text:
частици. Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за калибриране или валидиране на уловителя на летливи частици през 6-месечния период, предшестващ изпитването за емисии. Ако уловителят на летливи частици е оборудван със сигнализиращи устройства за следене на температурата, допустим е и 12-месечен период.
 Характеристиките на УЛЧ по отношение на коефициента на намаляване на концентрацията на прахови частици трябва да се определят с твърди прахови частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm, 50 nm и 100 nm. Коефициентите на намаляване на концентрацията на прахови частици (fr(d)) за частици с диаметър на електрическа подвижност 30 nm и 50 nm, трябва да бъде съответно с не повече от 30 % и 20 % по-голям и с не повече от 5 % по-малък от този за прахови частици с диаметър на електрическа подвижност от 100 nm. За целите на валидирането средният коефициент на намаляване на концентрацията на прахови частици трябва да бъде в рамките на ± 10 % от средния коефициент на намаляване на концентрацията на частици , определен при първоначалното калибриране на УЛЧ.
 2.2.2. Изпитвателният аерозол за измерванията трябва да се състои от твърди прахови частици с диаметър на електрическа подвижност 30, 50 и 100 nm и минимална концентрация 5 000 прахови частици cm– 3 на входа на УЛЧ. Концентрацията на прахови частици трябва да бъде измервана преди и след компонентите.
 Коефициентът на намаляване на концентрацията на прахови частици (frr(di)) за всеки размер прахови частици се изчислява, както следва:
 Където:
 Nin(di)
 =
 е концентрацията на прахови частици с диаметър d
 i
 ; преди компонента;
 Nout(di)
 =
 е концентрацията на прахови частици с диаметър di; след компонента; както и
 di
 =
 е диаметърът на електрическа подвижност на праховите частици (30, 50 или 100 nm).
 Nin(di) и Nout(di) се коригират с оглед на едни и същи условия.
 Средното намаляване на концентрацията на прахови частици при дадена стойност на разреждане се изчислява както следва:
 Препоръчва се УЛЧ да се калибрира и валидира като цял възел.
 2.2.3. Техническата служба трябва да се увери в наличието на свидетелство за валидиране на УЛЧ, с което да се доказва реална ефективност на улавяне на летливи частици през 6-месечния период преди изпитването за емисии. Ако уловителят на летливи частици е оборудван със сигнализиращи устройства за следене на температурата, допустим е и 12-месечен период. УЛЧ трябва да покаже способност за улавяне на повече от 99 % от частиците тетраконтан (CH3(CH2)38CH3) с диаметър на електрическа подвижност 30 nm с концентрация на входа ≥ 10 000 cm– 3, когато функционира при най-малката си стойност на разреждане и при препоръчваната от производителя температура.
 2.3. Процедури за проверка на системата за броене на прахови частици
 2.3.1. Преди всяко изпитване броячът на праховите частици трябва да отчита измерена концентрация по-малка от 0,5 прахови частици cm– 3 когато към входа на цялата система за вземане на проби за прахови частици (УЛЧ и БЧ) е свързан ВВФПЧ от клас най-малко Н13 по EN 1822:2008 или филтър с еквивалентни характеристики.
 2.3.2. При ежемесечен контрол, извършван с калибриран дебитомер, измерената стойност на входния дебит на брояча на


text:
прахови частици не трябва да се различава с повече от 5 % от номиналния дебит.
 2.3.3. Всеки ден след поставяне на ВВФПЧ от клас най-малко Н13 по EN 1822:2008, или филтър с еквивалентни характеристики, на входа на брояча на прахови частици, последният трябва да отчете концентрация ≤ 0,2 cm– 3. След отстраняване на филтъра броячът на прахови частици трябва да покаже увеличаване на измерената концентрация до най-малко 100 прахови частици cm– 3 при излагане на околния въздух, и да покаже отново ≤ 0,2 cm– 3 при повторното поставяне на ВВФПЧ.
 2.3.4. Преди започването на всяко изпитване трябва да бъде потвърдено, че системата за измерване сигнализира, че изпарителната тръба, ако такава е налична в системата, е достигнала до необходимата работна температура.
 2.3.5. Преди започването на всяко изпитване трябва да бъде потвърдено, че системата за измерване сигнализира, че устройството за разреждане на пробата УНБЧ1 е достигнало до необходимата работна температура.
 (1) Примерни методи за калибриране/валидиране могат да бъдат намерени на интернет адрес: http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29grpe/pmpFCP.html.
 Допълнение 6
 Проверка на симулираната инерция
 1. ПРЕДМЕТ
 Методът, описан в настоящото допълнение, дава възможност да се провери дали симулираната обща инерция на динамометъра се изпълнява задоволително във фазата на движение от работния цикъл.. Производителят на динамометъра посочва метод за проверка на спецификациите в съответствие с точка 3 от настоящото допълнение.
 2. ПРИНЦИП
 2.1. Съставяне на работни уравнения
 Тъй като динамометърът е подложен на изменения на скоростта на въртене на барабана(ите), силата върху повърхността на барабана(ите) може да бъде изразена чрез формулата:
 F = I · γ = IM· γ + F1
 Където:
 F
 =
 сила на повърхността на барабана (барабаните),
 I
 =
 обща инерция на динамометъра (еквивалентна инерция на превозното средство: вж. таблица А4а/3 от настоящото приложение),
 IM
 =
 инерция на механичните маси на динамометъра,
 γ
 =
 тангенциално ускорение на повърхността на барабаните,
 F1
 =
 инерционна сила.
 Забележка: Добавено е обяснение на тази формула във връзка с динамометри с механично симулиране на инерция.
 Така общата инерция се изразява както следва:
 I = Im + F1/γ
 Където:
 Im
 може да бъде изчислено или измерено по традиционни методи,
 F1
 може да бъде измерено върху динамометъра,
 γ
 може да бъде изчислено от периферната скорост на барабаните.
 Общата инерция (I) се определя по време на изпитване на ускорение или на отрицателно ускорение със стойности, по-големи или равни на онези, получени по време на работния цикъл.
 2.2. Спецификация за изчисляването на общата инерция
 Методите на изпитване и изчисление трябва да дават възможност да се определи общата инерция I с относителна грешка (ΔI/I) по-малка от ± 2 %.
 3. СПЕЦИФИКАЦИЯ
 3.1. Масата на симулираната обща инерция I трябва да остане същата както теоретичната стойност на еквивалентната инерция (вж. таблица А4а/3) в следните граници:
 3.1.1.
 ± 5 % от теоретичната стойност за всяка моментна стойност;
 3.1.2.
 ± 2 % от теоретичната стойност за средната стойност, изчислена за всяка последователност от цикъла.
 Границата, посочена в точка 3.1.1 по-горе, става ± 50 % за една секунда при пускане в ход, а за превозни средства с ръчни предавки— за две секунди при превключване на предавки.
 4. ПРОЦЕДУРА ЗА

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
ПРОВЕРКА
 4.1. Проверка се осъществява при всяко изпитване по време на цикъла, определен в точка 6.1 от настоящото приложение към настоящото правило.
 4.2. Ако обаче са изпълнени изискванията в точка 3по-горе, като моментните ускорения са поне три пъти по-големи или по-малки от стойностите, получени в последователността на теоретичния цикъл, описаната по-горе проверка не е необходима.
 Допълнение 7
 Измерване на съпротивлението при движение по пътя на превозното средство
 Съпротивление при движение на превозното средство — Метод за измерване при пътни условия — Извършване на симулация върху динамометричен стенд
 1. ЦЕЛ НА МЕТОДИТЕ
 Целта на методите, определени по-долу, е да се измери съпротивлението при движение на превозно средство при постоянни скорости и да симулира това съпротивление върху динамометър в съответствие с условията, определени в точка 6.2.1 от настоящото приложение към настоящото правило.
 2. ХАРАКТЕРИСТИКИ НА ТРАСЕТО
 Трасето трябва да е равно и достатъчно дълго, за да позволи да се извършат измерванията, посочени в настоящото допълнение. Наклонът трябва да е постоянен с отклонение в рамките на ± 0,1 % и не трябва да надвишава 1,5 %.
 3. АТМОСФЕРНИ УСЛОВИЯ
 3.1. Вятър
 Изпитването трябва да се извършва при средна скорост на вятъра под 3 m/s и максимуми на скоростта, по-малки от 5 m/s. Освен това векторната съставна на скоростта на вятъра, насочена напречно на изпитвателното трасе, трябва да е под 2 m/s. Скоростта на вятъра се измерва на 0,7 m над повърхността на трасето.
 3.2. Влажност
 Трасето трябва да е сухо.
 3.3. Налягане и температура
 Плътността на въздуха по време на изпитването не трябва да се отклонява с повече от ± 7,5 % от еталонните условия P = 100 kPa и T = 293,2 K.
 4. ПОДГОТОВКА НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО (1)
 4.1. Избор на изпитвателно превозно средство
 Ако не се измерват всички варианти на даден тип превозно средство, се използват следните критерии за избор на изпитвателно превозно средство.
 4.1.1. Каросерия
 Ако има различни типове каросерии, изпитването се извършва с най-малката аеродинамичната каросерия. Производителят предоставя съответните данни за извършване на избора.
 4.1.2. Гуми
 Изборът на гуми трябва да се основава на съпротивлението при търкаляне. Избират се гумите с най-висока стойност на съпротивлението при търкаляне, измерена съгласно ISO 28580.
 Когато има повече от три стойности за съпротивлението при търкаляне на гума, се избира гумата с втората по големина стойност на съпротивлението при търкаляне.
 Характеристиките на съпротивлението при търкаляне на гумите, с които са оборудвани произведени превозни средства, отразяват тези на гумите, използвани за целите на одобрението на типа.
 4.1.3. Изпитвателна маса
 Изпитвателната маса е базовата маса на превозното средство с най-висок диапазон на инерцията.
 4.1.4. Двигател
 За изпитвателно превозно средство се избира онова, което има най-голям(и) топлообменник(ци).
 4.1.5. Силово предаване
 Провежда се изпитване с всеки от следните типове силово предаване:
 предно предаване,
 задно предаване,
 4 × 4 постоянно задвижващи колела,
 4 × 4 периодично задвижващи колела,
 предавателна кутия с автоматично управление,
 предавателна кутия с ръчно управление.
 4.2. Разработване
 Превозното средство трябва да е в нормална готовност за движение и с нормална регулировка след разработване от поне 3 000 km. Гумите трябва да са разработени едновременно с


text:
разработването на превозното средство или да са с дълбочина на протектора между 90 и 50 % от първоначалната му дълбочина.
 4.3. Проверки
 Трябва да бъдат направени следните проверки в съответствие с предписанията на производителя за планираната употреба:
 колела, тасове на колелата, гуми (марка, тип, налягане), геометрия на предната ос, регулировка на спирачката (премахване на вредното съпротивление), смазване на предната и задната ос, настройка на окачването и на нивото на превозното средство, др.
 4.4. Подготовка за изпитването
 4.4.1. Превозното средство трябва да е натоварено до базовата маса. Нивото на превозното средство трябва да бъде това, което се получава, когато центърът на тежестта на товара е разположен в средата между точките „R“ на предните външни седалки и върху права, минаваща през тези точки.
 4.4.2. При изпитвания на трасе, прозорците на превозното средство трябва да са затворени. Капаците на климатичните системи, фаровете и др. трябва да бъдат в неработно положение.
 4.4.3. Превозното средство трябва да бъде почистено.
 4.4.4. Непосредствено преди изпитването превозното средство се привежда по подходящ начин до нормалната температура при движение.
 5. МЕТОДИ
 5.1. Промяна на енергията по време на прилагането на метода на движение по инерция
 5.1.1. На трасето
 5.1.1.1. Оборудване за изпитване и допустима грешка
 Времето трябва да бъде измерено с грешка, по-малка от ± 0,1 s.
 Скоростта трябва да бъде измерена с грешка, по-малка от ± 2 %.
 5.1.1.2. Процедура на изпитване
 5.1.1.2.1. Превозното средство се ускорява до скорост с 10 km/h по-голяма от избраната за изпитването скорост V.
 5.1.1.2.2 Предавателната кутия се поставя в неутрално положение.
 5.1.1.2.3 Измерва се времето (t1) необходимо на превозното средство да намали скоростта от
 V2 = V + ΔV km/h до V1 = V – ΔV km/h
 5.1.1.2.4. Същото изпитване се провежда в обратната посока: t2.
 5.1.1.2.5. Пресмята се средноаритметичната стойност T от двете времена t1 и t2.
 5.1.1.2.6. Тези изпитвания се повтарят няколко пъти, така че статистическата грешка (р) на средно аритметичната стойност
 да не е по-голяма от 2 % (p ≤ ± 2 %)
 Статистическата грешка (p) се определя по формулата:
 Където:
 t
 =
 коефициентът, посочен в долната таблица,
 n
 =
 брой на изпитванията,
 s
 =
 стандартно отклонение.
 n
 4
 5
 6
 7
 8
 9
 10
 11
 12
 13
 14
 15
 t
 3,2
 2,8
 2,6
 2,5
 2,4
 2,3
 2,3
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 2,2
 1,6
 1,25
 1,06
 0,94
 0,85
 0,77
 0,73
 0,66
 0,64
 0,61
 0,59
 0,57
 5.1.1.2.7. Изчислява се мощността по формулата:
 Където:
 P
 =
 се изразява в kW,
 V
 =
 скорост при изпитването в m/s,
 ΔV
 =
 отклонение на скоростта от стойността V в m/s, както е посочено в точка 5.1.1.2.3 от настоящото допълнение,
 M
 =
 маса на превозното средство в kg,
 T
 =
 времето в секунди (s).
 5.1.1.2.8. Определената на трасето мощност (Р) се коригира спрямо еталонните условия на околната среда, както следва:
 Pкоригирана = K · Pизмерена
 Където:
 RR
 =
 съпротивление при търкаляне при скорост V,
 RAERO
 =
 аеродинамично съпротивление при скорост V,
 RT
 =
 общо съпротивление на движение = RR + RAERO,
 KR
 =
 температурен корекционен коефициент за съпротивлението на движение, който е равен на: 8,64


text:
× 10– 3/°C, или корекционният коефициент на производителя, одобрен от органа,
 t
 =
 температура на околната среда при изпитването върху пътя в °C,
 t0.
 =
 еталонна температура на околната среда = 20 °C,
 ρ
 =
 плътност на въздуха при изпитвателните условия,
 ρ0
 =
 плътност на въздуха при еталонни условия (20 °C, 100 kPa).
 Отношенията RR/RT и RAERO/RT трябва да се посочат от производителя на превозното средство въз основа на данните, които обичайно са достъпни за предприятието.
 Ако тези стойности не са на разположение, при споразумение между производителя и съответната техническа служба може да се използват стойностите на съпротивлението при търкаляне/пълното съпротивление, получени по следната формула:
 Където:
 M
 =
 маса на превозното средство в kg, а коефициентите а и b за всяка скорост са показани в следната таблица:
 V (km/h)
 a
 b
 20
 7,24 · 10– 5
 0,82
 40
 1,59 ·10– 4
 0,54
 60
 1,96 · 10– 4
 0,33
 80
 1,85 · 10– 4
 0,23
 100
 1,63 · 10– 4
 0,18
 120
 1,57 · 10– 4
 0,14
 5.1.2. Върху динамометричния стенд
 5.1.2.1. Измервателно оборудване и грешка
 Оборудването трябва да бъде същото като използваното върху трасето.
 5.1.2.2. Процедура на изпитване
 5.1.2.2.1. Превозното средство се монтира на изпитвателния динамометър.
 5.1.2.2.2. Регулира се необходимата за динамометъра стойност на налягането на гумите (студени) на задвижващите колела.
 5.1.2.2.3. Настройва се еквивалентната инерция на динамометъра.
 5.1.2.2.4. Превозното средство и динамометърът се привеждат по подходящ начин до работната температура.
 5.1.2.2.5. Провеждат се операциите, определени в точка 5.1.1.2 от настоящото допълнение (с изключение на точки 5.1.1.2.4 и 5.1.1.2.5), като „M“ се замества с „I“ във формулата, посочена в точка 5.1.1.2.7 от настоящото допълнение.
 5.1.2.2.6. Спирачката се регулира, за да възпроизведе коригираната мощност (точка 5.1.1.2.8 от настоящатащото допълнение) и да се отчете разликата между масата на превозното средство (М) върху трасето и еквивалентната инерционна изпитвателна маса (I), която трябва да се използва. Това може да се извърши, като се изчисли средното коригирано време за движение на свободен ход, необходимо за спадане на скоростта от V2 to V1, и възпроизвеждане на същото време върху динамометъра чрез следната зависимост:
 K
 =
 стойността, определена в точка 5.1.1.2.8 по-горе.
 5.1.2.2.7. Трябва да се определи мощността Pa, която се поема от динамометъра, за да може да се възпроизведе същата мощност (точка 5.1.1.2.8 от настоящото допълнение) за същото превозно средство в различни дни.
 5.2. Метод за измерване на въртящия момент при постоянна скорост
 5.2.1. На трасето
 5.2.1.1. Измервателно оборудване и грешка
 Измерването на въртящия момент се извършва с подходящо измервателно устройство, работещо с грешка в рамките на ± 2 %.
 Измерването на скоростта трябва да е с грешка в рамките на ± 2 %.
 5.2.1.2. Процедура на изпитване
 5.2.1.2.1. Довежда се превозното средство до избраната постоянна скорост „V“.
 5.2.1.2.2. Отчитат се въртящият момент Ct и скоростта за период от поне 20 секунди. Грешката при отчитане на системата за записване на данни трябва да е в границите на най-много ± 1 Nm за въртящия момент и ± 0,2 km/h за скоростта.
 5.2.1.2.3. Разликите във въртящия момент Ct и скоростта по отношение на времето не трябва да са


text:
по-големи от 5 % за всяка секунда от периода на измерване.
 5.2.1.2.4. Въртящият момент Ct1 е средноаритметичният въртящ момент, получен по следната формула:
 5.2.1.2.5. Изпитването се провежда три пъти във всяка посока. От тези шест измервания се определя средният въртящ момент за еталонната скорост. Ако средната скорост се отклонява с повече от 1 km/h от еталонната скорост, за изчисляване на средния въртящ момент се използва линейна регресия.
 5.2.1.2.6. Определя се средната стойност от двата въртящи момента Ct1 и Ct2, т.е., Ct.
 5.2.1.2.7. Определеният на трасето среден въртящ момент CT се коригира спрямо еталонните условия на околната среда, както следва:
 CTкоригиран = K · CTизмерен
 където стойността на K е определената в точка 5.1.1.2.8 от настоящото допълнение.
 5.2.2. На динамометричния стенд
 5.2.2.1. Измервателно оборудване и грешка
 Оборудването трябва да бъде същото като използваното на трасето.
 5.2.2.2. Процедура на изпитване
 5.2.2.2.1. Изпълняват се операциите, определени в точки 5.1.2.2.1 — 5.1.2.2.4 от настоящото допълнение.
 5.2.2.2.2. Изпълняват се операциите, определени в точки 5.2.1.2.1 — 5.2.1.2.4 от настоящото допълнение.
 5.2.2.2.3. Устройството за поглъщане на мощност се настройва така, че да възпроизведе коригирания въртящ момент на пистата, посочен в точка 5.2.1.2.7 от настоящото допълнение.
 5.2.2.2.4. Извършват се същите операции, описани в точка 5.1.2.2.7, със същата цел.
 (1) За ХЕПС и до момента на определяне на единни технически разпоредби производителят се споразумява с техническата служба относно статута на превозното средство при осъществяване на изпитванията, както е определено в настоящото допълнение.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 5
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП II
 (Изпитване за емисии от въглероден оксид при работа на празен ход)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 В настоящото приложение се описва методиката на изпитване от тип II, посочено в точка 5.3.2 от настоящото правило.
 2. УСЛОВИЯ НА ИЗМЕРВАНЕ
 2.1. Горивото при изпитванията е еталонното гориво, спецификациите на което са дадени в приложения 10 и 10а към настоящото правило.
 2.2. По време на изпитването околната температурата трябва да бъде между 293 и 303 K (20 и 30° С). Двигателят се загрява, докато температурата на всички охлаждащи и смазочни флуиди и налягането на смазочния флуид достигнат равновесие.
 2.2.1. Превозните средства, които работят с бензин или ВНГ, ПГ/ биометан, се изпитват с еталонното(ите) гориво(а), използвано(и) при изпитването от тип I.
 2.3. В случай на превозни средства с предавателни кутии с ръчно или полуавтоматично управление, изпитването трябва да се проведе с лост за превключване в „неутрално“ положение и с включен съединител.
 2.4. В случай на превозни средства с предавателни кутии с автоматично управление, изпитването се провежда с лост за превключване или в „неутрално“, или в положение „паркиране“.
 2.5. Компоненти за регулиране на честотата на въртене на празен ход
 2.5.1. Определение
 За целите на настоящото правило „компоненти за регулиране на честотата на въртене на празен ход“ означава прибори, позволяващи да се променят условията за работа на двигателя на празен ход, които могат лесно да бъдат управлявани от механик, като използва само инструментите, описани в точка 2.5.1.1 от настоящото приложение. По-специално, устройства за калибриране на потоците на гориво и въздух, не се считат за компоненти за регулиране, ако техните настройки изискват отстраняването на фиксатори, операция, която обикновено може да бъде


text:
изпълнена само от професионален механик
 2.5.1.1. Инструменти, които могат да се използват за настройка на компонентите за регулиране на честотата на въртене на празен ход: отвертки (обикновени или кръстати), гаечни ключове (затворени, с отворен край или регулируеми), клещи, шестостенни ключове.
 2.5.2. Определяне на точките за измерване
 2.5.2.1. Най-напред се извършва измерване при стойностите, зададени в съответствие с условията, определени от производителя;
 2.5.2.2. За всеки компонент за регулиране, чиято позиция може непрекъснато да се променя, се определят достатъчен брой характерни позиции.
 2.5.2.3. Измерването на съдържанието на въглероден оксид в отработилите газове трябва да се проведе за всички възможни позиции на компонентите за регулиране, но за компоненти с непрекъснато изменение се приемат само позициите, определени в точка 2.5.2.2 по-горе.
 2.5.2.4. Изпитването от тип II се счита за задоволително, ако е изпълнено най-малко едно от следните две условия:
 2.5.2.4.1 никоя от стойностите, измерени съгласно точка 2.5.2.3 от настоящото приложение, не превишава пределните стойности;
 2.5.2.4.2. максималното съдържание, получено при непрекъснато изменение на един от компонентите за регулиране, докато другите компоненти се поддържат стабилни, не превишава пределната стойност, като условието е изпълнено при различни комбинации на компонентите за регулиране, различни от онзи, чиято позиция е изменяна непрекъснато.
 2.5.2.5. Възможните позиции на компонентите за регулиране са ограничени:
 2.5.2.5.1. от една страна, от по-голямата от следните две стойности: най-ниската честота на въртене на празен ход, които двигателят може да постигне; препоръчаната честота на въртене от производителя, минус 100 оборота за минута;
 2.5.2.5.2. от друга страна, от най-малката от следните три стойности:
 най-високата честота на въртене, която двигателят може да достигне чрез задействане на компонентите за регулиране на честотата на въртене на празен ход;
 честотата на въртене, препоръчана от производителя, плюс 250 оборота за минута;
 скоростта на включване на автоматичните съединители.
 2.5.2.6. В допълнение, позициите на регулиране, несъвместими с правилното функциониране на двигателя, не трябва да се приемат като точки за измерване. По специално, когато двигателят е оборудван с няколко карбуратора, всички карбуратори трябва да имат едно и също регулиране.
 3. ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ ОТ ГАЗОВЕТЕ
 3.1. Сондата се вкарва в изпускателната тръба на дълбочина, не по-малка от 300 mm в тръбата, съединяваща изпускателната тръба на превозното средство с торбичката за вземане на проби, възможно най-близо до изпускателната тръба.
 3.2. Концентрацията на CO (CCO) и CO2 (CCO2) се определя от показанията на измервателната апаратура или регистрираните данни, при използването на подходящи калибровъчни криви.
 3.3. Коригираната концентрация за въглероден оксид по отношение на четиритактови двигатели е:
 (обемни %)
 3.4. Концентрацията на CCO (вж. точка 3.2. от настоящото приложение) измерена съгласно формулите, посочени в точка 3.3 от настоящото приложение не трябва да се коригира ако общата измерена концентрация (CCO + CCO2) за четиритактови двигатели е най-малко:
 а)
 за бензин
 15 %
 б)
 за ВНГ
 13,5 %
 в)
 за ПГ/биометан
 11,5 %
 ПРИЛОЖЕНИЕ 6
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП III
 (Проверка на емисиите на картерни газове)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип III, определено в точка 5.3.3 от настоящото правило.
 2. ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
 2.1. Изпитването от тип III се провежда на превозно средство с двигател с принудително запалване, който


text:
е бил подложен на изпитване тип I или тип II, в зависимост от случая.
 2.2. Изпитваните двигателите включват надеждно уплътнени двигатели, с изключение на тези, които са проектирани по такъв начин, че дори и най-незначителното изтичане може да причини недопустими експлоатационни дефекти (напр. боксерни двигатели (с два срещуположни цилиндъра)
 3. УСЛОВИЯ НА ИЗПИТВАНЕТО
 3.1. Празният ход се регулира в съответствие с препоръките на производителя.
 3.2. Измерванията се извършват при следните три комбинации от работни условия на двигателя:
 Условие No
 Скорост на превозното средство (km/h)
 1
 Празен ход
 2
 50 ± 2 (3-та предавка или „движение напред“)
 3
 50 ± 2 (3-та предавка или „движение напред“)
 Условие No
 Мощност, погълната от спирачката
 1
 Нулева
 2
 Мощност, съответстваща на регулировката за изпитване от тип I при 50 km/h
 3
 Мощността от условие No 2, умножена с коефициент 1,7.
 4. МЕТОДА НА ИЗПИТВАНЕ
 4.1. За работните условия, изброени в точка 3.2 от настоящото приложение, трябва да се провери надеждната работа на вентилационната система на картера.
 5. МЕТОД ЗА ПРОВЕРКА НА ВЕНТИЛАЦИОННАТА СИСТЕМА НА КАРТЕРА
 5.1. Отверстията на двигателя трябва да се оставят в непроменен вид.
 5.2. Налягането в картера се измерва на подходящо място. Измерва се при отвора на маслоуказателя с манометър с наклонена тръба.
 5.3. Превозното средство се смята за задоволително, ако при всички условия на измерване, определени в точка 3.2. от настоящото приложение, измереното налягане в картера не е по-голямо от атмосферното налягане, преобладаващо по време на измерването.
 5.4. За изпитването по метода, описан по-горе, се измерва налягането в смукателния колектор в рамките на ± 1 kPa.
 5.5. Измерва се скоростта на превозното средство, както е отчетена на динамометъра, в рамките на ± 2 km/h.
 5.6. Измереното налягане в картера се измерва в рамките на ± 0,01 kPa.
 5.7. Ако при едно от условията за измерване, определени в точка 3.2 от настоящото приложение, измереното налягане в картера е по-голямо от атмосферното налягане, се провежда допълнително изпитване, определено в точка 6. по-долу, ако това се поиска от производителя.
 6. МЕТОД НА ДОПЪЛНИТЕЛНОТО ИЗПИТВАНЕ
 6.1. Отверстията на двигателя трябва да се оставят в непроменен вид.
 6.2. Гъвкава торбичка, непроницаема за газовете от картера, с приблизителна вместимост от пет литра, се свързва към отвора на маслоуказателя. Торбичката трябва да бъде празна преди всяко измерване.
 6.3. Торбичката трябва да бъде затворена преди всяко измерване. Тя трябва да се отвори към картера за пет минути при всяко условие на измерване, предписано в точка 3.2 по-горе.
 6.4. Превозното средство се смята за задоволително, ако при всички условия на измерване, определени в точка 3.2. по-горе, не се получава видимо издуване на торбичката.
 6.5. Забележка
 6.5.1. Ако конструкцията на двигателя е такава, че изпитването не може да се проведе по методите, описани в точки 6.1 до 6.4 по-горе, измерванията трябва да се проведат по метод, изменен, както следва:
 6.5.2. преди изпитването всички отверстия освен тези, необходими за рециклиране на газовете, се затварят;
 6.5.3. торбичката се поставя на подходящ извод, който не причинява допълнителна загуба на налягане и е монтиран на рециркулационния контур на устройството, непосредствено при отверстието за свързване


text:
към двигателя.
 Изпитване от тип III
 ПРИЛОЖЕНИЕ 7
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП IV
 (Определяне на емисиите от изпаряване при превозни средства с двигатели с принудително запалване)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип IV съгласно точка 5.3.4 от настоящото правило.
 Настоящата процедура описва метод за определяне на загубите на въглеводороди от изпаряване от горивната система на превозни средства с двигатели с принудително запалване.
 2. ОПИСАНИЕ НА ИЗПИТВАНЕТО
 Изпитването на емисии от изпаряване (вж. фигура А7/1) има за цел да определи емисиите на въглеводороди от изпаряване вследствие на температурните промени през денонощието, загряването при престой и движението в градски условия. Изпитването се състои от следните фази:
 2.1.
 подготовка за изпитването, която включва градски цикъл на движение (Част първа) и извънградски цикъл на движение (Част втора),
 2.2.
 определяне на загубата при загряване при престой,
 2.3.
 определяне на денонощната загуба.
 Общият резултат от изпитването се получава, като се сумира масата емисии на въглеводороди при загряване при престой и поради денонощна загуба.
 3. ПРЕВОЗНО СРЕДСТВО И ГОРИВО
 3.1. Превозно средство
 3.1.1. Превозното средство трябва да бъде в добро техническо състояние и да е разработвано и в движение най-малко 3 000 km преди изпитването. През този период системата за контрол на емисиите от изпаряване трябва да е свързана и да е работила изправно, като въгленовият филтър е бил подложен на нормална експлоатация, без необичайно продухване или натоварване.
 3.2. Гориво
 3.2.1. Трябва да се използва подходящо еталонно гориво, както е определено в приложение 10 или 10а към настоящото правило.
 4. ОБОРУДВАНЕ ЗА ИЗПИТВАНЕТО ЗА ИЗПАРЯВАНЕ
 4.1. Динамометричен стенд
 Динамометричният стенд трябва да отговаря на изискванията от допълнение 1 към приложение 4а към настоящото правило.
 4.2. Затворено пространство при измерване на емисии от изпаряване
 Затвореното пространство за измерване на емисии от изпаряване трябва да бъде газонепропусклива правоъгълна измервателна камера, която може да побере изпитваното превозно средство. Превозното средство трябва да бъде достъпно от всички страни и затвореното пространство, когато е запечатано, трябва да бъде газонепропускливо в съответствие с допълнение 1 към настоящото приложение. Вътрешната повърхност на затвореното пространство трябва да е непропусклива и да не реагира с въглеводороди. Системата за регулиране на температурата трябва да дава възможност за регулиране на температурата на въздуха вътре в затвореното пространство, за да се спазва предписаната температура спрямо времевата графика през цялото изпитване, при среден допуск от ± 1 K за цялото времетраене на изпитването.
 Системата за регулиране трябва да бъде настроена за равномерен температурен режим с минимални отклонения и колебания по отношение на желаната дългосрочна температурна графика за въздуха на околната среда. Температурата на вътрешната повърхност не трябва да е по-ниска от 278 K (5 °C) или по-висока от 328 K (55 °C) по време на денонощното изпитване за емисиите.
 Стените трябва да бъдат проектирани по такъв начин, че да улесняват доброто отвеждане на топлина. Температурата на вътрешната повърхност не трябва да е по-ниска от 293 K (20 °C), нито по-висока от 325 K (52 °C) през цялото времетраене на загряване при престой.
 С оглед на това да се разрешат обемните изменения, предизвиквани от температурните промени, може да


text:
се използва или заградено пространство с променлив обем, или затворено пространство с постоянен обем.
 4.2.1. Затворено пространство с променлив обем
 Затвореното пространство с променлив обем се разширява и свива в зависимост от температурните колебания на въздушната маса в него. Двата потенциални начина за промяна на вътрешния обем са подвижен(ни) панел(и) или мехови механизми, в които импрегнирана торба или торби, поставена в затвореното пространство, се разширява или свива под влияние на промените във вътрешното налягане чрез обмен на въздух извън затвореното пространство. Всяка система за приспособяване на обема трябва да запазва целостта на затвореното пространство, както е посочено в допълнение 1 към настоящото приложение, при определения температурен обхват.
 Всеки метод за приспособяване на обема трябва да ограничава разликата между вътрешното налягане в затвореното пространство и барометричното налягане до максималната стойност от ± 5 kPa.
 Затвореното пространство трябва да може да се пълни до определен обем. Обемът на затвореното пространство с променлив обем трябва да може да се променя с + 7 % спрямо своя „номинален обем“ (вж. точка 2.1.1 от допълнение 1 към настоящото приложение), като се вземат предвид промените в температурата и в барометричното налягане по време на изпитването.
 4.2.2. Затворено пространство с постоянен обем
 Затвореното пространство с постоянен обем трябва да е изработено от неподатливи панели, които поддържат постоянен обем на заграденото пространство, и трябва да отговаря на посочените по-долу изисквания.
 4.2.2.1. Затвореното пространство трябва да е оборудвано с изпускателен отвор, който с бавно и постоянно темпо да изсмуква въздуха от затвореното пространство по време на изпитването. Смукателен отвор може да компенсира това изпускане чрез пропускане/всмукване на входящ въздух от околната среда. Входящият въздух трябва да се филтрира с активен въглен, за да се осигури относително постоянно ниво на въглеводороди. Всеки метод за приспособяване на обема трябва да поддържа разликата между вътрешното налягане в затвореното пространство и барометричното налягане между 0 и – 5 kPa.
 4.2.2.2. Оборудването трябва да може да измерва масата на въглеводородите във входящите и изходящите струи на потоците при отворите с точност до 0,01 грама. Може да се използва система за събиране на проби в торба, за да се взема проба, пропорционална на въздуха, който се изсмуква или пропуска в затвореното пространство. Друго решение е да се анализират непрекъснато входящите и изходящите потоци с помощта на постоянно включен анализатор от тип пламъчнойонизационен детектор (FID) и да се интегрират с измерванията на потоците, за да се осигурява постоянно отчитане на отделяната въглеводородна маса.
 Фигура А7/1
 Определяне на емисиите от изпаряване
 3 000 km период на разработване (без необичайно продухване/натоварване)
 Проверка на стареенето на абсорбатора(ите)
 Почистване с пара на превозното средство (при нужда)
 Бележки:
 1.
 Фамилия системи за контрол на емисиите от изпаряване на гориво — изяснение на подробностите.
 2.
 Емисиите отработили газове могат да бъдат измервани по време на изпитвателния пробег от тип I, но тези измервания не могат да се използват за законодателни цели. Изпитването за емисии от изпускателната уредба, което се използва за целите на законодателството, остава самостоятелно.
 4.3. Аналитични системи
 1.3.4. Анализатор на въглеводороди
 4.3.1.1. Атмосферата в камерата се следи, като се използва


text:
въглеводороден детектор от тип пламъчнойонизационен детектор (FID). Газовата проба трябва да се взема от средната точка на странична стена или от тавана на камерата, а всички обходни потоци трябва да се насочват към затвореното пространство, за предпочитане към точка, която се намира непосредствено след смесителния вентилатор.
 4.3.1.2. Времето за реагиране на анализатора на въглеводороди трябва да е такова, че за по-малко от 1,5 секунди анализаторът да достига до 90 % от стойността на крайното отчитане. Неговата стабилност трябва да бъде по-добра от 2 % от максималната стойност на скалата при нула и при 80 % ± 20 % от максималната стойност на скалата за период от 15 минути за всички работни обхвати.
 4.3.1.3. Повторяемостта на анализатора, изразена като стандартно отклонение, трябва да бъде по-добра от ± 1 % отклонение при нула от максималната стойност на скалата и при 80 ± 20 % от максималната стойност на скалата при всички използвани обхвати.
 4.3.1.4. Работните обхвати на анализатора трябва да бъдат избрани, така че да дават най-добра разделителна способност по време на процедурите за измерване, калибриране и проверяване за изтичане на газ.
 4.3.2. Система за регистриране на данни от анализатор на въглеводороди
 4.3.2.1. Анализаторът на въглеводороди трябва да е оборудван с устройство, което да отчита електрическия изходен сигнал с уред за записване върху лента или с друга система за обработка на данни, с честота най-малко един път в минута. Записващата система трябва да има работни показатели, които са най-малко еквивалентни на тези на сигнала, който се записва, и трябва да осигурява постоянен запис на резултатите. Записът трябва да съдържа положителна индикация за началото и края на изпитването за загряване при престой или на денонощното изпитване за емисиите (включително началото и края на периодите за вземане на проби, както и времето между началото и края на всяко изпитване).
 4.4. Нагряване на резервоара за гориво (прилага се само при варианта с натоварване на абсорбатора на бензинови пари)
 4.4.1. Горивото в резервоара (резервоарите) на превозното средство се подгрява от управляем топлоизточник; Горивото в резервоара (резервоарите) на превозното средство се подгрява от управляем топлоизточник, например, отоплителна планка с мощност 2 000 W. Нагревателната система трябва да предава равномерно топлина на стените на резервоара под нивото на горивото, така че да не причини прегряване на горивото на определено място. Не трябва да се нагряват парите в резервоара над горивото.
 4.4.2. Устройството за нагряване на резервоара трябва да позволява равномерно нагряване на горивото в резервоара с 14 K от 289 K (16° C) в рамките на 60 минути, с местоположение на температурния датчик, както е посочено в точка 5.1.1 от настоящото приложение. Нагревателната система трябва да може да контролира температурата на горивото до ± 1,5 K от изискваната температура по време на процеса на нагряване на резервоара.
 4.5. Отчитане на температурата
 4.5.1. Температурата в камерата се регистрира в две точки от температурни датчици, свързани така, че да показват средна стойност. Точките за измерване са разположени в затвореното пространство приблизително на 0,1 m от вертикалната средна линия на всяка странична стена на височина 0,9 ± 0,2 m.
 4.5.2. Температурата


text:
в горивния резервоар (резервоари) трябва да се отчита с датчика, разположен в горивния резервоар, както е посочено в точка 5.1.1 от настоящото приложение, ако е избран вариантът с натоварване на абсорбатора на бензинови пари (точка 5.1.5 от настоящото приложение).
 4.5.3. По време на измерванията на емисиите от изпаряване температурите трябва да се отчитат или да се въвеждат в система за обработка на данни с честота не по-малко от един път в минута.
 4.5.4. Точността на системата за регистриране на температурата трябва да бъде в границите на ± 1,0 K и с разделителна способност за температура до ± 0,4 K.
 4.5.5. Системата за отчитане или за обработка на данни трябва има разделителна способност за време до ± 15 секунди.
 4.6. Отчитане на налягането
 4.6.1. Разликата Δp между барометричното налягане в зоната на изпитването и вътрешното налягане в затвореното пространство по време на измерванията на емисиите от изпаряване трябва да се отчита или да се въвежда в система за обработка на данни с честота не по-малко от един път в минута.
 4.6.2 Точността на системата за отчитане на налягането трябва да е в рамките на ± 2 kPa, а разделителната способност за налягането трябва да е до ± 0,2 kPa.
 4.6.3 Системата за отчитане или за обработка на данни трябва има разделителна способност за време до ± 15 секунди.
 4.7. Вентилатори
 4.7.1. Чрез използване на един или повече вентилатори или нагнетателни вентилатори при отворена врата(и) на затвореното пространство за измерване на емисиите от изпаряване трябва да е възможно да се намали концентрацията на въглеводороди в камерата до нивото на концентрация на въглеводороди в околната среда.
 4.7.2. Камерата трябва да има един или повече вентилатори или нагнетателни вентилатори с приблизителен капацитет от 0,1 to 0,5 m3/min, с които цялостно да се размесва атмосферата в затвореното пространство. По време на измерването трябва да може да се постигне равномерна температура и концентрация на въглеводороди в камерата. Превозното средство в заграденото пространство не трябва да бъде подложено на директна струя въздух от вентилатори или нагнетателни вентилатори.
 4.8. Газове
 4.8.1. За калибриране и работа трябва да са налице следните чисти газове:
 Пречистен синтетичен въздух: (чистота < 1 ppm C1 еквивалент,
 ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 кислородно съдържание между 18 и 21 обемни процента.
 Анализатор на въглеводороди за газообразно гориво: (40 ± 2 % водород,останалата част е хелий с по-малко от 1 ppm C1 еквивалент, по-малко от 400 ppm CO2),
 Пропан (C3H8): минимална чистота 99,5 %.
 Бутан (C4H10): минимална чистота 98 %.
 Азот (N2): минимална чистота 98 %.
 4.8.2. Трябва да се разполага с калибриращи и измерващи газове, съдържащи смес от пропан (C3H8) пречистен синтетичен въздух. Действителната концентрация на даден калибриращ газ трябва да бъде в рамките на 2 % от обявената стойност. Точността на разредените газове, получена с използване на газов разделител, трябва да бъде в рамките на ± 2 от действителната стойност. Концентрациите, определени в допълнение 1 към настоящото приложение, могат също да се получат, като се използва газов разделител и с използване на синтетичен въздух като газ за


text:
разреждане.
 4.9. Допълнително оборудване
 4.9.1. Абсолютната влажност в зоната за изпитване трябва да може да се измери в рамките на ± 5 %.
 5. ПРОЦЕДУРА НА ИЗПИТВАНЕ
 5.1. Подготовка на изпитването
 5.1.1. Преди изпитването превозното средство се подготвя механично, както следва:
 а)
 изпускателната уредба не трябва да има изтичания;
 б)
 превозното средство може да се почисти с пара преди изпитването;
 в)
 в случай на използване на варианта с натоварване на абсорбатора за бензинови пари (точка 5.1.5 от настоящото приложение) резервоарът за гориво на превозното средство трябва да бъде оборудван с температурен датчик, за да се позволи измерване на температурата в точката, отговаряща на средата на височината на напълване на резервоара, когато последният е зареден до 40 % от вместимостта си;
 г)
 към горивната система може да се монтират допълнителни фитинги, адаптери на устройства, за да се позволи пълно източване на резервоара за гориво; Не е необходимо за тази цел да се променя корпусът на резервоара;
 д)
 производителят може да предложи метод на изпитване, за да се отчете загубата на въглеводороди чрез изпаряването, дължащо се единствено на горивната система на превозното средство.
 5.1.2. Превозното средство се поставя в зоната за изпитване, където околната температура е между 293 и 303 K (20 и 30 °C).
 5.1.3. Трябва да се провери стареенето на абсорбатора (абсорбаторите). Това може да бъде направено, като се демонстрира, че той е бил използван в разстояние на 3 000 km. Ако липсва подобно доказателство, се използва следната процедура. В случай на уредба, състояща се от много абсорбатори, всеки абсорбатор се подлага на процедурата самостоятелно.
 5.1.3.1. Абсорбаторът се сваля от превозното средство. Полагат се специални грижи по време на свалянето, за да се избегна повреда на компонентите и на целостта на горивната уредба.
 5.1.3.2. Измерва се теглото на абсорбатора.
 5.1.3.3. Абсорбаторът се свързва към резервоара за гориво, по възможност външен такъв, зареден с еталонно гориво до 40 % от обема си.
 5.1.3.4. Температурата на горивото в резервоара трябва да бъде между 283 и 287 K (10 и 14 °С).
 5.1.3.5. (Външният) резервоар за гориво се нагрява от 288 K до 318 K (15 до 45 °C) (нарастване с 1 °C на всеки 9 min).
 5.1.3.6. Ако се появи пробив на абсорбатора преди температурата да достигне 318 K (45 °C), източникът на топлина се изключва. След това абсорбаторът се претегля. Ако по време на нагряването до 318 K (45 °C) не се появи пробив на абсорбатора, трябва да се повтори процедурата от точка 5.1.3.3 от настоящото приложение, докато започне изпускането на газове.
 5.1.3.7. Наличието на пробив може да бъде установено, както е описано в точки 5.1.5 и 5.1.6 от настоящото приложение, или с използване на друга установка за вземане и анализ на проби, която дава възможност за откриване на въглеводородни емисии от абсорбатора при пробив.
 5.1.3.8. Абсорбаторът следва да се продухва с въздух от лабораторията за емисии при дебит 25 ± 5 литра в минута, докато се постигне 300 пъти обмен на въздуха в неговия обем.
 5.1.3.9. Измерва се теглото на абсорбатора.
 5.1.3.10. Стъпките на процедурата от точки 5.1.3.4 и 5.1.3.9.


text:
трябва да се повтарят девет пъти. Изпитването може да бъде приключено преди това, след не по-малко от три цикъла на стареене, ако след последните цикли теглото на абсорбатора се е стабилизирало.
 5.1.3.11. Абсорбаторът на емисиите от изпаряване се свързва отново и превозното средство се привежда в обичайното си работно състояние.
 5.1.4. Един от методите, посочени в точки 5.1.5. и 5.1.6, трябва да се използва за предварителна подготовка на абсорбатора на изпаренията. В случай на превозни средства, оборудвани с множество абсорбатори, всеки абсорбатор се подлага на предварителна подготовка самостоятелно.
 5.1.4.1. Измерват се емисиите от абсорбатора, за да се установи пробив.
 Пробивът се определя като точката, в която сборното количество на изпусканите въглеводороди е равно на 2 грама.
 5.1.4.2. Проверка за пробив може да се извърши, като се използва затвореното пространство за емисии от изпаряване, описано съответно в точки 5.1.5 и 5.1.6 от настоящото приложение. Друго решение за установяване на пробив е използването на допълнителен абсорбатор на пари, свързан след абсорбатора на превозното средство. Преди да бъде подложен на натоварване, допълнителният абсорбатор се продухва добре със сух въздух.
 5.1.4.3. Измервателната камера се продухва за няколко минути непосредствено преди изпитването, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) на камерата трябва също да бъде включен по това време.
 Анализаторът на въглеводороди трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.1.5. Натоварване на абсорбатора чрез нагряване до поява на пробив
 5.1.5.1. Резервоарът (резервоарите) за гориво на превозното средство се изпразва, като се използва предвиденото устройство за източване. Това се извършва така, че да не се продухват повече от нормалното, нито да се натоварват повече от нормалното устройствата за контрол на изпаряването, монтирани на превозното средство. За тази цел е достатъчно да се свали капачката на резервоара за гориво.
 5.1.5.2. Резервоарът (резервоарите) за гориво трябва да бъде напълнен отново с изпитвателно гориво с температура от 283 до 287 K (10 до 14 °C) до 40 ± 2 % от от нормалната обемна вместимост на резервоара. След това се поставя(т) капачката (капачките) на резервоара за гориво на превозното средство.
 5.1.5.3. В рамките на един час след повторното му зареждане с гориво превозното средство се поставя с изключен двигател в затвореното пространство за определяне на емисии от изпаряване. Температурният датчик на резервоара за гориво се свързва със система за отчитане на температурата. Топлоизточник се поставя в подходяща позиция спрямо резервоара (резервоарите) за гориво и се свързва към устройството за регулиране на температурата. Топлоизточникът е указан в точка 4.4 от настоящото приложение. В случай на превозни средства, оборудвани с повече от един резервоар за гориво, всички резервоари трябва да бъдат нагрети по същия начин, както е описано по-долу. Температурата на резервоарите трябва да бъде еднаква в рамките на ± 1,5 K.
 5.1.5.4. Горивото може да бъде изкуствено нагрято отново до началната денонощна температура от 293 K (20 °C) ± 1 K.
 5.1.5.5. Когато температурата на горивото достигне най-малко 292 K (19 °C), незабавно трябва да се предприемат следните стъпки: изключва се нагнетателният вентилатор за продухване; вратите на затвореното пространство се затварят и запечатват; започва да


text:
се измерва равнището на въглеводородите в затвореното пространство.
 5.1.5.6. Когато температурата на горивото от резервоара за гориво достигне 293 K (20 °C), започва линейно нагряване с 15 K (15 °C). Горивото трябва да се загрява, така че температурата на горивото по време на нагряването да е в съответствие с функцията по-долу в рамките на ± 1,5 K. Записва се времето, изминало между нагряването и повишаването на температурата.
 Tr = To + 0,2333 · t
 Където:
 Tr
 =
 изисквана температура (K),
 To
 =
 начална температура (K),
 t
 =
 време от началото на загряването на резервоара в минути.
 5.1.5.7. Веднага след появата на пробив или достигане на температура на горивото 308 K (35 °C), в зависимост от това кое от двете събития настъпи първо, се изключва топлоизточникът, вратите на затвореното пространство се разпечатват и отварят и се сваля капачката (капачките) на резервоара за гориво на превозното средство. Ако към момента на достигане на температура на горивото от 308 K (35 °C) не се е появил пробив, топлоизточникът се отстранява от превозното средство, превозното средство се отстранява от затвореното пространство за определяне на емисии от изпаряване и цялата процедура, изложена в точка 5.1.7 по-долу, се повтаря до поява на пробив.
 5.1.6. Натоварване с бутан до поява на пробив
 5.1.6.1. При използване на затвореното пространство за установяване на пробив (вж. точка 5.1.4.2 от настоящото приложение) превозното средство се поставя с изключен двигател в затвореното пространство за определяне на емисии от изпаряване.
 5.1.6.2. Абсорбаторът на емисии от изпаряване трябва да се подготви за натоварването. Абсорбаторът не се сваля от превозното средство, освен ако достъпът до нормалното му местоположение е толкова ограничен, че по разумна преценка натоварването може да се осъществи единствено при свален от превозното средство абсорбатор. Полагат се специални грижи по време на свалянето, за да се избегне повреда на компонентите и на целостта на горивната уредба.
 5.1.6.3. Абсорбаторът се натоварва със смес, съставена от 50 обемни % бутан и 50 обемни % азот, при скорост на натоварване 40 грама бутан на час.
 5.1.6.4. Веднага щом се появи пробив в абсорбатора, се изключва източникът на парите.
 5.1.6.5. След това абсорбаторът на емисиите от изпаряване се свързва отново и превозното средство се привежда в обичайното си работно състояние.
 5.1.7. Източване на горивото и повторно пълнене
 5.1.7.1. Резервоарът (резервоарите) за гориво на превозното средство се изпразва(т), като се използва предвиденото устройство за източване. Това се извършва така, че да не се продухват повече от нормалното, нито да се натоварват повече от нормалното устройствата за контрол на изпаряването, монтирани на превозното средство. За тази цел е достатъчно да се свали капачката на резервоара за гориво.
 5.1.7.2. Резервоарът(ите) за гориво трябва да бъде напълнен отново с изпитвателно гориво при температура между 291 ± 8 K (18 ± 8 °C) до 40 ± 2 % от нормалната обемна вместимост на резервоара. След това се поставя(т) капачката (капачките) на резервоара за гориво на превозното средство.
 5.2. Подготвителен пробег
 5.2.1 В рамките на един час от натоварването на абсорбатора съгласно точки 5.1.5 и 5.1.6 от настоящото приложение превозното средство се поставя


text:
на динамометричния стенд и се извършват един цикъл на движение от част първа и два цикъла на движение от част втора от изпитване от тип I, както е указано в приложение 4а към настоящото правило. По време на тази операция не се вземат проби от емисии на отработили газове.
 5.3. Привеждане към околната температура
 5.3.1. В рамките на пет минути от приключване на операцията по предварителната подготовка, определена в точка 5.2.1 он настоящото приложение, капакът на двигателят трябва да бъде напълно затворен и превозното средство — свалено от динамометричния стенд и паркирано в зоната за привеждане към околната температура. Превозното средство се оставя там най-малко 12 часа и най-много 36 часа. В края на периода температурата на маслото на двигателя и на охлаждащия агент трябва да достигне температурата на зоната или да бъде в рамките на ± 3 K от нея.
 5.4. Изпитване върху динамометричен стенд
 5.4.1. След завършването на периода на привеждане към околната температура превозното средство преминава през пълен пробег на изпитване от тип I, описан в приложение 4а от настоящото правило (изпитване на пускане при студен двигател при движение в градски условия и изпитване на пускане при студен двигател при движение в извънградски условия). След това двигателят се изключва. По време на тази операция могат да бъдат взети проби от емисии от изпускателната уредба, но резултатите не се използват за получаване на одобрение на типа на емисиите от изпускателната уредба.
 5.4.2. В рамките на две минути от завършване на пробега на изпитване от тип I, описан в точка 5.4.1 от настоящото правило, превозното средство се подлага на допълнителен подготвителен пробег, състоящ се от един цикъл на движение в градски условия (пускане при горещ двигател) от изпитване от тип I. След това двигателят се изключва отново. По време на тази операция не се вземат проби от емисии на изпускателната уредба.
 5.5. Изпитване за емисии от изпаряване при загряване при престой.
 5.5.1. Преди завършването на изпитвателния пробег, измервателната камера се продухва за няколко минути, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) на затвореното пространство трябва също да е включен в този момент.
 5.5.2. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.5.3. В края на цикъла на движение капакът на двигателя трябва да бъде изцяло затворен и всички връзки между превозното средство и изпитвателния стенд прекъснати. Тогава превозното средство се закарва до измервателната камера, при минимално използване на педала за газта. Двигателят трябва да се изключи преди част от превозното средство да влезе в измервателната камера. Моментът, в който двигателят се изключва, се регистрира със система за регистриране на данните от измерване на емисията на изпарения и започва регистриране на температурата. Прозорците и багажникът на превозното средство трябва да бъдат отворени на този етап, ако вече не са отворени.
 5.5.4. Превозното средство трябва да бъде избутано или преместено по друг начин в измервателната камера при изключен двигател.
 5.5.5. Вратите на затвореното пространство се затварят, така че то да бъде газонепропускливо в рамките на две минути след като двигателят е бил изключен и в


text:
рамките на седем минути от края на подготвителния пробег.
 5.5.6. Отброяването на периода от 60 ± 0,5 min на загряване при престой започва, когато се запечата камерата. Измерват се концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните първоначални стойности на CHCi, Pi и Ti за изпитването за загряване при престой. Тези цифри се използват при изчисление на емисиите от изпаряване, точка 6. Околната температура Т на заграденото пространство не трябва да е по-ниска от 296 K и да не е по-висока от 304 K по време на 60-минутния период на загряване при престой.
 5.5.7. Анализаторът на въглеводороди трябва да бъде нулиран и обхватът му да се калибрира непосредствено преди края на изпитвателния период от 60 ± 0,5 min.
 5.5.8. В края на изпитвателния период от 60 ± 0,5 min се измерва концентрацията на въглеводород в камерата. Измерват се също температурата и барометричното налягане. Това са крайните стойности на CHCf, Pf и Tf за изпитването за загряване при престой, използвани за изчисление в точка 6 по-долу.
 5.6. Привеждане към околната температура
 5.6.1. Изпитвателното превозно средство се премества с бутане или по друг начин до зоната за привеждане към околната температура, без използване на двигателя, и се привежда към околната температура не по-малко от 6 часа и не повече от 36 часа между края на изпитването за загряване при престой и началото на денонощното изпитване за емисии. Превозното средство трябва да се привежда към околната температура при температура 293 ± 2 K (20 ± 2 °C) за не по-малко от шест часа от този период.
 5.7. Денонощно изпитване
 5.7.1. Изпитвателното превозно средство се излага на един цикъл околна температура съгласно характеристиките, посочени в допълнение 2 към настоящото приложение, с максимално отклонение от ± 2 K във всеки момент. Средното температурно отклонение от характеристиката, изчислено с използване на абсолютната стойност на всяко измерено отклонение, не трябва да надвишава ± 1 K. Околната температура трябва да се измерва най-малко всяка минута. Температурните цикли започват, когато времето Tstart е равно на 0, както е посочено в точка 5.7.6 от настоящото приложение.
 5.7.2. Измервателната камера се продухва за няколко минути непосредствено преди изпитването, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) на камерата трябва също да бъде включен по това време.
 5.7.3. С изключен двигател и отворени прозорци и багажник (багажници), изпитваното превозно средство се премества в камерата за измерване. Смесителният вентилатор(и) трябва да бъде регулиран, така че да поддържа минимална скорост на циркулация на въздуха под резервоара за гориво на превозното средство от 8 km/h.
 5.7.4. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.7.5. Вратите на затвореното пространство се затварят и запечатват, така че да не пропускат газове.
 5.7.6. В рамките на 10 минути от затварянето и запечатването на вратите се измерват концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните първоначални стойности на CHCi, Pi и Ti за денонощното изпитване. Това е моментът, когато Tstart = 0.
 5.7.7. Анализаторът на въглеводороди трябва да бъде нулиран и обхватът му да се калибрира


text:
непосредствено преди края на изпитването.
 5.7.8. Краят на периода на вземане на проби от емисиите настъпва 24 часа ± 6 min след началото на първоначалното вземане на проби, както е указано в точка 5.7.6 от настоящото приложение. Записва се изминалото време. Измерват се концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното наляганем за да се получат крайните стойности на CHCf, Pf и Tf за денонощното изпитване, използвани за изчисляването по точка 6 от настоящото приложение. Това допълва изпитването за емисии от изпарение.
 6. ИЗЧИСЛЯВАНЕ
 6.1. Изпитванията за емисии от изпаряване, описани в точка 5 от настоящото приложение, позволяват изчисляването на въглеводородните емисии, изпуснати по време на денонощната фаза и фазата на загряване при престой. Загубите от изпарение от всяка от тези фази се изчислява, като се използват началната и крайната концентрация на въглеводороди, температурите и налягането в затвореното пространство, заедно с нетния обем на затвореното пространство. Използва се формулата, дадена по-долу:
 Където:
 MHC
 =
 маса на въглеводородите в грамове,
 MHC,out
 =
 маса на излизащите от затвореното пространство въглеводороди, в случай на затворено пространство с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 MHC,i
 =
 маса на влизащите в затвореното пространство въглеводороди, в случай на затворено пространство с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 CHC
 =
 измерена въглеводородна концентрация в затвореното пространство (ppm в C1 еквивалент);
 V
 =
 нетен обем на затвореното пространство в кубически метри, коригиран с обема на превозното средство, с отворени прозорци и багажник. Ако обемът на превозното средство не е определен, се изважда обем, равен на 1,42 m3;
 T
 =
 околна температура в камерата (K);
 P
 =
 барометрично налягане (kPa);
 H/C
 =
 съотношение водород/въглерод;
 k
 =
 1,2 · (12 + H/C);
 Където:
 i
 =
 е първоначалното отчетено показание;
 f
 =
 крайното отчетено показание;
 H/C
 =
 приема се, че е 2,33 за загуби при денонощното изпитване;
 H/C
 =
 приема се, че е 2,20 за загубите при загряване при престой.
 6.2. Общи резултати от изпитването
 Приема се, че общата маса на въглеводородните емисии за превозното средство е:
 Mtotal = MDI + MHS
 Където:
 Mtotal
 =
 обща маса емисии от превозното средство (грамове),
 MDI
 =
 маса на въглеводородните емисии при денонощното изпитване (грамове),
 MHS
 =
 маса на въглеводородните емисии при загряване при престой (грамове).
 7. СЪОТВЕТСТВИЕ НА ПРОИЗВОДСТВОТО
 7.1. При рутинно окончателно изпитване на производството, притежателят на одобрението може да докаже съответствие чрез представителни превозни средства, които отговарят на следните изисквания:
 7.2. Изпитване за изтичания
 7.2.1. Изпусканията към атмосферата от системата за контрол на емисии трябва да бъдат изолирани.
 7.2.2. Горивната уредба трябва да се подложи на налягане 370 ± 10 mm H2O.
 7.2.3. Трябва да се даде възможност за стабилизиране на налягането, преди да се изолира горивната уредба от източника на налягане.
 7.2.4. Към горивната система трябва да се приложи налягане 370 ± 10 mm H2O за пет минути.
 7.3. Изпитване за изпускане
 7.3.1. Изпусканията към атмосферата от системата за контрол на емисии трябва да бъдат изолирани.
 7.3.2. Към горивната уредба трябва да се приложи налягане от 370 ± 10 mm H2O.
 7.3.3. Трябва да се даде възможност за


text:
стабилизиране на налягането, преди да се изолира горивната уредба от източника на налягане.
 7.3.4. Изпускателните отвори на системите за контрол на емисии към атмосферата трябва да бъдат приведени обратно към състоянието, в което са били при производството на системата.
 7.3.5. Налягането на горивната уредба трябва да спадне под 100 mm H2O за не по-малко от 30 секунди, но за не повече от две минути.
 7.3.6. По искане на производителя функционалният капацитет за вентилиране може да се демонстрира посредством еквивалентна алтернативна процедура. Производителят трябва да демонстрира конкретната процедура пред техническата служба по време на процедурата за одобрение на типа.
 7.4. Изпитване за продухване
 7.4.1. Към отвора за продухване се монтира система, която може да измерва въздушен поток със скорост 1,0 литра за минута, и се свързва съд под налягане с достатъчен размер, за да има незначително въздействие върху системата за продухване, посредством превключващ клапан към отвора за продухване или по друг начин.
 7.4.2. Производителят може да използва дебитомер по свой избор, ако е приемлив за органа по одобряване на типа.
 7.4.3. Превозното средство трябва да се експлоатира по такъв начин, че всяка конструктивна характеристика на системата за продухване, която може да ограничи продухването, да се открие и обстоятелствата да се отбележат.
 7.4.4. Докато двигателят работи в границите, посочени в точка 7.4.3 по-горе, въздушният поток трябва да бъде определен посредством:
 7.4.4.1. устройството, посочено в точка 7.4.1 от настоящото приложение, като това устройство трябва да бъде включено. Трябва да се наблюдава спадане на налягането от атмосферното до ниво, показващо, че в системата за контрол на емисиите от изпаряване е протекъл обем от 1,0 литра въздух за една минута; или
 7.4.4.2. ако се използва алтернативно измервателно устройство на потока, трябва да бъде откриваема скорост не по-малка от 1,0 литър за минута.
 7.4.4.3. По искане на производителя може да се използва алтернативна изпитвателна процедура за продухване, когато процедурата е била представена пред техническата служба и одобрена от нея по време на процедурата за одобряване на типа.
 7.5. Органът по одобряване на типа може да проверява във всеки момент методите за контрол на съответствието, прилагани спрямо всяка една производствена единица.
 7.5.1. Инспекторът трябва да вземе достатъчно голяма проба от серията.
 7.5.2. Инспекторът може да изпитва тези превозни средства чрез прилагане на точка 7.1 от настоящото приложение.
 7.6. Ако изискванията на точка 7.5 не са изпълнени, органът по одобряване на типа трябва да се увери, че са предприети всички необходими стъпки за повторно установяване на съответствието на производството, колкото е възможно по-бързо.
 Допълнение 1
 Калибриране на оборудването за изпитване за емисии от изпаряване
 1. ЧЕСТОТА И МЕТОДИ НА КАЛИБРИРАНЕ
 1.1. Цялото оборудване трябва да се калибрира преди първоначалното му използване и след това да се калибрира толкова често, колкото е необходимо, и задължително в месеца преди изпитването за одобрение на типа. Методите за калибриране, които трябва да се използват, са описани в настоящото допълнение.
 1.2. По принцип трябва да се използват температурните серии, посочени на първо място. Температурните серии, посочени в средни скоби, могат да се използват като алтернатива.
 2. КАЛИБРИРАНЕ НА КАМЕРАТА
 2.1. Първоначално определяне на


text:
вътрешния обем на камерата
 2.1.1. Преди първоначалното му използване трябва да се определи вътрешният обем на камерата, както следва:
 внимателно се измерват вътрешните размери на камерата, като се вземат предвид всички отклонения, например мястото, заето от разпорни греди. От тези измервания се определя вътрешният обем на камерата.
 При камера с променлив обем камерата трябва да се фиксира на постоянен обем, когато околната температурата в камерата е 303 K (30 °C) [(302 K (29 °C)]. Този номинален обем трябва да се възпроизвежда в рамките на ± 0,5 % от отчетената стойност.
 2.1.2. Нетният вътрешен обем се определя чрез изваждане на 1,42 m3 от вътрешния обем на камерата. Друго решение е вместо 1,42 m3 да се използва обемът на изпитваното превозно средство с отворено багажно отделение и отворени прозорци.
 2.1.3. Камерата трябва да бъде проверена, както е посочено в точка 2.3. от настоящото допълнение. Ако масата на пропана не отговаря на впръсканата маса в рамките на ± 2 %, тогава е необходимо коригиращо действие.
 2.2. Определяне на фоновите емисии в камерата
 С тази операция се определя дали камерата не съдържа материали, които могат да изпускат значителни количества въглеводороди. Проверката трябва да се извършва при въвеждането на камерата в експлоатация, както и след извършването на дейности в камерата, които биха могли да повлияят на фоновите емисии, и най-малко веднъж годишно.
 2.2.1. Камерата с променлив обем може да бъде използвана в конфигурация на постоянен или свободен обем, както е описано в точка 2.1.1 от настоящото допълнение, а околната температурата трябва да се поддържа 308 K ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 K ± 2 K (36 ± 2 °C)] в продължение на 4-часовия период, споменат по-долу.
 2.2.2. Камерите с постоянен обем трябва да се използват при затворени входящи и изходящи струйни потоци. В продължение на споменатия по-долу период от 4 часа трябва да се поддържа околна температура от 308 K ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 K ± 2 K (36 ± 2 °C).
 2.2.3. Камерата може да се херметизира, а смесителният вентилатор може да работи в продължение на най-много 12 часа преди началото на 4-часовия период на вземане на проби от фона.
 2.2.4. Анализаторът (при необходимост) трябва да бъде калибриран, след това нулиран и настроен обхватът му.
 2.2.5. Камерата трябва да се продуха до получаване на постоянни показания за въглеводородите, а смесителният вентилатор се включва, ако вече не е бил включен.
 2.2.6. След това камерата се херметизира и се измерват фоновата концентрация на въглеводороди, температурата и барометричното налягане. Това са първоначалните стойности на CHCi, Pi, Ti, използвани при изчислението на камерата.
 2.2.7. Камерата се оставя в покой в продължение на четири часа, като смесителен вентилатор е включен.
 2.2.8. В края на този период се използва същият анализатор за измерване на концентрацията на въглеводороди в камерата. Измерват се също температурата и барометричното налягане. Това са крайните показания за CHCf, Pf, Tf.
 2.2.9. През времетраенето на изпитването се изчислява промяната в масата на въглеводородите в камерата в съответствие с точка 2.4 от настоящото допълнение, като тази промяна не трябва да надвишава


text:
0,05 g.
 2.3. Калибриране и изпитване за задържане на въглеводороди в камерата
 Калибрирането и изпитването за задържане на въглеводороди в камерата служат за проверка на изчисления обем в точка 2.1 от настоящото допълнение, както и за измерване на степента на пропускане. Степента на пропускане от камерата трябва да се измерва при въвеждането му в експлоатация, след извършване на дейности в камерата, които биха повлияли на неговата цялост, а след това най-малко веднъж месечно. Ако са извършени шест последователни месечни проверки за задържане, без да са били необходими коригиращи мерки, след това степента на пропускане от камерата може да се проверява на тримесечие, при условие че не се налагат коригиращи мерки.
 2.3.1. Камерата трябва да се продухва до достигане на устойчива концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор се включва, ако все още не е бил включен. Въглеводородният анализатор се нулира, калибрира, ако е необходимо, и се настройва обхватът му.
 2.3.2. При камери с променлив обем се задава положение за номинален обем. При камери с постоянен обем се затварят входящите и изходящите струйни потоци.
 2.3.3. Включва се системата за регулиране на околната температурата (ако вече не е включена) и се регулира за начална температура от 308 K (35°C) [309 K (36°C)].
 2.3.4. Когато температурата на камерата се стабилизира на 308 K ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 K ± 2 K (36 ± 2 °C)], камерата се херметизира и се измерват фоновата концентрация, температурата и барометричното налягане. Това са първоначалните стойности на CHCi, Pi, Ti, използвани при калибрирането на камерата.
 2.3.5. В камерата се впръсква приблизително количество от 4 грама пропан. Масата на пропана трябва да се измери с точност и прецизност от ± 2 % от измерената стойност.
 2.3.6. Съдържанието на камерата трябва да се остави да се смесва в продължение на пет минути и след това се измерват концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане. Това са показанията за CHCf, Pf, Tf за калибриране на камерата, както и началните показания за CHCi, Pi, Ti за проверка на задържането.
 2.3.7. Масата на пропана в камерата се изчислява въз основа на показанията, отчетени съгласно точки 2.3.4 и 2.3.6, и формулата в точка 2.4 от настоящото допълнение. Тя трябва да бъде ± 2 % от масата на пропана, измерена в точка 2.3.5. от настоящото допълнение.
 2.3.8. При камера с променлив обем не трябва да се задава положение за номинален обем. При камера с постоянен обем трябва да са отворени входящите и изходящите струйни потоци.
 2.3.9. Започва процес на циклично изменение на околната температурата от 308 K (35°C) до 293 K (20°C) и отново от 308 K (35°C) [308,6 K (35,6°C) до 295,2 K (22,2°C), и след това отново до 308,6 K (35,6°C)] в продължение на 24 часа съгласно графика [алтернативния график], определен в допълнение 2 от настоящото приложение, в рамките на 15 минути след херметизиране на камерата (допуските са посочени в точка 5.7.1 от настоящото приложение).
 2.3.10. След приключване на 24-часовия период на циклично изменение се измерват и се отчитат крайната концентрация на въглеводороди, температурата и барометричното налягане. Това са крайните показания


text:
за CHCf, Pf, Tf за проверка на задържането на въглеводороди.
 2.3.11. След това се изчислява въглеводородната маса от показанията по точки 2.3.6 и 2.3.10 от настоящото допълнение с помощта на формулата в точка 2.4 от това допълнение. Масата не трябва да се различава с повече от 3 % от масата на въглеводородите, посочена в точка 2.3.7 от настоящото допълнение.
 2.4. Изчисления
 Изчислението на промяната на нетната маса на въглеводородите в камерата се използва, за да се определят въглеводородният фон на камерата и степента на пропускане. Първоначалните и крайните стойности на концентрацията на въглеводородите, температурата и барометричното налягане се използват в следната формула, за да се изчисли изменението на масата:
 където:
 MHC
 =
 въглеводородна маса в грамове;
 MHC,out
 =
 маса на излизащите от камерата въглеводороди в случай на камера с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 MHC,i
 =
 маса на влизащите в камерата въглеводороди, когато се използва камера с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 CHC
 =
 концентрация на въглеводороди в камерата (ppm въглерод)
 (забележка: ppm въглерод = ppm пропан × 3);
 V
 =
 обем на камерата в кубически метри;
 T
 =
 околна температура в камерата (K);
 P
 =
 барометрично налягане (kPa);
 K
 =
 17,6;
 където:
 i
 е първоначалното отчетено показание;
 f
 е крайното отчетено показание.
 3. ПРОВЕРКА НА ВЪГЛЕВОДОРОДЕН АНАЛИЗАТОР С ПЛАМЪЧНОЙОНИЗАЦИОНЕН ДЕТЕКТОР (FID)
 3.1. Оптимизация на реакцията на детектора
 Пламъчнойонизационният детектор се регулира съгласно указанията на производителя на уреда. Трябва да се използва пропан в смес с въздух, за да се оптимизира реакцията в най-използвания работен обхват.
 3.2. Калибриране на въглеводородния анализатор (НС)
 Анализаторът трябва да бъде калибриран, като се използва пропан във въздуха и пречистен синтетичен въздух. Вж. точка 3.2 от допълнение 3 на приложение 4а към настоящото правило.
 Установява се калибровъчна крива, както е описано в точки 4.1 — 4.5 от настоящото допълнение.
 3.3. Проверка за интерференция на кислород и препоръчителни граници
 Коефициентът на реакция (Rf) за отделни видове въглеводороди се определя от съотношението на концентрацията C1, отчетена от FID, към концентрацията в газовата бутилка, изразено като ppm C1. Концентрацията на изпитвателния газ трябва да бъде достатъчна, за да даде реакция, съответстваща приблизително на 80 % от пълното отклонение за работния обхват. Концентрацията трябва да се знае с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. В допълнение газовата бутилка трябва да бъде предварително подготвена за 24 часа при температура между 293 K и 303 K (20 °C и 30 °C).
 Коефициентите на реакция трябва да се определят при пускането в експлоатация на анализатора и впоследствие след продължителни интервали на експлоатация. Еталонният газ, който трябва да се използва, е пропан, разреден с пречистен въздух, за който е известно, че дава коефициент на реакция от 1,00.
 Изпитвателният газ, който трябва да се използва за смущения на кислород, и препоръчаният обхват на коефициента на реакция са посочени по-долу:
 Пропан и азот:
 0,95 ≤ Rf ≤ 1,05.
 4. Калибриране на въглеводородния анализатор
 Всеки от нормално използваните работни обхвати се калибрира съгласно следната процедура:
 4.1. Установява се калибровъчната крива посредством


text:
най-малко пет калибровъчни точки, разположени на равни разстояния в работния обхват. Номиналната концентрация на калибриращия газ при най-високите концентрации трябва да бъде най-малко 80 % от максималната стойност на скалата.
 4.2. Изчислява се калибровъчната крива по метода на най-малките квадрати. Ако получената степен на полинома е по-голяма от 3, тогава броят на калибриращите точки трябва да бъде най-малко равен на броя на полиномната степен плюс 2.
 4.3. Калибровъчната крива не трябва да се различава с повече от 2 % от номиналната стойност на всеки калибриращ газ.
 4.4. Съставя се таблица с показаното измерване, сравнено с реалната концентрация, на стъпки, които са не по-големи от 1 % от пълната скала, като се използват коефициентите на полинома, изведени от точка 3.2 от настоящото допълнение. Това се повтаря за всеки калибриран обхват на анализатора. Таблицата трябва също да съдържа други данни, като:
 a)
 дата на калибриране, обхват на скалата и нулево показание на потенциометъра (когато това е приложимо),
 б)
 номинална скала,
 в)
 данни за сравнение за всеки използван калибриращ газ,
 г)
 действителната и отчетената стойност на всеки използван калибриращ газ заедно с процентните разлики,
 д)
 гориво за FID и вид,
 е)
 налягане на въздуха на FID.
 4.5. Ако е възможно по задоволителен за техническата служба начин да се покаже, че алтернативни технологии (напр. компютър, превключвател с електронно управляван обхват и др.) могат да дават резултати със същата точност, тогава те могат да се използват.
 Допълнение 2
 Денонощен профил на околната температура за калибриране на камерата и за денонощното изпитване за емисии
 Алтернативен денонощен профил на околната температура за калибриране на камерата в съответствие с приложение 7, допълнение 1, точки 1.2 и 2.3.9
 Време (часове)
 Температура
 (°Ci)
 Време (часове)
 Температура
 (°Ci)
 Калибриране
 Изпитване
 13
 0/24
 20,0
 0
 35,6
 14
 1
 20,2
 1
 35,3
 15
 2
 20,5
 2
 34,5
 16
 3
 21,2
 3
 33,2
 17
 4
 23,1
 4
 31,4
 18
 5
 25,1
 5
 29,7
 19
 6
 27,2
 6
 28,2
 20
 7
 29,8
 7
 27,2
 21
 8
 31,8
 8
 26,1
 22
 9
 33,3
 9
 25,1
 23
 10
 34,4
 10
 24,3
 24/0
 11
 35,0
 11
 23,7
 1
 12
 34,7
 12
 23,3
 2
 13
 33,8
 13
 22,9
 3
 14
 32,0
 14
 22,6
 4
 15
 30,0
 15
 22,2
 5
 16
 28,4
 16
 22,5
 6
 17
 26,9
 17
 24,2
 7
 18
 25,2
 18
 26,8
 8
 19
 24,0
 19
 29,6
 9
 20
 23,0
 20
 31,9
 10
 21
 22,0
 21
 33,9
 11
 22
 20,8
 22
 35,1
 12
 23
 20,2
 23
 3,4
 24
 35,6
 ПРИЛОЖЕНИЕ 8
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП VI
 (Проверка на средните стойности на емисиите от изпускателната тръба на въглероден оксид и въглеводороди след пускане при студен двигател при ниска околна температура)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение се прилага единствено за превозните средства с двигатели с принудително запалване. То описва необходимото оборудване и методиката на изпитване от тип VI, описано в точка 5.3.5 от настоящото правило, с цел да се проверят емисиите на въглероден оксид и въглеводороди при ниска околна температура. Въпросите, разгледани в настоящото правило, включват:
 a)
 изискванията към оборудването;
 б)
 изпитвателните условия;
 в)
 изискванията към методиката и данните на изпитването.
 2.


text:
ИЗПИТВАТЕЛНО ОБОРУДВАНЕ
 2.1. Резюме
 2.1.1. В настоящата глава се разглежда оборудването, което е необходимо за изпитване за емисиите на отработили газове от двигатели с принудително запалване при ниска околна температура. Необходимото оборудване и спецификациите са еднакви с изискванията към изпитването от тип I, описано в приложение 4а и допълненията към него от настоящото правило, ако не са указани специфични изисквания за изпитването от тип VI. Отклоненията, които се прилагат за изпитването от тип VI при ниска околна температура, са определени в точки 2.2 — 2.6 от настоящото приложение.
 2.2. Динамометричен стенд
 2.2.1. Прилагат се изискванията от допълнение 1 на приложение 4а към настоящото правило. Динамометърът трябва да се регулира за симулиране на работата на превозно средство в пътни условия при температура от 266 K (– 7 °C). Тази настройка може да се основава на определяне на натоварването от съпротивление при движение по пътя при 266 K (– 7 °C). Друго решение е да се използва стойността на съпротивлението при движение по пътя, определена съгласно допълнение 7 от приложение 4а към настоящото правило, с корекция за отчитане на 10 % намаление на времето за спиране при движение по инерция. Техническата служба може да одобри използването на други методи за определяне на съпротивлението при движение по пътя.
 2.2.2. Калибрирането на динамометъра се извършва съгласно разпоредбите на допълнение 1 от приложение 4а към настоящото правило.
 2.3. Система за вземане на проби
 2.3.1. Прилагат се разпоредбите от допълнения 2 и 3 на приложение 4а към настоящото правило.
 2.4. Аналитично оборудване
 2.4.1. Прилагат се разпоредбите на допълнение 3 от приложение 4а към настоящото правило, но единствено за изпитването за въглероден оксид, въглероден диоксид и общо въглеводороди.
 2.4.2. Калибрирането на аналитичното оборудване се извършва съгласно разпоредбите на приложение 4а към настоящото правило.
 2.5. Газове
 2.5.1. Прилагат се разпоредбите на точка 3 от допълнение 3 на приложение 4а към настоящото правило в случаите, когато те са валидни.
 2.6. Допълнително оборудване
 2.6.1. За оборудването, което се използва за измерване на обема, температурата, налягането и влажността се прилагат разпоредбите на точка 4.6. от приложение 4а към настоящото правило.
 3. ПОСЛЕДОВАТЕЛНОСТ НА ИЗПИТВАНЕТО И ГОРИВО
 3.1. Общи изисквания
 3.1.1. Последователността на изпитванията, дадена на фигура А8/1, показва различните етапи, през които преминава превозното средство по време на методиките на изпитването от тип VI. Околната температурата при изпитваното превозното средство трябва да е със средна стойност 266 K (– 7 °C) ± 3 K, като не трябва да е по-ниска 260 K (– 13 °C), нито по-висока от 272 K (– 1 °C).
 Температурата не може да спада под 263 K (– 10 °C), нито да надвишава 269 K (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 3.1.2. Наблюдаваната по време на изпитването температура на изпитвателното помещение трябва да се измерва при изхода на охлаждащия вентилатор (точка 5.2.1 от настоящото приложение). Отчитаната околна температура трябва да е средноаритметичната стойност на температурите на изпитвателното помещение, измерени на постоянни интервали, които са не повече от една минута един от друг.
 3.2. Методика на изпитване
 Градският цикъл на движение от част


text:
първа съгласно фигура А4а/1 в приложение 4а към настоящото правило се състои от четири елементарни градски цикъла, които взети заедно съставляват пълният цикъл от част първа.
 3.2.1. Пускането в ход на двигателя, началото на вземане на проби и извършването на първия цикъл трябва да са в съответствие с таблица 1 и фигура А4а/1 от приложение 4a към настоящото правило.
 3.3. Подготовка за изпитването
 3.3.1. За изпитваното превозно средство се прилагат разпоредбите на точка 3.2 от приложение 4а към настоящото правило. Настройката на динамометъра за еквивалентната инерционна маса се извършва съгласно разпоредбите на точка 6.2.1 от приложение 4а към настоящото правило.
 Фигура A8/1
 Методика на изпитване при ниска околна температура
 3.4. Изпитвателно гориво
 3.4.1. Изпитвателното гориво трябва да отговаря на спецификациите, посочени в точка 2 от приложение 10 към настоящото правило.
 4. ПРЕДВАРИТЕЛНА ПОДГОТОВКА НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО
 4.1. Резюме
 4.1.1. За да се гарантира възпроизводимост на изпитванията за емисии, изпитваните превозни средства трябва да са подготвени по еднакъв начин. Подготовката започва с предварителен пробег върху динамометричен стенд, последван от период на привеждане към околната температура преди изпитването за емисии съгласно точка 4.3 от настоящото приложение.
 4.2. Предварителна подготовка
 4.2.1. Горивният резервоар (резервоари) трябва да се напълни с определеното изпитвателно гориво. Ако наличното гориво в резервоара(ите) не отговаря на спецификациите по точка 3.4.1 от настоящото приложение, наличното гориво трябва да се източи преди презареждане. Температурата на изпитвателното гориво трябва да е по-ниска или равна на 289 K (+ 16 °C). При гореописаните операции системата за контрол на емисиите от изпаряване не трябва да се продухва или да се натоварва повече от нормалното.
 4.2.2. Превозното средство се премества в изпитвателното помещение и се поставя върху динамометричния стенд.
 4.2.3. Предварителната подготовка се състои от пълен пробег на цикъл на движение, част първа и част втора, съгласно таблици A4a/1 и A4a/2 и фигура A4a/1 от приложение 4а към настоящото правило. По искане на производителя предварителната подготовка на превозните средства с двигатели с принудително запалване може да се състои от един цикъл на движение от част първа и два цикъла на движение от част втора.
 4.2.4. По време на предварителната подготовка температурата на изпитвателното помещение трябва да остане относително постоянна и да не надвишава 303 K (30 °С).
 4.2.5. Налягането в гумите на задвижващите колела трябва да бъде в съответствие с разпоредбите на точка 6.2.3 от приложение 4a към настоящото правило.
 4.2.6. Двигателят трябва да се изключи в рамките на десет минути след приключване на предварителната подготовка.
 4.2.7. По искане на производителя и със съгласието на техническата служба по изключение може да се допусне допълнителна предварителна подготовка. Техническата служба също може да реши да проведе допълнителна предварителна подготовка. Допълнителната предварителна подготовка се състои от един или повече пробега на цикъла на движение от част първа, както е описано в таблица A4a/1 и фигура A4a/1 от приложение 4а към настоящото правило. В протокола от изпитването трябва да се запише извършената допълнителна предварителна подготовка.
 4.3. Методи за привеждане към околната температура
 4.3.1. За стабилизиране на превозното средство преди изпитването за емисии трябва да се използва по избор на


text:
производителя един от следните два метода.
 4.3.2. Стандартен метод
 Превозното средство се съхранява най-малко 12 часа и не повече от 36 часа преди започване на изпитването на емисиите на отработили газове при ниска околна температура. През този период околната температурата (по сухия термометър) трябва да се поддържа на средно ниво от:
 266 K (– 7 °C) ± 3 K за всеки час, като не трябва да е по-ниска от 260 K (– 13 °C), нито по-висока от 272 K (– 1 °C). Освен това температурата не трябва да пада под 263 K (– 10 °C) или да надвишава 269 K (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 4.3.3. Форсиран метод
 Превозното средство трябва да престои най-много 36 часа преди изпитването за емисии на отработили газове при ниска околна температура.
 4.3.3.1. През този период превозното средство не може да се съхранява при околни температури, които надвишават 303 K (30° С).
 4.3.3.2. Охлаждането на превозното средство може да се осъществи чрез принудителното му охлаждане до температурата за изпитването. Когато охлаждането се подсилва с вентилатори, те трябва да са поставени във вертикално положение, за да се постигне максимално охлаждане на предаването на двигателя, а не само на дъното на картера. Вентилаторите не трябва да се поставят под превозното средство.
 4.3.3.3. Околната температура трябва да се регулира стриктно само след като превозното средство е охладено до 266 K (– 7 °C) ± 2 K, което се определя чрез представителна стойност на температурата на основното количество масло.
 Представителната стойност на температурата на основното количество масло е температурата, измерена близо до средата на маслото, а не при повърхността или на дъното на картера. Ако маслото се проверява на две или повече различни места, всички те трябва да отговарят на температурните изисквания.
 4.3.3.4. Превозното средство трябва да престои най-малко един час, след като е било охладено до 266 K (– 7 °C) ± 2 K, преди изпитването за емисии на отработили газове при ниска околна температура. През този период околната температура (по сухия термометър) трябва да е със средна стойност 266 K (– 7 °C) ± 3 K и не може да пада под 260 K (– 13 °C), нито да надвишава 272 K (– 1 °C).
 Освен това температурата не може да спада под 263 K (– 10 °C), нито да надвишава 269 K (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 4.3.4. Ако превозното средство се стабилизира на 266 K (– 7 °C) в отделна зона и при местене до изпитвателното помещение премине през топла зона, превозното средство трябва отново да се стабилизира в изпитвателното помещение в продължение на период, равен на шест пъти времето, през което превозното средство е било изложено на по-висока температура. През този период околната температура (по сухия термометър) трябва да е със средна стойност 266 K (– 7 °C) ± 3 K и не може да пада под 260 K (– 13 °C), нито да надвишава 272 K (– 1 °C).
 Освен това температурата не може да спада под 263 K (– 10


text:
°C), нито да надвишава 269 K (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 5. ПРОЦЕДУРА С ИЗПОЛЗВАНЕ НА ДИНАМОМЕТЪР
 5.1. Резюме
 5.1.1. Вземането на проби се извършва по време на методика на изпитване, която се състои от един цикъл от част първа (приложение 4а към настоящото правило, таблица А4а/1 и фигура А4а/1). Пускането в ход на двигателя, незабавното вземане на проба, свързаните с цикъла по част първа операции и изключването на двигателя съставляват едно цялостно изпитване при ниска околна температура с обща продължителност на изпитването 780 секунди. Емисиите на отработили газове се разреждат с околен въздух и се взема постоянна пропорционална проба за анализ. Отработилите газове, събрани в торбичката, се анализират за въглеводороди, въглероден оксид и въглероден диоксид. По същия начин се анализира и паралелна проба на разреждащия въздух — за съдържанието му на въглероден оксид, общо въглеводороди и въглероден диоксид.
 5.2. Работа с динамометъра
 5.2.1. Охлаждащ вентилатор
 5.2.1.1. Охлаждащият вентилатор се поставя така, че охлаждащият въздух да е подходящо насочен към радиатора (при водно охлаждане) или към входящия отвор за въздух (при въздушно охлаждане) и към превозното средство.
 5.2.1.2. При превозните средства с разположени отпред двигатели вентилаторът трябва да се постави пред превозното средство на не повече от 300 mm от него. В случай на превозни средства с разположен отзад двигател или ако горепосоченото разположение е неприложимо, охлаждащият вентилатор трябва да се постави, така че да се подава достатъчно въздух за охлаждане на превозното средство.
 5.2.1.3. Честотата на въртене на вентилатора трябва да е такава, че в работния обхват от 10 km/h до най-малко 50 km/h линейната скорост на въздуха при изхода на вентилатора да е в рамките на ± 5 km/h от съответстващата скорост на барабаните на динамометричния стенд. При окончателния избор на вентилатор трябва да са изпълнени следните изисквания:
 a)
 повърхност: поне 0,2 m2;
 б)
 височина на долния ръб над земята: приблизително 20 cm.
 Като алтернативно изискване, линейната скорост на въздуха на вентилатора трябва да е най-малко 6 m/s (21,6 km/h). По искане на производителя, за специални превозни средства (напр. микробуси, превозни средства с повишена проходимост) височината на охлаждащия вентилатор може да се промени.
 5.2.1.4. Скоростта на превозното средство трябва да се измерва на база въртенето на барабаните на динамометричния стенд (точка 1.2.6. от допълнение 1 на приложение 4а към настоящото правило).
 5.2.2. Запазено
 5.2.3. Ако е необходимо, се провеждат предварителни изпитвателни цикли, за да се определи най-подходящият начин за задействане на устройствата за управление на педала на газта и спирачката, за да се постигне цикъл, наподобяващ теоретичния цикъл в рамките на посочените гранични стойности, или за да се регулира системата за вземане на проби. Тези пробези трябва да се извършват преди точка „НАЧАЛО“ съгласно фигура А8/1.
 5.2.4. Влажността на въздуха трябва да е достатъчно ниска, за да се предотврати образуването на кондензат върху барабана(ите) на динамометричния стенд.
 5.2.5. Динамометърът трябва да е изцяло подгрят съгласно препоръките на производителя на динамометъра и трябва да се използват процедури или методи на регулиране, които да осигуряват стабилност на остатъчната сила на триене.
 5.2.6. Времето между


text:
подгряването на динамометъра и началото на изпитването за емисии не трябва да надвишава 10 минути, ако лагерите на динамометъра не се подгряват самостоятелно. Ако лагерите на динамометъра се подгряват самостоятелно, изпитването за емисии трябва да започне най-късно 20 минути след подгряването на динамометъра.
 5.2.7. Ако мощността на динамометъра трябва да се регулира ръчно, тя трябва да се настрои един час преди фазата за изпитване за емисиите на отработили газове. Изпитваното превозно средство не може да се използва за извършване на регулирането. Динамометър с автоматично управление на данните за мощност, които могат предварително да се избират, може да се настрои по всяко време преди началото на изпитването на емисиите.
 5.2.8. Преди началото на пробега за изпитване за емисии температурата на изпитвателното помещение трябва да е 266 K (– 7 °C) ± 2 K, измерена при въздушния поток на охлаждащия вентилатор на максимално разстояние от 1,5 m от превозното средство.
 5.2.9. По време на работата на превозното средство трябва да се изключат устройствата за отопляване и размразяване.
 5.2.10. Отчита се общото разстояние на пробега или завъртанията на барабана.
 5.2.11. Превозно средство с четири предавателни колела трябва да се изпитва в режим на две предавателни колела. Общата пътна мощност за регулиране на динамометъра се определя при работа на превозното средство в основния му проектен режим за движение.
 5.3. Провеждане на изпитването
 5.3.1. За пускането в ход на двигателя, провеждането на изпитването и вземането на проби от емисиите се прилагат разпоредбите на точка 6.4, с изключение на точка 6.4.1.2, от приложение 4a към настоящото правило. Вземането на проби започва преди или в началото на процедурата по пускане на двигателя и завършва в края на последната фаза на работа на двигателя на празен ход от последния елементарен цикъл на част първа (градски цикъл на движение) след 780 секунди.
 Първият цикъл на движение започва с работа на двигателя на празен ход за време от 11 секунди веднага след пускане на двигателя.
 5.3.2. За анализа на пробите от емисиите се прилагат разпоредбите на точка 6.5, с изключение на точка 6.5.2, от приложение 4а към настоящото правило. В хода на анализа на пробите от отработилите газове техническата служба трябва да следи да не се допуска кондензиране на водни пари във филтрите за събиране на проби от отработилите газове.
 5.3.3. За изчисляване на масата на емисиите се прилагат разпоредбите на точка 6.6 от приложение 4a към настоящото правило.
 6. ДРУГИ ИЗИСКВАНИЯ
 6.1. Нерационална технология за контрол на емисиите
 6.1.1. Всяка нерационална технология за контрол на емисиите, която води до намаляване на ефективността на системата за контрол на емисиите при нормални работни условия по време на пробег при ниска температура и която не е обхваната от стандартизираните изпитвания за емисии, се смята за измервателно-коригиращо устройство.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 9
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП V
 (Описание на изпитването за издръжливост за проверка на дълготрайността на устройствата за контрол на замърсяването)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 1.1. Настоящото приложение описва изпитването за проверка на дълготрайността на устройствата за контрол на замърсяването на превозни средства с двигатели с принудително запалване или двигатели със запалване чрез сгъстяване. Изискванията за дълготрайност


text:
се доказват чрез използването на една от трите възможности, определени в точки 1.2, 1.3 и 1.4 по-долу.
 1.2. Изпитването за цялостна дълготрайност на превозното средство представлява изпитване за стареене за пробег от 160 000 километра, осъществен на изпитвателна писта, път или върху динамометричен стенд.
 1.3. Производителят може да избере да приложи изпитване за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд. Техническите изисквания за това изпитване са определени в точка 2.2 от настоящото приложение.
 1.4. Като алтернатива на изпитването за дълготрайност, производителят може да избере да приложи определените коефициенти на влошаване от таблица 3 в точка 5.3.6.2 от настоящото правило.
 1.5. По искане на производителя техническата служба може да проведе изпитването от тип I, преди да е завършило изпитването за цялостна дълготрайност или за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд чрез използването на определените коефициенти на влошаване от таблица 3 в точка 5.3.6.2 от настоящото правило. След завършване на изпитването за цялостна дълготрайност или за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд, техническата служба може да измени резултатите от изпитванията за одобрение на типа, съобщени в приложение 2 към настоящото правило, като замени определените коефициенти на влошаване от таблицата по-горе с измерените при изпитването за цялостна дълготрайност или за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд.
 1.6. Коефициентите на влошаване се определят чрез използването на процедурите, посочени в точки 1.2 и 1.3 от настоящото приложение, или чрез използването на определените стойности от таблицата в точка 1.4 от настоящото приложение. Коефициентите на влошаване се използват, за да се установи спазването на изискванията за съответните гранични стойности на емисиите, посочени в таблица 1 от точка 5.3.1.4 от настоящото правило, по време на периода на експлоатация на превозното средство.
 2. ТЕХНИЧЕСКИ ИЗИСКВАНИЯ
 2.1. Като алтернатива на изпитвателния цикъл за цялостна дълготрайност на превозното средство, описан в точка 6.1, производителят на превозното средство може да използва стандартния пътен цикъл (SRC), описан в допълнение 3 към настоящото приложение. Това изпитване продължава, докато превозното средство измине най-малко 160 000 km.
 2.2. Изпитване за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд
 2.2.1. В допълнение на изискванията за изпитването за стареене на изпитвателен стенд, определени в точка 1.3 от настоящото приложение, се прилагат техническите изисквания по точка 2.
 Горивото, което следва да се използва при изпитването, е определеното в точка 4 от настоящото приложение.
 2.3. Изпитването за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд, което трябва да се извърши, е това, което е подходящо за типа двигател, както е подробно описано в точки 2.3.1 и 2.3.2 от настоящото приложение.
 2.3.1. Превозни средства с двигател с принудително запалване
 2.3.1.1. Следната методика на изпитване за стареене на изпитвателен стенд се прилага за превозните средства с двигатели с принудително запалване, включително хибридни превозни средства, използващи катализатор като основно устройство за управление на последващата обработка на емисиите.
 Методиката на изпитване за стареене на изпитвателен стенд изисква монтирането на системата „катализатор плюс кислороден датчик“ на изпитвателен стенд за стареене на катализатора.
 Стареенето на изпитвателния стенд се извършва, като се следва стандартният цикъл на изпитвателен стенд (SBC) за период от време, изчислен от уравнението за времето на стареене на изпитвателен