
 Влияния от HC и H2O в недисперсен ултравиолетов анализатор
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт.
 8.1.11.4:
 Проникване на NO2 в охладителната вана
 При пускане в експлоатация и след основен ремонт.
 8.1.11.5:
 Преобразуване на NO2 в NO от преобразувател
 При пускане в експлоатация, в рамките на 35 дни преди изпитването и след основен ремонт.
 8.1.12.1:
 Претегляне на филтрите за прахови частици
 Независими проверки: при пускане в експлоатация, в рамките на 370 дни преди изпитването и след основен ремонт.
 Проверки на пробите за калибриране на нулата, на обхвата и на еталонните проби: в рамките на 12 часа преди претеглянето и след основен ремонт.
 8.1.3. Проверки за точност, повтаряемост и шум
 Експлоатационните характеристики на отделните измервателни уреди, посочени в таблица 9.3, са базата за определяне на точността, повтаряемостта и шума на даден уред.
 Няма изискване да се проверяват точността, повтаряемостта и шума на измервателните уреди. Може обаче да бъде полезно посочените проверки да се използват, за да се дефинира спецификация за нов измервателен уред, да се провери работата на нов измервателен уред след доставка или да се отстрани неизправност на наличен измервателен уред.
 8.1.4. Проверка за линейност
 8.1.4.1. Обхват и периодичност
 Проверка за линейност на всяка включена в таблица 8.2. система за измерване може да се прави най-малко толкова често, колкото е указано в таблицата, в съответствие с препоръките на производителя на системата и добрата техническа преценка. Целта на проверката за линейност е да се определи дали дадена система за измерване има пропорционална реакция в целия целеви обхват. Проверката за линейност се състои от въвеждане на серии от най-малко 10 еталонни стойности в системата за измерване, освен ако не е посочено друго. Системата за измерване определя количествено всяка еталонна стойност. Измерените стойности се сравняват като цяло с еталонните стойности, като се използват методът на линейна регресия с най-малките квадрати и критериите за линейност, посочени в таблица 8.2 от настоящата точка.
 8.1.4.2. Изисквания към работните показатели
 Ако система за измерване не отговаря на критериите за линейност от таблица 8.2, това несъответствие трябва да се коригира чрез повторно калибриране или техническо обслужване, или пък чрез замяна на части според нуждите. Проверката на линейността може да се повтори след коригирането на несъответствието, за да се гарантира, че системата за измерване отговаря на критериите за линейност.
 8.1.4.3. Процедура
 Използва се следният протокол за проверка на линейността:
 а)
 системата за измерване се използва при указаните за нея температури, налягания и дебити;
 б)
 измервателният уред трябва да бъде нулиран, както това се прави преди извършването на изпитване за емисии — с въвеждане на нулев сигнал. При газоанализаторите трябва да се използва нулев газ, който отговаря на спецификациите на точка 9.5.1 и се въвежда направо на входа на анализатора;
 в)
 обхватът на измервателния уред трябва да бъде калибриран, както това се прави преди извършването на изпитване за емисии — с въвеждане на сигнал за калибриране на обхвата. При