text: стъклени влакна, покрити с флуоровъглерод или филтри с флуоровъглеродни мембрани. Всички типове филтри имат степен на задържане на 0,3 μm DOP (диоктилфталат) от най-малко 95 %, за газов поток със скорост между 35 и 80 cm/s.4.1.2. Размери на филтритеФилтрите за частици имат минимален диаметър от 47 mm (диаметър на полезната площ от 37 mm). Допускат се филтри с по-голям диаметър (виж параграф 4.1.5).4.1.3. Първичен и вторичен филтърРазредените отработени газове преминават по време на изпитването през двойка монтирани последователно филтри (един първичен и един вторичен филтър). Вторичният филтър се намира на не повече от 100 mm след първичния филтър, но не следва да бъде в контакт с него. Филтрите могат да се теглят поотделно или заедно, като в този случай страните им с отлаганията на частици се поставят една срещу друга.4.1.4. Скорост на преминаване на отработените газове през филтъраСкоростта на газовете при навлизане във филтъра следва да бъде между 35 и 80 cm/s. Увеличаването на пада на налягането между началото и края на изпитването не е по-голямо от 25 kPa.4.1.5. Капацитет на филтритеНеобходимото минимално натоварване за филтрите следва да бъде равно на 0,5 mg при полезна площ от 1075 mm2. Препоръчваните стойности за най-разпространените размери филтри са указани в таблица 9.Таблица 9Препоръчително натоварване за филтритеДиаметър на филтъра (mm) | Препоръчителен диаметър на полезната площ (mm) | Препоръчителен минимален капацитет |47 | 37 | 0,5 |70 | 60 | 1,3 |90 | 80 | 2,3 |110 | 100 | 3,6 |4.2. Спецификации на теглителната камера и на аналитичната везна4.2.1. Условия в теглителната камераТемпературата в камерата (или в помещението), в която филтрите за частици престояват и се измерват, се поддържа в границите от 295 К ± 3 К (22 °С ± 3 °С) по време на всички операции по привеждането до необходимата температура и претеглянето на всички филтри. Влажността следва да бъде поддържана на точката на образуване на роса от 282,5 K ± 3 K (9,5 °C ± 3 °C) и относителната влажност на 45 % ± 8 %.4.2.2. Теглене на еталонния филтърВ теглителната камера (или в помещението) не трябва да има никакви замърсители (например прах), които могат да се отложат върху филтрите по време на тяхната стабилизация. Допускат се отклонения от изискванията относно теглителната камера, определени в параграф 4.2.1, когато продължителността на тези отклонения не надвишава 30 мин. Теглителната камера трябва във всички случаи да отговаря на изискванията преди влизането на персонала в нея. В течение на максимум 4 часа се измерят най-малко два неупотребявани еталонни филтъра, но е препоръчително това измерване да се извършва едновременно с измерването на филтъра (или двойката филтри) за вземане на проби. Те имат еднакви размери и да бъдат изработени от същите материали като филтрите за вземане на проби.Ако средното тегло на еталонните филтри (или на двойките от еталонни филтри) варира между тегленията на филтрите за вземане на проби с повече от ± 5 % (или съответно с повече от ± 7,5 % за двойката от филтри) спрямо препоръчаното за филтрите минимално натоварване (параграф 4.1.5), всички филтри за вземане на проби се изхвърлят и изпитването за измерване


text: на емисиите се провежда отново.Когато не се удовлетворяват критериите за стабилност в измервателната камера, определени в параграф 4.2.1, но претеглянията на еталонните филтри (или на двойките от филтри) отговарят на горните критерии, производителят на двигателя може да избере дали да приеме масата на филтрите за вземане на проби или да анулира изпитванията, да изиска регулирането на системата за контрол на теглителната камера и да повтори изпитването.4.2.3. Аналитична везнаАналитичната везна, използвана за определяне на теглото на всички филтри, притежава точност (стандартно отклонение) от 20 μg и разделителна способност от 10 μg (едно деление на скàлата = 10 μg). Когато филтрите имат диаметър по-малък от 70 mm, точността и разделителната способност трябва съответно да бъдат равни на 2 μg и 1 μg.4.2.4. Премахване на ефекта от статичното електричествоЗа премахване на ефекта от статичното електричество филтрите се неутрализират преди измерването, например с помощта на неутрализатор на основата на полония или посредством устройство със същия ефект.4.3. Допълнителни изисквания относно измерването на частицитеВсички елементи на системата за разреждане и на системата за вземане на проби — от тръбата за отвеждане на отработените газове до филтъродържача — които са в контакт с неразредените и разредените отработени газове, бъдат конструирани по такъв начин, че да минимизират отлаганията или промяната на частиците. Те трябва да бъдат изработени от провеждащи електричеството материали, които не реагират с компонентите на отработените газове, и да бъдат електрически заземени, за да се избегнат електростатичните смущения.5. ОПРЕДЕЛЯНЕ НА ДИМНОСТТА (НЕПРОЗРАЧНОСТТА) НА ДИМНИТЕ ЕМИСИИНастоящият параграф съдържа изискванията относно задължителното и незадължителното оборудване, което се използва при провеждане на изпитване ELR. Димните емисии бъдат измервани с димомер, който има режим на отчитане на димността (непрозрачността) и на коефициента на поглъщане на светлината. Режимът на отчитане на непрозрачността се използва единствено за калибриране и за проверка на димомера. Стойностите на димните емисии по време на изпитвателния цикъл се измерват в режим на отчитане на коефициента на поглъщане на светлината.5.1. Общи изискванияИзпитването ELR налага използването на система за измерване на димните емисии и за обработка на данните, която съдържа три функционални устройства. Те могат да бъдат обединени в един компонент или да са система от взаимосвързани компоненти. Трите функционални устройства са следните:- димомер, който отговаря на изискванията, посочени в параграф 3 от допълнение 6 към приложение 4;- устройство за обработка на данните, което е в състояние да изпълнява функциите, описани в параграф 6 от допълнение 1 към приложение 4;- принтер и/или електронно устройство за съхраняване на информация, позволяващо записване и извличане на съответните стойности на димните емисии, определени съгласно изискванията на параграф 6.3 от допълнение 1 към приложение 4.5.2. Специални изисквания5.2.1. ЛинейностЛинейността следва да бъде равна на ± 2 % от димността.5.2.2. Отклонение (дрейф) от нулатаОтклонението от нулата в продължение на един час не надвишава ± 1 % от димността.5.2.3. Визуализиране на резултатите и обхват на димомераЗа визуализиране на нивото на димността обхватът на димомера следва да бъде в границите от 0 до100 % димност, а отчитането — с точност 0,1 %. За визуализиране на коефициента на поглъщане на светлината обхватът следва да бъде от 0 до 30

type: contracts

jurisdiction: EU


text: m-1, а отчитането на коефициента на поглъщане на светлината — с точност 0,01 m-1.5.2.4. Време за реагиране на димомераВремето за физическо сработване на димомера не надвишава 0,2 секунди. Времето за физическо сработване е разликата между моментите, когато изходният сигнал от приемното устройство за бързо реагиране достига съответно 10 и 90 % от пълния обхват на скàлата, при което димността на измервания газ се изменя за по-малко от 0,1 секунда.Времето за електрическо сработване на димомера не надвишава 0,05 s. Времето за електрическо сработване е разликата между моментите, когато изходният сигнал от димомера достига съответно 10 и 90 % от пълния обхват на скàлата, при което светлинният източник прекъсва или изгасва напълно за по-малко от 0,01 секунда.5.2.5. Неутрални светофилтриЗа калибриране на димомера, за измерване на линейността или за регулиране на чувствителността се използват произволни неутрални светофилтри с предварително известна стойност в рамките на 1,0 % непрозрачност. Номиналната характеристика на филтъра се проверява за точност поне един път годишно с помощта на еталонна система за измерване в съответствие с национален или международен стандарт.Неутралните филтри са прецизни приспособления и могат лесно да бъдат повредени по време на използване. Те се използват възможно най-рядко и при необходимост от използване да се вземат предпазни мерки, за да се избегне надраскването или замърсяването им.--------------------------------------------------ПРИЛОЖЕНИЕ 4Допълнение 5ПРОЦЕДУРА ПО ЕТАЛОНИРАНЕ (КАЛИБРИРАНЕ)1. КАЛИБРИРАНЕ НА УРЕДИТЕ ЗА АНАЛИЗ (АНАЛИЗАТОРИТЕ)1.1. ВъведениеВсеки анализатор се калибрира толкова често, колкото е необходимо, за да отговаря на изискванията за точност на настоящото правило. Описаният в настоящия параграф метод за калибриране се прилага спрямо анализаторите, описани в параграф 3 от допълнение 4 и в параграф 1 от допълнение 6 към приложение 4.1.2. Газове за калибриранеНеобходимо е да се спазва срокът на годност на всички газове за калибриране.Записват се датите на изтичане на срока за годност на всички газове за калибриране, посочени от производителя.1.2.1. Чисти газовеИзискваната чистота за газовете се определя съгласно указаните по-долу граници на замърсяване. За провеждане на измерванията са необходими следните газове:Пречистен азот(Замърсяване ≤ 1 ppm Cl, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)Пречистен кислород(чистота > 99,5 обемни % O2)Водородно-хелиева смес(40 ± 2 % водород, останалото хелий)(замърсяване ≤ 1 ppm C1, ≤ 400 ppm CO2)Пречистен синтетичен въздух(Замърсяване ≤ 1 ppm Cl, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)(обемно съдържание на кислород между 18—21 обемни %)Пречистен пропан или CO за проверка на CVS1.2.2. Газове за калибриране и еталонни газове (за регулиране на чувствителността)Следва да бъдат на разположение газови смеси от следните химически съединения:C3H8 | и синтетичен пречистен въздух (виж параграф 1.2.1); |СО | и пречистен азот; |NOx | и пречистен азот (количеството на NO2, съдържащо се в този газ за калибриране, не надвишава 5 % от съдържанието на NO); |СО2 | и пречистен азот |CH4 | и пречистен синтетичен въздух |C2H6 | и пречистен синтетичен въздух |Забележка: Допустими са и други комбинации от газове, ако газовете не реагират едни с други.Действителната концентрация на даден газ за калибриране и на еталонен газ се различава с не повече от ± 2 % от номиналната стойност. Всички концентрации на


text: газа за калибриране следва да бъдат указани в обемни единици (обемни проценти или милионни обемни части).Газовете, използвани за калибриране и като еталонни, могат също така да се получат с помощта на газов сепаратор, чрез разреждане с пречистен N2 или с пречистен синтетичен въздух. Точността на устройството за смесване е такава, че концентрацията на разредените газове, използвани за калибриране, да е ± 2 %.1.3. Процедура по използване на анализаторите и на системата за вземане на пробиПроцедурата по използване на анализаторите отговаря на инструкциите за задействане и функциониране на производителя на уреда. Минималните изисквания, указани в параграфи от 1.4 до 1.9, трябва също така да бъдат взети предвид.1.4. Изпитване за херметичностСледва да се извърши едно изпитване за херметичност на системата. За тази цел сондата се откача от системата за отвеждане на отработените газове и краят ѝ се запушва. Включва се помпата на анализатора. След период на начално стабилизиране всички разходомери показват нула. В противен случай се проверят тръбопроводите за вземане на проби и се отстранява неизправността.Максимално допустимите загуби от страната на вакуума са 0,5 % от реалния дебит, преминаващ през проверяваната част от системата. За оценка на действителния дебит могат да се използва дебита на потоците, преминаващи през анализатора, и дебита на обходните потоци.Друг метод на контрол се състои във въвеждането на постепенна промяна на концентрацията на входа на тръбопровода за вземане на проба, като се извършва превключване между газа за регулиране на нулата и еталонния газ. Когато след достатъчен период от време показанието е по-ниско от въведената концентрация в системата, това означава че съществува неправилно калибриране или има проблем с утечки в системата.1.5. Процедура по калибриране1.5.1. Измервателни уредиКомплектът от уреди се калибрира и се проверят кривите на калибриране спрямо тези, получени с помощта на еталонни газове. Използват се същите газови дебити, както при вземането на проби от отработените газове.1.5.2. Време за привеждане до работна температураВремето за подгряване до работна температура е съобразено с препоръките на производителя. Ако то не е посочено, се препоръчва да се съблюдава минимален период от два часа за подгряване на анализаторите.1.5.3. Анализатори NDIR и HFIDКогато е необходимо анализаторът NDIR се регулира и пламъкът на анализатора HFID се оптимизира (параграф 1.8.1).1.5.4. КалибриранеВсеки нормално използван работен диапазон следва да бъде калибриран.Анализаторите на CO, на CO2, на NOx и на HC следва да бъдат нулирани с пречистен синтетичен въздух (или пречистен азот).След това в анализаторите се въвеждат съответните калибриращи газове, стойностите се записват и се начертава кривата на калибриране съгласно точка 1.5.5.Отново се проверява регулировката на нулевото положение и при необходимост процедурата по калибриране се извършва отново.1.5.5. Построяване на кривата на калибриране1.5.5.1. Общи правилаКривата на калибриране се построява най-малко чрез пет калибровъчни точки (без нула), разстоянието между които е възможно най-равномерно разпределено. Най-високата номинална концентрация следва да бъде равна или по-висока от 90 % от пълния обхват на измервателната скàла.Кривата на калибриране се изчислява с помощта на метода на най-малките квадрати. Ако степента на резултантния многочлен е по-висока от 3, броят на точките на калибриране следва да бъде най-малко равен на тази степен на многочлена плюс 2.Кривата на калибриране не


text: се отклонява с повече от ± 2 % от номиналната стойност на всяка точка на калибриране и с повече от ± 1 % от пълната скàла при нулево положение.Кривата и точките на калибриране позволяват да се провери дали калибрирането е извършено правилно. Различните характерни параметри на анализатора следва да бъдат записани, а по-специално:- измервателната скàла;- чувствителността;- датата на калибрирането.1.5.5.2. Калибриране при под 15 % от пълния обхват на скàлатаКривата на калибриране на анализатора се начертае като свързва поне 4 допълнителни точки на калибриране (с изключение на нулата), които също са равноотдалечени и разположени под 15 % от пълния обхват на скàлата.Кривата на калибриране се изчислява с помощта на метода на най-малките квадрати.Кривата на калибриране не се отклонява с повече от ± 4 % от номиналната стойност на всяка точка на калибриране и с повече от ± 1 % от пълната скàла при нулево положение.1.5.5.3. Алтернативни методиМогат да се използват алтернативни методи (например контрол чрез компютър, електронно управляван превключвател на обхватите и т. н.), когато бъде доказано, че те позволяват постигането на еквивалентна точност.1.6. Проверка на калибриранетоВсеки нормално използван работен обхват следва да бъде проверен преди всеки анализ съгласно описаната по-долу процедура.Калибрирането се проверява с помощта на газ за регулиране на нулата и еталонен газ, чиято номинална стойност надвишава 80 % от обхвата на скàлата на измервателния диапазон.Ако за разглежданите две точки измерената стойност не се различава с повече от ± 4 % от обхвата на скàлата, параметрите на регулировката могат да бъдат променени. Когато това условие не е изпълнено, се построява нова крива на калибрирането съгласно изискванията на параграф 1.5.5.1.7. Изпитване за ефективността на конвертора за NOxЕфективността на конвертора, използван за превръщане на NO2 в NO, се проверява съгласно изискванията на параграфи 1.7.1—1.7.8 (фигура 6).ЕлектроклапанОзонаторРегулируем автотрансформаторКъм анализатора+++++ TIFF +++++1.7.1. Монтаж за провеждане на изпитванетоЕфективността на конвертора може да се провери с помощта на озонатор и на изпитвателната инсталация, показана на фигура 6 (виж също приложение 4, допълнение 4, параграф 3.3.5).1.7.2. КалибриранеХимилуминисцентните детектори HCLD и CLD се калибрират в най-често използвания обхват съгласно указанията на производителя, като се използва газ за регулиране на нулата и еталонен газ (съдържанието на NO в еталонния газ е около 80 % от работния обхват, а концентрацията на NO2 в газовата смес да е по-малка от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът на NOx се регулира в режим NO така, че еталонният газ да не преминава през конвертора. Отчетената концентрация се записва.1.7.3. ИзчисляванеЕфективността на конвертора за NOx се изчислява,, както следва:Ефективност=× 100където:а = концентрация на NOx съгласно параграф 1.7.6b = концентрация на NOx съгласно параграф 1.7.7c = концентрация на NO съгласно параграф 1.7.4d = концентрация на NO съгласно параграф 1.7.51.7.4. Добавяне на кислородС помощта на Т-образно съединение към потока на газовете непрекъснато се добавя кислород или въздух за регулиране на нулата, докато измерваната концентрация стане с около 20 % по-ниска от концентрацията при калибрирането, указана в параграф 1.7.2 (анализаторът е регулиран в режим NO). Отчетената концентрация "c" се записва. Озонаторът остава изключен по време на цялата процедура.1.7.5. Включване на озонатораСлед това озонаторът се включва, за


text: да се получи достатъчно озон, който да намали концентрацията на NO до около 20 % (но не по-малко от 10 %) за концентрацията при калибрирането, указана в параграф 1.7.2. Отчетената стойност на концентрацията "d" се записва (анализаторът е в режим NO).1.7.6. Режим NOxСлед това анализаторът се превключва в режим NOx, така че газовата смес (съставена от NO, NO2, O2 и N2) да преминава през конвертора. Отчетената концентрация "c" се записва. (Анализаторът е в режим NOx).1.7.7. Изключване на озонатораОзонаторът след това се изключва. Газовата смес, описана в параграф 1.7.6, преминава през конвертора и достига до детектора. Отчетената концентрация "b" се записва. (Анализаторът е в режим NOx).1.7.8. Режим NOАнализаторът се превключва в режим NO, с изключен озонатор. Спира се и потокът на кислород или на синтетичен въздух. Отчетената от анализатора стойност на NOx не се различава с повече от ± 5 % от стойността, измерена съгласно параграф 1.7.2 (анализаторът е в режим NO).1.7.9. Периодичност на изпитванетоПрепоръчително е ефективността на конвертора да се проверява при всяко калибриране на анализатора на NOx.1.7.10. Изисквания относно ефективносттаЕфективността на конвертора следва да не бъде по-ниска от 90 %, като е препоръчително тя да надвишава 95 %.Забележка: Ако анализаторът е регулиран в най-често използвания обхват и озонаторът не позволява да се постигне намаляването от 80 % до 20 % на концентрацията съгласно параграф 1.7.5, се използва най-високият обхват, при който е възможно постигането на това намаляване.1.8. Регулиране на анализатора FID1.8.1. Оптимизиране на чувствителността на детектораFID следва да бъде регулиран съгласно указанията на производителя на уреда. Използва се еталонен газ, съставен от смес от въздух с пропан, за оптимизиране на реагирането на детектора в най-често използвания работен диапазон.След регулиране на разхода на горивото и на въздуха съгласно препоръките на производителя, през анализатора се пропуска еталонен газ, съдържащ 350 ± 75 ppm C. Чувствителността при даден поток гориво се определя като разликата между реагирането към еталонния газ и реагирането към газа за регулиране на нулата. Дебитът на горивото се регулира постъпково над и под предписаната от производителя стойност. Записва се реагирането към еталонния газ и към газа за регулиране на нулата при тези дебити на горивото. Разликата между реагирането към еталонния газ и към газа за регулиране на нулата се нанася на графика и дебитът на горивото се регулира спрямо по-високата стойност на кривата.1.8.2. Коефициенти на чувствителност за въглеводородитеАнализаторът се калибрира съгласно изискванията на параграф 1.5 с използването на смес от въздух и пропан и пречистен синтетичен въздух.Коефициентите на чувствителност се определят при включване на анализатора за работа и по време на операции по цялостен преглед и поддръжка. Коефициентът на чувствителност (Rf) за конкретен вид въглеводороди е отношението на показанията на FID Cl към концентрацията на еталонния газ в цилиндъра, изразени в ppm Cl.Концентрацията на изпитвания газ следва да бъде достатъчна, за да предизвика реакция, равна на около 80 % от обхвата на скàлата. Концентрацията се знае с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. Освен това газовата бутилка престои в продължение на 24 часа при температура от 298 K ± 5


text: K (25 °C ± 5 °C).Изпитвателните газове, които се използват, и препоръчваните относителни коефициенти на чувствителност, са следните:метан и пречистен синтетичен въздух | 1,00 ≤ Rf ≤ 1,15 (дизелови двигатели и двигатели, работещи с втечнен нефтен газ) |метан и пречистен синтетичен въздух | 1,00 ≤ Rf ≤ 1,07 (двигатели, работещи с природен газ) |пропилен и пречистен синтетичен въздух | 0,90 ≤ Rf ≤ 1,1 |толуол и пречистен синтетичен въздух | 0,90 ≤ Rf ≤ 1,10 |Тези стойности се съотнасят към коефициента на чувствителност (Rf), равен на 1,00 за пропана и за пречистения синтетичен въздух.1.8.3. Проверка за интерференция с кислородаПроверката за интерференция с кислорода се извършва при включване на анализатора за работа и по време на операции по цялостен преглед и поддръжка.Коефициентът на чувствителност е формулиран и се определя съгласно разпоредбите на параграф 1.8.2. Изпитвателният газ, който се използва, и препоръчителният относителен коефициент на чувствителност са следните:Пропан и азот 0,95 ≤ Rf ≤ 1,05Тази стойност се съотнася към коефициента на чувствителност (Rf), равен на 1,00 за пропана и за пречистения синтетичен въздух.Концентрацията на кислород във въздуха на горелката на FID се отличава с не повече от ± 1 % мол. части от концентрацията на кислорода във въздуха на горелката, използван при последната проверка за интерференцията с кислорода. Ако разликата е по-голяма, взаимодействието с кислорода следва да бъде проверено и при необходимост анализаторът да бъде регулиран.1.8.4. Ефективност на сепаратора за неметанови въглеводороди NMC (само за двигатели, работещи с природен газ)NMC се използва за отстраняване на неметановите въглеводороди от пробата газ чрез окисляване на всички въглеводороди, с изключение на метана. В идеалния случай преобразуването за метана е равно на 0 %, а това на останалите въглеводороди, представени от етана, е равно на 100 %. За точното измерване на NMHC се определят двата коефициента на полезно действие, които служат за изчисляване на масовия дебит на емисиите от NMHC (виж приложение 4, допълнение 2, параграф 4.3).1.8.4.1. Ефективност на метанаСъдържащият метан калибровъчен газ се пропуска през FID със и без преминаване през NMC, и се записват стойностите на двете концентрации. Ефективността се определя,, както следва:CE= 1 –concconcкъдето:concw = концентрацията на HC, когато CH4 преминава през NMCconcw/o = концентрацията на HC, когато CH4 не преминава през NMC.1.8.4.2. Ефективност на етанаСъдържащият етан калибровъчен газ се пропуска през FID със и без преминаване през NMC и се записват стойностите на двете концентрации. Ефективността се определя, както следва:CE= 1 –concкъдето:concw = концентрацията на HC, когато C2H6 преминава през NMCconcw/o = концентрацията на HC, когато C2H6 не преминава през NMC.1.9. Смущения (интерференция) с анализаторите на CO, CO2 и NOxГазовете, присъстващи в отработените газове, които са различни от анализирания газ, могат да влияят върху показанията по много начини. Положително смущение в измервателните уреди NDIR се получава, когато страничният газ оказва същото въздействие, както и измервания, но в по-малка степен от него. Отрицателно смущение в измервателните уреди NDIR се получава, когато страничният газ разширява областта на абсорбиране на измервания газ и в CLD, в резултат на което страничния газ предизвиква отслабване на излъчването. Проверките за смущения, предвидени в параграфи 1.9.1 и 1.9.2, се


text: извършват преди първоначалното използване на анализатора и по време на извършването на основни операции по поддръжка.1.9.1. Контрол на интерференцията на анализатора на COВодата и CO2 могат да нарушат работата на анализатора на CO. Затова еталонен газ CO2 с концентрация от 80 % до 100 % от обхвата на скàлата на най-високия измервателен обхват, използван при изпитванията, се пропуска през вода със стайна температура. Чувствителността на анализатора се записва. Чувствителността на анализатора следва да не бъде над 1 % от обхвата на скàлата за обхватите, равни или надвишаващи 300 ppm, или по-голяма от 3 ppm за обхватите под 300 ppm.1.9.2. Проверка на ефекта на заглушаване на анализаторите на NOxДвата газа, имащи отношение към анализаторите CLD (и HCLD), са CO2 и водната пара. Чувствителността на устройствата към влиянието на тези газове е пропорционално на тяхната концентрация и следователно се изисква провеждането на изпитвания за определяне на последствията от заглушаването при очакваните максимални концентрации по време на изпитването.1.9.2.1. Проверка на заглушаването от CO2През анализатора NDIR се пропуска газ за калибриране CO2 с концентрация от 80 до 100 % от обхвата на скàлата на най-високия измервателен обхват и стойността на CO2 се записва като А. След това този газ се разрежда около 50 % с еталонен газ NO и се пропуска през анализатора NDIR и анализатора (H) CLD, като стойностите на CO2 и NO се записват съответно като В и С. Прекъсва се подаването на CO2 и през анализатора (H) CLD се пропуска само еталонният газ NO, при което стойността на NO се записва като D.Заглушаването, което следва да бъде не по-голямо от 3 % от обхвата на скàлата, се изчислява, както следва:Заглушаване % =–× 100където:А = концентрацията на неразредения CO2, измерена с помощта на NDIR, в %B = концентрацията на разредения CO2, измерена с помощта на NDIR, в %С = концентрацията на разредения NO, измерена с помощта на (H)CLD, в ppmD = концентрацията на неразредения NO, измерена с помощта на (H)CLD, в ppmМогат да се прилагат и други алтернативни методи за разреждане и количествена оценка на стойностите на еталонните газове CO2 и NO като динамично смесване/дозировка.1.9.2.2. Проверка на ефекта от заглушаването от водатаТази проверка се прилага само за измерване концентрацията на влажни газове. При изчисляване на влиянието на заглушаването от водата се отчита разреждането на еталонния газ NO с водна пара и адаптирането на концентрацията на водна пара в сместа спрямо стойността, очаквана при изпитването.През (H) CLD се пропуска еталонен газ NO с концентрация от 80 до 100 % от обхвата на скàлата на най-често използвания обхват, при което стойността на NO се записва като D. Еталонният газ NO се пропуска през вода със стайна температура, след което преминава през (H) CLD и стойността на NO се записва като С. Абсолютното работно налягане на анализатора и температурата на водата се определят и записват съответно като Е и F. Налягането на насищане на сместа с пара, което съответства на температурата F на водата от устройството за промиване на газа, се определя и записва като G. Концентрацията на водната пара (H, в %) в сместа


text: се изчислява, както следва:H = 100 ×Очакваната концентрация De на разредения с водни пари еталонен газ NO се изчислява, както следва:D= D ×При отработените газове на дизеловите двигатели очакваната при изпитването максимална концентрация на водните пари в отработените газове (Hm, в %) се оценява, като се приема атомно отношение H/C на горивото 1,8:1 и се използва концентрацията на неразредения еталонен газ СO2 (стойност A, измерена съгласно параграф 1.9.2.1), както следва:H= 0,9 × AЗаглушаването на водата, което следва да бъде не по-голямо от 3 %, се изчислява, както следва:Заглушаване % = 100 ×D– C×където:De = очакваната концентрация на разредения NO, в ppmC = концентрацията на разредения NO, в ppmHm = максимална концентрация на водните пари, в %H = действителна концентрация на водните пари, в %Забележка: При тази проверка е важно еталонният газ NO да съдържа минимална концентрация NO2, тъй като във формулата за изчисляване на коефициента на заглушаването не се отчита абсорбирането на NO2 във водата.1.10. Периодичност на калибриранетоАнализаторите се калибрират съгласно изискванията на параграф 1.5 най-малко на всеки 3 месеца или при всеки ремонт или изменение на системата, което може да повлияе върху калибрирането.2. КАЛИБРИРАНЕ НА СИСТЕМАТА CVS2.1. Общи положенияСистемата CVS се калибрира с помощта на разходомер с точност, съответстваща на национални или международни стандарти и с помощта на ограничаващо потока устройство. Потокът, който преминава през системата, се измерва при различни регулировки на ограничителя и контролираните параметри на системата се измерват и се съпоставят с потока.Могат да се използват различни видове разходомери: калибрирана тръба на Вентури, калибриран ламинарен разходомер или калибриран турбинен разходомер.2.2. Калибриране на помпата за измерване на обем (PDP)Всички параметри на помпата се измерват едновременно с параметрите на разходомера, свързан последователно с помпата. Изчисленият дебит (в m3/min на входа на помпата при измереното абсолютно налягане и температура) се изчертава на кривата по отношение на корелационна функция, която е стойност от специфична комбинация на параметри на помпата. След това се определя линейното уравнение, което е свързано с дебита на помпата и корелационната функция. Когато системата CVS може да работи с различни скорости на задвижване, калибрирането се извършва за всеки използван диапазон. По време на калибрирането температурата трябва да остане постоянна.2.2.1. Анализ на даннитеДебитът на въздуха (Qs) при всяка регулировка на ограничителя на потока (минимум 6 регулировки) се изчислява в стандартизирани единици m3/min на основа данните от разходомера, при използване на изисквания от производителя метод. След това дебитът на въздуха се преобразува в дебит на помпата (V0), изразен в m3/обороти при абсолютна температура и налягане на входа на помпата, както следва:V=Q××pкъдето:Qs = дебит на въздуха в стандартизирани условия (101,3 kPa, 273 K), в m3/sТ = температура при входа на помпата, в КpA = абсолютно налягане на входа на помпата (pB – p1), в kPan = честота на въртене на помпата, в об./sЗа отчитане на взаимодействието от промените в налягането на помпата и степента ѝ на приплъзване корелационната функция (X0), зависеща от честотата на въртене на помпата, диференциалното налягане между входа и изхода и абсолютното налягане на изхода на помпата, се изчислява, както следва:X=×Δppкъдето:ΔpP = диференциално налягане между входа и изхода


text: на помпата, в kPapА = абсолютното налягане на изхода на помпата, в кРаИзползва се методът на най-малките квадрати, за да се състави линейното регресионно уравнение за калибриране, което има следния вид:V= D– m ×D0 и m са съответно константите на отреза и на ъгловите коефициенти, описващи регресионните линии.За система CVS с много режими за честотите на въртене кривите за калибриране, определени за различните обхвати на дебита на помпата, трябва да бъдат приблизително успоредни, като стойностите на D0 нарастват едновременно с намаляването на обхватите на дебитите в помпата.Изчислените стойности от уравнението не се различават с повече от ± 0,5 % от измерената стойност на V0. Стойностите на m се различават при различните помпи. С течение на времето замърсяването с частици ще предизвиква намаляване на приплъзването на помпата, което се отразява от по-ниски стойности на m. Следователно се извършва калибриране в момента на пускането на помпата след извършване на всяко обстойно техническо обслужване и когато пълната проверка на системата (параграф 2.4) показва промяна в степента на приплъзване.2.3. Калибриране на тръбата на Вентури с критичен поток (CFV)Калибрирането на тръбата на Вентури с критичен поток се основава на уравнението за нейния дебит. Потокът на газа зависи от налягането и температурата на входа и се изразява чрез следното уравнение:Q=K× pTкъдето:Kv = коефициент на калибриранеpА = абсолютно налягане при входа на тръбата на Вентури, в кРаТ = температура при входа на тръбата на Вентури, в К2.3.1. Анализ на даннитеДебитът на въздуха (Qs) при всяка регулировка на ограничителя на потока (минимум 8 регулировки) се изчислява в стандартизирани единици m3/min на основа данните от разходомера при използване на изисквания от производителя метод. Коефициентът на калибриране се пресмята, както следва на основа събраните за всяка настройка данни за калибриране:K=Q×Tpкъдето:Qs = дебит на въздуха в стандартизирани условия (101,3 kPa, 273 K), в m3/sТ = температура при входа на тръбата на Вентури, в КpА = абсолютно налягане при входа на тръбата на Вентури, в кРаЗа определяне на диапазона на критичния поток стойностите на KV се начертават графично като функция на налягането при входа на тръбата на Вентури. За критичния (дроселирания) поток KV притежава относително постоянна стойност. С намаляване на налягането (увеличаване на вакуума) тръбата на Вентури се отпушва и KV намалява, което показва, че CFV работи извън границите на допустимия диапазон.Средната стойност на KV и стандартното отклонение се изчислят най-малко за 8 точки в областта на критичния поток. Стандартното отклонение не надвишава ± 0,3 % от средната стойност на KV.2.4. Пълна проверка на систематаОбщата точност на системата за вземане на проби CVS и на системата за анализ се определя, като се въвежда известна предварително маса от замърсяващ газ в системата, използвана при нормални условия. Замърсителят се анализира и масата му се изчислява съгласно изискванията на параграф 4.3 от допълнение 2 към приложение 4, освен в случая на пропана, в който се използва коефициент със стойност 0,000472 вместо 0,000479 за НС. Прилага се един от следните два метода.2.4.1. Измерване с помощта на дюза с критичен потокПредварително известно количество от чист газ (въглероден оксид или пропан) се въвежда в системата CVS през калибрирана


text: дюза с критичен поток. Когато входящото налягане е достатъчно високо, дебитът, регулиран посредством дюзата с критичен поток, е независим от налягането при изхода на дюзата (тоест има критичен поток). Системата CVS работи в продължение на 5 до 10 минути, както по време на нормално изпитване за измерване на емисиите на отработените газове. Анализира се проба от газа с помощта на обичайното оборудване (торбичка за вземане на проби или измерване чрез интегриране) и се изчислява масата на газа. Така определената маса следва да бъде равна на ± 3 % от предварително известната маса на впръскания газ.2.4.2. Измерване с помощта на гравиметричен методОпределя се с точност от ± 0,01 грама теглото на малка бутилка, пълна с въглероден окис или с пропан. Системата CVS функционира в продължение на 5 до 10 минути, както по време на нормално изпитване за измерване на емисиите на отработените газове, докато въглеродният оксид или пропанът се впръсква в системата. Определя се чрез диференциално претегляне количеството на отделения чист газ. Анализира се проба от газа с помощта на обичайното оборудване (торбичка за вземане на проби или измерване чрез интегриране) и се изчислява масата на газа. Така определената маса следва да бъде равна на ± 3 % от предварително известната маса на впръскания газ.3. КАЛИБРИРАНЕ НА СИСТЕМАТА ЗА ИЗМЕРВАНЕ НА ЧАСТИЦИТЕ3.1. ВъведениеВсеки елемент от апаратурата се калибрира толкова често, колкото е необходимо, за да отговаря на изискванията за точност на настоящото правило. Описаният в настоящия раздел метод за калибриране се прилага спрямо елементите, описани в параграф 4 от допълнение 4 към приложение 4 и в параграф 2 от допълнение 6 към приложение 4.3.2. Измерване на дебитаКалибрирането на газовите разходомери или на инструментите за измерване на дебита се извършва съгласно международните и/или националните стандарти. Максималната грешка на измерваната стойност не е по-висока от ± 2 % от отчетеното показание.Ако дебитът е определен чрез диференциално измерване, максималната грешка при разликата следва да бъде такава, че точността на GEDF да бъде от порядъка на ± 4 % (виж също приложение 4, точка EGA, допълнение 6, параграф 2.2.1). Тя може да бъде изчислена чрез вземане на средната квадратична стойност на грешките на всеки инструмент.3.3. Проверка на условията за вземане на проби при частично разреден потокДиапазонът от скорости на отработените газове и колебанията на налягането се проверяват и регулират при необходимост съгласно изискванията на параграф 2.2.1, точка EP от допълнение 6 към приложение 4.3.4. Периодичност на калибриранетоИнструментите за измерване на дебита се калибрират не по-рядко от веднъж на всеки 3 месеца или след всяка поправка или промяна на системата, която е в състояние да повлияе на калибрирането.4. КАЛИБРИРАНЕ НА ОБОРУДВАНЕТО ЗА ИЗМЕРВАНЕ НА ДИМНИТЕ ЕМИСИИ4.1. ВъведениеДимомерът (нефелометърът) се калибрира толкова често, колкото е необходимо, за да отговаря на изискванията за точност на настоящото правило. Описаният в настоящия раздел метод за калибриране се прилага спрямо елементите, описани в параграф 5 от допълнение 4 към приложение 4 и в параграф 3 от допълнение 6 към приложение 4.4.2. Процедура по калибриране4.2.1. Време за привеждане до работна температураОперациите по привеждане до работна температура и стабилизиране на димомера са съобразени


text: с препоръките на производителя. Когато той е оборудван със система за продухване с въздух, предназначена да предотвратява отлагането на сажди по оптичните елементи на уреда, тази система също следва да бъде задействана и регулирана съгласно препоръките на производителя.4.2.2. Определяне на линейната чувствителностЛинейната чувствителност на димомера се проверява в режим на отчитане на степента на непрозрачност съгласно препоръките на производителя. В димомера се поставят три неутрални филтъра с предварително известен коефициент на пропускане, отговарящи на изискванията на параграф 5.2.5 от допълнение 4 към приложение 4, и получените стойности се записват. Неутралните филтри имат номинална непрозрачност от приблизително 10 %, 20 % и 40 %.Линейната чувствителност се различава с не повече от ± 2 % непрозрачност от номиналната стойност за неутралния филтър. Всяка нелинейност, по-висока от тази стойност, се коригира преди изпитването.4.3. Периодичност на калибриранетоДимомерът се калибрира в съответствие с разпоредбите на параграф 4.2.2 не по-рядко от веднъж на всеки 3 месеца или след всяка поправка или промяна на системата, която е в състояние да повлияе на калибрирането.--------------------------------------------------ПРИЛОЖЕНИЕ 4Допълнение 6СИСТЕМИ ЗА АНАЛИЗ И ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ1. ОПРЕДЕЛЯНЕ НА ГАЗОВИТЕ ЕМИСИИ1.1. ВъведениеПараграф 1.2 и фигури 7 и 8 съдържат подробни описания на препоръчителните системи за взимане на проби и анализ. Тъй като различни конфигурации могат да достигнат до еквивалентни резултати, не се изисква точно съответствие с фигури 7 и 8. Допълнителни компоненти като например измервателни уреди, кранове, електромагнитни клапани, помпи или прекъсвачи могат да послужат за получаване на допълнителна информация или за координиране на функциите на компонентите на системата. Други компоненти, които не са необходими за осигуряване на точността на някои системи, могат да бъдат изключени, когато това се основава на възприетата технология.газ за регулиране на нулатагаз за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухгаз за регулиране на нулатаеталонен газкъм атмосферния въздухвъздухгоривопо избор: две сонди за вземане на пробикъм атмосферния въздухгаз за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухгаз за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухеталонен газзарегулиране на нулатакъм атмосферния въздухеталонен газкъм атмосферния въздухеталонен газ+++++ TIFF +++++1.2. Описание на системата за анализСистемата за анализ за определяне на емисиите на газовете в неразредените отработени газове (фигура 7, само за изпитване ESC) или в разредените отработени газове (фигура 8, изпитвания ETC и ESC) е описана на основата на използваните:анализатор HFID за измерване на въглеводороди;анализатори NDIR за измерване на въглеродния оксид и въглеродния диоксид;анализатор HCLD или друг еквивалентен датчик за измерване на азотни оксиди.Пробата от всички компоненти може да бъде взета с помощта на една или две сонди, разположени в непосредствена близост една от друга и разпределящи пробата към различните анализатори. Необходимо е да се вземат мерки в нито една точка на системата за анализ да не се появява конденз на компонентите на отработените газове (включително вода и сярна киселина).към PSS, виж фигура 21газ за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухгаз за регулиране на нулатасъщата равнина, виж фигура 21еталонен газкъм атмосферния въздухвиж фигура 20въздухгоривокъм атмосферния въздухкъм атмосферния въздухгаз за регулиране на нулатагаз за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухеталонен газгаз за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухеталонен газкъм атмосферния въздухеталонен газ+++++ TIFF +++++1.2.1. Компоненти от фигури 7 и 8EP Изпускателна тръбаSP1 Сонда за


text: вземане на проби от отработените газове (единствено фигура 7)Препоръчва се използването на права сонда от неръждаема стомана с няколко отвора и затворен край. Вътрешният ѝ диаметър не е по-голям от вътрешния диаметър на тръбопроводите за вземане на проби. Дебелина на стените на сондата не превишава 1 mm. Тя има най-малко три отвора, разположени в три различни радиални равнини и с размери, осигуряващи приблизително еднакъв дебит. Сондата навлиза не по-малко от 80 % от диаметъра на изпускателния тръбопровод. Могат да се използват една или две сонди за вземане на проби.SP2 Сонда за вземане на проби от НС в разредени отработени газове (единствено фигура 8)Сондата трябва:- да се определя като първи участък от 254 mm до 762 mm от подгрявания тръбопровод за вземане на проби HSL1;- да има минимален вътрешен диаметър от 5 mm;- да бъде поставена в тунела за разреждане DT (виж параграф 2.3, фигура 20) на място, където се смесват въздухът за разреждане и отработените газове (тоест на разстояние около 10 пъти диаметъра на тунела за разреждане от мястото, където отработените газове постъпват в тунела за разреждане);- да бъде на достатъчно (радиално) разстояние от другите сонди и стените на тунела, за да се избегне влиянието на всякакви потоци или завихряния;- да бъде подгрявана така, че температурата на газовия поток на изхода от сондата да достига 463 ± 10 К (190 ± 10 °С).SP3 Сонда за вземане на проби от СО, СО2 и NOx в разредените отработени газове (единствено фигура 8)Сондата трябва:- да бъде разположена в същата равнина като сондата SP2;- да бъде на достатъчно (радиално) разстояние от другите сонди и стените на тунела, за да се избегне влиянието на всякакви потоци или завихряния;- да бъде термоизолирана и подгрявана по цялата си дължина до температура не по-ниска от 328 K (55 °C), за да се избегне кондензирането на вода.HSL1 Подгряван тръбопровод за вземане на пробиТръбопроводът за вземане на проби доставя газовата проба до мястото/местата за разделяне на потока и до анализатора на НС.Тръбопроводът за вземане на проби трябва:- да притежава вътрешен диаметър минимум 5 mm и максимум 13,5 mm;- да бъде изработен от неръждаема стомана или от политетрафлуоретилен (PTFE).- да поддържа температурата на стените 463 ± 10 К (190 °C ± 10 °С), измерена за всяка отделна подгрявана секция, когато температурата на отработените газове в сондата е по-малка или равна на 463 К (190 °С);- да поддържа температурата на стените по-висока от 453 К (180 °С), когато температурата на отработените газове в сондата за вземане на проби е по-висока от 463 К (190 °С);- да поддържа газовете при температура от 463 K ± 10 K (190 °C ± 10 °C), непосредствено преди подгрявания филтър F2 и анализатора HFID;HSL2 Подгряван тръбопровод за вземане на проби от NOxТръбопроводът за вземане на проби трябва:- да поддържа температура на стените от 328 K до 473 K (55 °C до 200 °C) до преобразувателя С, когато се използва охладителя В, и до анализатора, когато не се използва охладителя В;- да бъде изработен от неръждаема стомана или от политетрафлуоретилен (PTFE).SL Тръбопровод за вземане на проби от СО


text: и СО2Тръбопроводът е изработен от политетрафлуоретилен (PTFE) или от неръждаема стомана. Той може да се подгрява или да не се подгрява.BK Торбичка за вземане на проби от фоновите частици (факултативно; единствено фигура 8)Предназначена за вземане на проби от фонови концентрации.BG Торбичка за вземане на проби (факултативно; единствено фигура 8 за СО и СО2)Предназначена за измерване на концентрациите на пробите.F1 Подгряван предфилтър (факултативно)Той бъде поддържан при същата температура като HSL1.F2 Подгряван филтърФилтърът отделя твърдите частици от газовата проба, преди те да достигнат анализатора. Той следва да бъде поддържан при същата температура като HSL1. При необходимост филтърът се заменя.Р Подгрявана помпа за вземане на пробиПомпата следва да бъде подгрявана при същата температура като HSL1.HC Подгряван пламъчно-йонизационен детектор (HFID) за определяне съдържанието на въглеводородите.Неговата температура се поддържа от 453 K до 473 K (180 °C до 200 °C).CO, CO2 Анализатори NDIR за определяне съдържанието на въглеродния оксид и въглеродния диоксид (не са задължителни за определяне коефициента на разреждане при измерване на частиците (PT)).NO Анализатор CLD или HCLD за определяне съдържанието на азотните оксиди.Когато се използва анализатор HCLD, се поддържа температура от 328 K до 473 K (55 °C до 200 °C).С ПреобразувателПреобразувателят се използва за каталитично редуциране на NO2 в NO преди анализа на газовете в CLD или в HCLD.В Охладител (факултативно)Използва се охлаждане и кондензиране на водата, съдържаща се в пробата от отработени газове. Температурата на охладителя се поддържа от 273 K до 277 K (0 °C до 4 °C) с помощта на лед или хладилник. Това устройство не е задължително, ако работата на анализатора не се влияе от водните пари, както е описано в приложение 4, допълнение 5, параграфи 1.9.1 и 1.9.2). Когато водата се отделя чрез кондензиране, температурата или точката на образуване на роса (втечняване) на газовата проба се контролира на ниво влагоуловител или след него. Температурата или точката на образуване на роса на газовата проба не надвишава 280 K (7 °C). Не се допуска използването на химически изсушители за отделяне на водата от пробата.T1, T2, T3 Температурни датчициСлужат за наблюдение на температурата на газовия поток.Т4 Температурен датчикСлужи за наблюдение на температурата на преобразователя за NO2-NO.Т5 Температурен датчикСлужи за наблюдаване на температурата на охладителя.G1, G2, G3 МанометриЗа измерване на налягането в тръбопроводите за вземане на проби.R1, R2 Регулатори на наляганетоЗа контрол съответно на налягането на въздуха и на горивото постъпващо в HFID.R3, R4, R5 Регулатори на наляганетоЗа регулиране на налягането в тръбопроводите за вземане на проби и на дебита към анализаторите.FL1, FL2, FL3 РазходомериЗа измерване на стойността на дебита на пробата, отклонена от потока.FL4-FL6 Разходомери (факултативно)За измерване на дебита в анализаторите.V1-V5 Разпределителни клапаниПодходяща система от клапани за изпращане на пробата от отработени газове, еталонния газ или газа за регулиране на нулата към анализаторите.V6, V7 Електромагнитни клапаниЗа заобикаляне на преобразователя за NO2-NO.V8 Иглен клапанЗа изравняване на дебита през преобразувателя за NO2-NO и през отклонението.V9, V10 Иглени клапаниЗа регулиране на дебита към анализаторите.V11, V12 Изпускателни кранове (факултативно)За изпускане на кондензата от охладителя В.1.3. Анализ на съдържанието на неметанови въглеводороди (NMHC) (само за двигатели, работещи с природен газ)1.3.1. Метод на газовата хроматография (CG,


text: фигура 9)Когато се използва методът на газовата хроматография, малък обем от измерваната проба се впръсква в колоната за анализ, чрез която тя се смесва с инертен газ носител. Колоната разделя различните компоненти според температурата на точките им на кипене така, че те да излизат от колоната в различни моменти. След това те преминават през датчик, който подава електрически сигнал, зависещ от тяхната концентрация. Тъй като това не е метод на непрекъснат анализ, той може да се използва само в комбинация с метода на вземане на проби с торбички, така както е описано в приложение 4, допълнение 4, параграф 3.4.2.За анализа на съдържанието на неметанови въглеводороди се използва автоматичен газов хроматограф GC с анализатор FID. Взема се проба от отработените газове в улавящата торбичка, една част от която се впръсква в газовия хроматограф GC. Пробата се разделя на две части (CH4/въздух/CO и NMHC/CO2/H2O) в колоната на Попарак. С помощта на колоната с молекулярни сита CH4 се отделя от въздуха и от СО, преди да премине във FID, където се измерва неговата концентрация. Един пълен цикъл от впръскването на една проба до впръскването на следващата проба може да се извърши за 30 секунди. За определяне на NMHC концентрацията на CH4 се изважда от общата концентрация на HC (виж приложение 4, допълнение 2, параграф 4.3.1).На фигура 9 е показан типичен газов хроматограф GC, комплектован за определяне на CH4 по обикновен начин. Могат да се използват и други методи на газовата хроматография, когато те се основават на възприетата технология.към xгоривовъздухкъм атмосферния въздухкъм yпещпробакъм атмосферния въздухеталонен газ+++++ TIFF +++++Компоненти от фигура 9РС Колона на ПопаракИзползва се колона на Попарак N, 180/300 μm (отвор на мрежата 50/80), дължина от 610 mm × вътрешен диаметър 2,16 mm, като преди първото ѝ използване се подгрява заедно с газ носител в продължение на най-малко 12 часа до температура от 423 K (150 °C).MSC Колона с молекулярно ситоИзползва се колона от типа 13Х, 250/350 μm (отвор на мрежата 45/60), дължина от 1220 mm × вътрешен диаметър 2,16 mm, като преди първото ѝ използване се подгрява заедно с газ носител в продължение на най-малко 12 часа до температура от 423 K (150 °C).OV ПещЗа поддържане на стабилна температура на колоните и клапаните за осигуряване на работата на анализатора и за подгряването на колоните до 423 K (150 °C).SLP Тръба с форма на примка за вземане на пробаПредставлява тръба от неръждаема стомана с достатъчна дължина и обем за побиране на количество приблизително от 1 cm3.Р ПомпаЗа подаване на пробата към газовия хроматограф.D ИзсушителИзползва се изсушител с молекулярно сито за отстраняване на водата и другите замърсители, които могат да се намират в газа носител.HC Пламъчно-йонизационен детектор (FID) за измерване концентрацията на метана.V1 Клапан за впръскване на пробатаЗа впръскване на пробата, получена от торбичката за вземане на проби чрез клапана SL, показан на фигура 8. Той има малък мъртъв обем, да е херметичен за газа и с възможност да се нагрява до 423 К (150 °C).V3 Разпределителен клапанЗа превключване на еталонния газ, на пробата или за прекъсване на потока.V2, V4, V5, V6, V7, V8


text: Иглени клапаниЗа регулиране на потоците в системата.R1, R2, R3 Регулатори на наляганетоЗа контролиране съответно на дебитите на горивото (= газ носител), на пробата и на въздуха.FC Капилярна тръбаЗа контролиране на потока въздух към анализатора FID.G1, G2, G3 МанометриЗа контролиране съответно на дебитите на горивото (= газ носител), на пробата и на въздуха.F1, F2, F3, F4, F5 ФилтриМеталокерамични филтри за предотвратяване попадането на малки твърди частици в помпата или измервателния уред.FL1 РазходомерЗа измерване стойността на дебита на пробата, отклонена от потока.1.3.2. Метод с използване на сепаратор (отделяне) на неметановите фракции (NMC, фигура 10)С изключение на CH4, сепараторът окислява всички въглеводороди до CO2 и H2O, така че при преминаване на пробата през NMC, анализаторът регистрира само CH4. Когато се използва торбичка за вземане на проби, в точка SL следва да бъде поставена система за отклоняване на потока (виж параграф 1.2, фигура 8), с помощта на която потокът може да бъде пуснат през сепаратора или да го заобиколи, в съответствие с горната част на фигура 10. За измерване на NMНC двете стойности (HC и CH4) се наблюдават на FID и да се записват. Когато се прилага методът на интегрирането, NMC и свързаният последователно с него втори анализатор FID се инсталират успоредно на нормалния FID по направление HSL1 (виж параграф 1.2, фигура 8), както е показано на долната част на фигура 10. За измерване на NMНC се наблюдават и записват стойностите на двата анализатора FID (HC и CH4).Сепараторът следва да бъде загрят до температура от 600 K (327 °C) или повече до началото на изпитването за оценяване на неговия каталитичен ефект върху стойностите на CH4 и C2H6, при съответните стойности на H2O, отразяващи условията на потока отработени газове. бъдат известни точката на образуване на роса (втечняване) и нивото на О2 в пробата отработени газове. Записва се относителната чувствителност на анализатора FID за CH4 (виж приложение 4, допълнение 5, параграф 1.8.2 ).газ за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухеталонен газпробаSL (виж фигура 8)Mетoд на вземане на проби с тoрбичкигаз за регулиране на нулатакъм атмосферния въздухеталонен газкъм атмосферния въздухпробаHSL1 (виж фигура 8)Интегрален метoд+++++ TIFF +++++Компоненти от фигура 10NMC Сепаратор на неметанови фракцииЗа окисляването на всички въглеводороди, с изключение на метана.HC Подгряван пламъчно-йонизационен детектор (HFID)За измерване на концентрациите на HC и на CH4. Неговата температура се поддържа от 453 K до 473 K (180 °C до 200 °C).V1 Разпределителен клапанЗа избиране на потока на пробата, на газа за регулиране на нулата и на еталонния газ. V1 е идентичен с V2 от фигура 8.V2, V3 Електромагнитни клапаниСлужи за управление на системата за заобикаляне на NMC.V4 Иглен клапанЗа регулиране на потока през NMC и през отклонението.R1 Регулатор на наляганетоЗа регулиране на налягането в тръбопровода за вземане на проби и на потока към HFID. R1 е идентичен с R3 от фигура 8.FL1 РазходомерЗа измерване на дебита на пробата, отклонена от потока. FL1 е идентично с FL1 от фигура 8.2. РАЗРЕЖДАНЕ НА ОТРАБОТЕНИТЕ ГАЗОВЕ И ОПРЕДЕЛЯНЕ КОЛИЧЕСТВОТО НА ЧАСТИЦИТЕ2.1. ВъведениеПараграфи 2.2, 2.3 и 2.4 и фигури от 10 до 22 съдържат подробни описания на препоръчителните системи за разреждане и вземане на проби.


text: Тъй като различни конфигурации могат да достигнат до еквивалентни резултати, не се изисква точно съответствие с фигурите. Допълнителни компоненти като например измервателни уреди, кранове, електромагнитни клапани, помпи или прекъсвачи могат да послужат за получаване на допълнителна информация или за координиране на функциите на компонентите на системата. Други компоненти, които не са необходими за осигуряване на точността на някои системи, могат да бъдат изключени, когато това се основава на възприетата технология.2.2. Система за разреждане на част от потокаВъв фигури 11—19 се описва система за разреждане на част от потока отработени газове. Разделянето на отработените газове и последващия процес на разреждане може да се реализира с помощта на различни типове системи за разреждане. За последващото отделяне на частиците всички разредени отработени газове или само част от тях могат да преминат през системата за вземане на проби от частиците (параграф 2.4, фигура 21). Първият метод е от типа на пълното вземане на проби, а вторият — от типа на частично вземане на проби.Изчисляването на степента на разреждане зависи от типа използвана система. Препоръчват се следните типове:Изокинетични системи (фигури 11 и 12)При тези системи потокът през трансферната тръба съответства на потока на неразредените отработени газове по отношение на скоростта и/или налягането на газовете, което изисква еднороден и без смущения поток на отработените газове в сондата за вземане на проби. Това обикновено се получава, като се използва резонатор и права тръба в близост преди мястото за вземане на проби. След това се изчислява коефициентът на разделяне въз основа на лесно измерими величини като например диаметрите на тръбите. Необходимо е да се отбележи, че изокинетичният характер се използва само за осигуряване съответствието на условията на потока, но не и за осигуряване на съответствие в разпределението на размерите на частиците. Последното по принцип не винаги е необходимо, тъй като частиците са достатъчно малки, за да следват потока на флуида.Системи с регулиране на потока и измерване на концентрациите (фигури 13—17)При тези системи се взема проба от общия поток отработени газове, като се регулира дебитът на въздуха за разреждане и общият дебит на разредените отработени газове. Коефициентът на разреждане се определя въз основа на концентрациите на трасиращ газ, като CO2 или NОx, присъстващи естествено в отработените газове. Измерват се концентрациите в разредените отработени газове и във въздуха за разреждане, а при познат състав на горивото концентрацията в неразредените отработени газове може да се измери пряко или да се определи от дебита на горивото и уравнението за баланс на въглерода. Системите могат да се управляват с помощта на изчисления коефициент на разреждане (фигури 13 и 14) или с помощта на потока в трансферната тръба (фигури 12, 13 и 14).Системи с регулиране на потока и измерване на дебита (фигури 18 и 19)При тези системи се взема проба от общия поток отработени газове, като се регулира дебитът на въздуха за разреждане и общият дебит на разредените отработени газове. Коефициентът на разреждане се определя от разликата между двата дебита. Необходимо е да се извърши точно калибриране на разходомерите един спрямо друг, тъй като относителното разминаване в стойностите на двата дебита може да доведе


text: до значителни грешки при по-високи коефициенти на разреждане (тоест равни на 15 или по-големи). Регулирането на дебита е сравнително просто, като дебитът на разредените отработени газове се поддържа на постоянно ниво и като се променя при необходимост дебитът на въздуха за разреждане.Когато се използват системи за разреждане на част от потока, се внимава за избягване на потенциалните проблеми със загубите на частици в трансферната тръба, като за определяне на коефициента на разреждане се осигури вземането на представителна проба от отработените газове. При представените тук системи се вземат предвид тези критични области.към атмосферния въздухвъздухкъм системата за вземане на проби от частиците(виж фигура 21)DPT delta pотработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в тунела за разреждане DT чрез транферната тръба ТТ с помощта на изокинетичната сонда за вземане на проби ISP. Разликата в наляганията на отработените газове между входа на изпускателната тръба и входа в сондата се измерва с датчика за налягане DPT. От него сигналът се предава на регулатора на дебита FC1, който регулира всмукателния вентилатор SB така, че да се поддържа нулева разлика на наляганията в накрайника на сондата. При тези условия скоростите на отработените газове в EP и ISP са равни и дебитът през сондата ISP и тръбата TT е константна част (фракция) от дебита на отработените газове. Коефициентът на разделяне се определя от площите на напречните сечения на EP и на ISP. Дебитът на въздуха за разреждане се измерва с помощта на разходомера FM1. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на стойностите на дебита на въздуха за разреждане и на коефициента на разделяне.въздухкъм атмосферния въздухкъм системата за вземане на проби от частиците(виж фигура 21)DPT delta pотработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в тунела за разреждане DT чрез транферната тръба ТТ с помощта на изокинетичната сонда за вземане на проби ISP. Разликата в наляганията на отработените газове между входа на изпускателната тръба и входа в сондата се измерва с датчика за налягане DPT. От него сигналът се предава на регулатора на дебита FC1, който регулира нагнетателния вентилатор PB, така че да се поддържа нулева разлика на наляганията в накрайника на сондата. Това се осигурява чрез изпращане на малка част от въздуха за разреждане, чийто дебит вече е измерен с помощта на разходомера FM1, в ТТ с помощта на пневматична дюза. При тези условия скоростите на отработените газове в EP и ISP са равни и дебитът през сондата ISP и тръбата TT е константна част (фракция) от дебита на отработените газове. Коефициентът на разделяне се определя от площите на напречните сечения на EP и на ISP. Въздухът за разреждане се засмуква през тунела за разреждане DT от всмукателния вентилатор SB и неговият дебит се измерва с помощта на разходомера FM1 на входа на DT. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на стойностите на дебита на въздуха за разреждане и на коефициента на разделяне.по изборкъм PB или SBвъздухкъм атмосферния въздухкъм системата за вземане на проби от частиците(виж фигура 21)отработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната


text: тръба EP в тунела за разреждане DT чрез сондата за вземане на проби SP и транферната тръба ТТ. Концентрациите на определен трасиращ газ (CO2 или NOx) се измерват в неразредените и разредените отработени газове, както и във въздуха за разреждане, с помощта на анализатора на отработените газове EGA. Сигналите от тях се предават на регулатора на дебита FC2, който регулира или нагнетателния вентилатор РB или всмукателния вентилатор SP, така че да поддържа необходимото разделяне на отработените газове и коефициента на разреждане в DT. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на трасиращия газ в неразредените отработени газове, в разредените отработени газове и във въздуха за разреждане.по избор свързано към PвъздухG FUELпо избор от FC2за повече подробности виж фигура 21отработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в тунела за разреждане DT чрез сондата за вземане на проби SP и транферната тръба ТТ. Концентрацията на CO2 се измерва в разредените отработени газове и във въздуха за разреждане с помощта на анализатора(ите) на отработените газове EGA. Сигналите от измерването на CO2 и потока на горивото GFUEL се предават или на регулатора на дебита FC2 или на регулатора на дебита FC3 от системата за вземане на проби от частиците (виж фигура 21). FC2 управлява работата на нагнетателния вентилатор РB, а FC3 — на помпата за вземане на проби P (виж фигура 21), като регулира по този начин дебитите в системата и извън нея, така че да се поддържа необходимото разделяне на отработените газове и коефициента на разреждане в DT. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на CO2 и GFUEL, с използване на уравнението за баланса на въглерода.въздухкъм атмосферния въздух(виж фигура 21)към системата за вземане на проби от частицитеотработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в тунела за разреждане DT чрез сондата за вземане на проби SP и транферната тръба ТТ под действието на разреждането, създавано от тръбата на Вентури VN в DT. Дебитът на газовете през ТТ зависи от скоростта на изменение на потока в тръбата на Вентури и следователно се влияе от абсолютната температура на газовете на изхода от ТТ. Вследствие на това разделянето на потока отработени газове при даден дебит в тунела не е постоянна величина и коефициентът на разреждане при малко натоварване е по-малък от този при голямо натоварване. Концентрациите на трасиращия газ (CO2 или NOx) се измерват в неразредените отработени газове, в разредените отработени газове и във въздуха за разреждане с помощта на анализатора(ите) на отработените газове EGA. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на така получените стойности.въздухкъм системата за вземане на проби от частиците(виж фигура 21)към атмосферния въздухотработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в тунела за разреждане DT чрез сондата за вземане на проби SP и транферната тръба ТТ с помощта на разделител на потока, съставен от комплект дюзи или тръби на Вентури. Първата тръба (FD1) е разположена в изпускателната тръба ЕР, а втората (FD2) — в транферната тръба ТТ. Освен това са необходими два клапана за


text: регулиране на налягането (PCV1 и PCV2) за поддържане на постоянно разделяне на отработените газове чрез регулиране на противоналягането в ЕР и на налягането в DT. PCV1 е разположен в изпускателната тръба ЕР след SP, а PCV2 — между нагнетателния вентилатор PB и тунела за разреждане DT. Концентрациите на трасиращия газ (CO2 или NOx) се измерват в неразредените отработени газове, в разредените отработени газове и във въздуха за разреждане с помощта на анализатора(ите) на отработените газове EGA. Тези стойности са необходими за проверка на разделянето на потока отработени газове и могат да се използват за настройка на PCV1 и PCV2 за точно регулиране на коефициента на разделянето. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на трасиращия газ.въздухвпръскване на свеж въздух(виж фигура 21)към системата за вземане на проби от частицитекъм атмосферния въздухвъздух+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в канала за разреждане DT чрез сондата за вземане на проби SP и транферната тръба ТТ с помощта на разделител на потока FD3, съставен от няколко тръби с еднакви размери (еднакви диаметър, дължина и радиус на огъване), монтирани в ЕР. Отработените газове преминават през една от тези тръби в тунела за разреждане DT, а преминаващите през останалите тръби отработени газове — в буферния резервоар (камерата за демпфиране) DC. По този начин разделянето на потока отработени газове се определя от общия брой на тръбите. Регулирането на постоянното разделяне на потока изисква нулева разлика между наляганията в DC и при изхода на ТТ, което се измерва с помощта на датчика за диференциално налягане DPT. Нулева разлика между наляганията се получава чрез впръскване на пресен въздух в тунела DT при изхода на ТТ. Концентрациите на трасиращия газ (CO2 или NOx) се измерват в неразредените отработени газове, в разредените отработени газове и във въздуха за разреждане с помощта на анализатора(ите) на отработените газове EGA. Те са необходими за проверка на разделянето на потока отработени газове и могат да се използват за регулиране на дебита на впръсквания въздух за точно контролиране на разделянето. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на концентрациите на трасиращия газ.по избор свързано към P (PSS)към атмосферния въздухили GAIRили GFUELза повече подробности виж фигура 21отработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в тунела за разреждане DT чрез сондата за вземане на проби SP и транферната тръба ТТ. Общият дебит в тунела се регулира с помощта на регулатора на дебита FC3 и с помпата за вземане на проби Р от системата за вземане на проби от частиците (виж фигура 18). Дебитът на въздуха за разреждане се контролира от регулатора на дебита FC2, който може да използва GEXHW, GAIRW или GFUEL като сигнал за подаване на команди за необходимото разделяне на отработeните газове. Дебитът на пробата през DT е равен на разликата между общия дебит и дебита на въздуха за разреждане. Дебитът на въздуха за разреждане се измерва с разходомера (устройството за измерване на дебит) FM1, а общият дебит на газовете — с разходомера FM3 от системата за вземане на проби от частиците (виж фигура 21).


text: Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на стойностите на тези два дебита.към PB или SBвъздухвиж фигура 21към системата за вземане на проби от частицитевиж фигура 21или GAIRили GFUELкъм атмосферния въздухотработени газове+++++ TIFF +++++Неразредените отработени газове се прехвърлят от изпускателната тръба EP в тунела за разреждане DT чрез сондата за вземане на проби SP и транферната тръба ТТ. Разделянето на отработените газове и дебитът в DT се контролират с помощта на регулатора на дебита FC2, който съответно регулира дебитите (тоест честотата на въртене) на нагнетателния вентилатор PB и на всмукателния вентилатор SB. Този начин на регулиране е възможен, тъй като пробата, взета от системата за вземане на проби от частиците, се изпраща в канала за разреждане DT. GEXHW, GAIRW или GFUEL могат да се използват като сигнали за подаване на команди за модула FC2. Дебитът на въздуха за разреждане се измерва с разходомера FM1, а общият дебит на газовете — с помощта на разходомера FM2. Коефициентът на разреждане се изчислява въз основа на стойностите на тези два дебита.2.2.1. Компоненти от фигури 11—19EP Изпускателна тръбаИзпускателната тръба може да бъде термоизолирана. За да се намали топлинната инертност на изпускателната тръба, се препоръчва съотношението на дебелината на тръбата към нейния диаметър да бъде 0,015 или по-малко. Използването на гъвкави съединения се ограничи до съотношение на дължината към диаметъра не по-голямо от 12. Огъванията бъдат сведени до минимум, за да се намалят инерционните отлагания. Когато системата включва шумозаглушителя на изпитвателния стенд, този шумозаглушител може също да бъде термоизолиран.При изокинетичните системи изпускателната тръба следва да бъде без огъвания, кривини и резки промени на диаметъра в продължение на не по-малко от 6 пъти диаметъра на тръбата преди и 3 пъти диаметъра на тръбата след мястото на поставяне на накрайника на сондата. Скоростта на газовете в зоната за вземане на проби следва да бъде по-голяма от 10 m/s, освен при режим на празен ход. Колебанията в налягането на отработените газове трябва средно да не надвишават ± 500 Ра. Всякакви мерки за намаляване на колебанията на налягането извън използването на стандартна изпускателна уредба (съдържаща шумозаглушител и устройства за последваща обработка на газовете), не изменят показателите на двигателя и да са причини за отлагането на частици.При системите, които са без изокинетична сонда, се препоръчва използването на права изпускателна тръба с дължина 6 пъти диаметъра на тръбата преди и 3 пъти диаметъра на тръбата след мястото на поставяне на накрайника на сондата.SP Сонда за вземане на проби (фигури 10, 14, 15, 16, 18 и 19)Минималният вътрешен диаметър на сондата следва да бъде 4 mm. Съотношението на диаметъра на изпускателната тръба към диаметъра на сондата е не по-малко от 4. Сондата за вземане на проби представлява отворена тръба, разположена по оста на изпускателната тръба с отвор, разположен срещу потока, или да представлява сонда с множество отвори, съответстваща на описанието за SP1 в параграф 1.2.1, фигура 5.ISP Изокинетична сонда за вземане на проби (фигури 11 и 12)Изокинетичната сонда за вземане на проби се монтира срещу потока по оста на изпускателната тръба на място, което отговаря на условията относно потока през сечението на


text: изпускателната тръба ЕР, и следва да бъде конструирана така, че да осигурява пропорционално вземане на проба от неразредените отработени газове. Нейният минимален вътрешен диаметър следва да бъде равен на 12 mm.Необходима е система за контрол на изокинетичното разделяне на потока отработени газове, като се поддържа нулева разлика между наляганията в ЕР и в ISP. При тези условия скоростта на отработените газове в EP е еднаква с тази в ISP и масовият дебит през ISP е постоянна част от дебита на отработените газове. ISP следва да бъде свързана с датчика за диференциално налягане DPT. Управлението за осигуряване на нулева разлика между наляганията в EP и в ISP се извършва от модула за регулиране на дебита FC1.FD1, FD2 Разделители на потока (фигура 16)В изпускателната тръба EP и в транферната тръба ТТ съответно се монтира комплект от тръби на Вентури или дюзи за осигуряване на проба, пропорционална на пробата от неразредени отработени газове. Необходима е система за контрол при пропорционално разделяне на потока чрез регулиране на наляганията в ЕР и DT, съставена от два клапана за регулиране на налягането PCV1 и PCV2.FD3 Разделител на потока (фигура 17)В изпускателната тръба EP се монтира комплект от тръби (многотръбен сноп) за доставяне на пропорционална проба от неразредени отработени газове. Една от тръбите захранва с отработени газове тунела за разреждане DT, докато другите захранват с отработени газове буферния резервоар DC. Тръбите имат еднакви размери (еднакви диаметър, дължина и радиус на огъване), така че разделянето на отработените газове да зависи от общия брой на тръбите. Необходима е система за контрол за пропорционално разделяне на потока, като се поддържа нулева разлика между наляганията на изхода от снопа тръби в DC и на изхода на ТТ. При тези условия скоростта на отработените газове в EP е пропорционална на тази в FD3, а потокът в ТТ е постоянна част от потока на отработените газове. Двете точки бъдат свързани с датчика за диференциално налягане DPT. Управлението за осигуряване на нулева разлика в наляганията се извършва с помощта на модула за регулиране на дебита FC1.EGA Анализатор на отработените газове (фигури 13, 14, 15, 16 и 17)Могат да се използват анализатори на CO2 или на NOx (анализатора на CO2 само при метода на въглеродния баланс). Анализаторите бъдат калибрирани по същия начин като анализаторите за измерване на газовите емисии. Могат да се използват един или повече анализатори за определяне на разликите между концентрациите. Точността на системата за измерване следва да бъде такава, че точността на GEDFW,i да бъде в рамките на ± 4 %.ТТ Трансферна тръба (фигури 11—19)Трансферната тръба трябва:- да бъде колкото е възможно по-къса, но дължината ѝ да не надвишава 5 m;- да има диаметър, равен или по-голям от диаметъра на сондата, но не повече от 25 mm;- изходът ѝ да е разположен в оста на тунела за разреждане и да е насочен по потока.Когато дължината на тръбата е 1 m или по-малка, тя следва да бъде термоизолирана с материал с максимален коефициент на топлопроводност 0,05 W/m × K, и радиална дебелина на изолацията, съответстваща на диаметъра на сондата. Когато тръбата е с


text: дължина по-голяма от 1 m, тя следва да бъде термоизолирана и подгрявана до минимална температура на стените от 523 К (250 °С).DPT Датчик за диференциално налягане (фигури 11, 12 и 17)Датчикът за диференциално налягане има измервателен диапазон от ± 500 Pa или по-малък.FC1 Регулатор на дебита (фигури 11, 12 и 17)За изокинетичните системи (фигури 11 и 12) е необходим регулатор на дебита за поддържане на нулева разлика в наляганията между ЕР и ISP. Регулировката може да се извършва по следния начин:а) чрез регулиране на честотата на въртене или на дебита на всмукателния вентилатор SB и като се запазват постоянни честотата на въртене или дебитът на нагнетателния вентилатор РВ по време на всеки режим (фигура 11);б) чрез регулиране на всмукателния вентилатор SB за постоянен тегловен дебит на разредените отработени газове и се регулира дебитът на нагнетателния вентилатор РВ, което осигурява регулировка на потока отработени газове в участъка и в края на трансферната тръба ТТ (фигура 12).При система с регулиране на налягането остатъчната грешка в управляващия контур не надвишава ± 3 Ра. Колебанията на налягането в тунела за разреждане трябва средно да не надвишават ± 250 Ра.При многотръбна система (фигура 17) е необходим регулатор на дебита за пропорционалното разделяне на отработените газове, като се поддържа нулева разлика между наляганията на изхода от многотръбния сноп и на изхода на ТТ. Регулировката се извършва като се управлява дебитът на впръсквания въздух в DT на изхода на ТТ.PCV1, PCV2 Клапани за регулиране на налягането (фигура 16)За системата с двойна тръба на Вентури или с две дюзи са необходими два клапана за регулиране на налягането за осигуряване на пропорционално разделяне на потока, като се регулира противоналягането в ЕР и налягането в DT. Клапаните трябва да бъдат бъдат разположени след SP в EP и между PB и DT.DC Буферен резервоар (фигура 17)Буферният резервоар се монтира на изхода от многотръбния сноп, за да се намалят колебанията на налягането в изпускателната тръба ЕР.VN Тръба на Вентури (фигура 15)Тръбата на Вентури се монтира в тунела за разреждане DT за създаване на разреждане в зоната на изхода на трансферната тръба ТТ. Дебитът на газовете през ТТ се определя от скоростта на изменението на потока в зоната на тръбата на Вентури и основно е пропорционален на дебита на нагнетателния вентилатор РВ, което осигурява постоянен коефициент на разреждане. Тъй като скоростта на изменение на потока зависи от температурата на изхода от ТТ и от разликата между наляганията в ЕР и DT, действителният коефициент на разреждане е малко по-нисък при малко натоварване, отколкото при голямо натоварване.FC2 Регулатор на дебита (фигури 13, 14, 18 и 19; факултативно)Регулаторът на дебита може да се използва за управление на дебита на нагнетателния вентилатор РВ и/или на всмукателния вентилатор SB. Той може да бъде свързан със сигнала за дебита на отработените газове, на постъпващия въздух, или сигналите за потока на горивото и/или диференциалните сигнали от концентрациите на CO2 или на NOx. Когато се използва подаване на въздух под налягане (фигура 18), FC2 управлява пряко дебита на въздуха.FM1 Разходомер (фигури 11, 12, 18 и 19)Газов брояч или друг уред за


text: измерване на дебита на въздуха за разреждане. FM1 не е задължителен, ако нагнетателният вентилатор PB е калибриран за измерване на дебита.FM2 Разходомер (фигура 19)Газов брояч или друг уред за измерване на дебита на разредените отработени газове. FM2 не е задължителен, ако всмукателният вентилатор SB е калибриран за измерване на дебита.PB Нагнетателен вентилатор (фигури 11, 12, 13, 14, 15, 16 и 19)За регулиране на дебита на въздуха за разреждане нагнетателният вентилатор РВ може да бъде свързан с регулаторите на дебита FC1 или FC2. РB не се изисква, когато се използва дроселова клапа. Вентилаторът РВ може да се използва за измерване на дебита на въздуха за разреждане, когато е калибриран.SB Всмукателен вентилатор (фигури 11, 12, 13, 16, 17 и 19)Само за системи с частично взимане на проби. SB може да се използва за измерване на дебита на разредените отработили газове, когато е калибриран.DAF Филтър за въздуха за разреждане (фигури 11—19)Препоръчва се извършването на филтриране на въздуха за разреждане и пречистване с активен въглен за елиминиране на смущенията от въглеводородите. По молба на производителя на двигателя може да се вземе проба от въздуха за разреждане според възприетата технология, за да се определи смущението от частиците, което след това може да се извади от стойностите, измерени в разредените отработени газове.DТ Тунел за разреждане (фигури 11—19)Тунелът за разреждане трябва:- да притежава достатъчна дължина за осигуряване на пълно смесване на отработените газове и на въздуха за разреждане при условия на турбулентен поток;- да е изработен от неръждаема стомана и да има:- съотношение на дебелината на стената към диаметъра 0,025 или по-малко за тунели за разреждане с вътрешен диаметър, по-голям от 75 mm;- номинална дебелина на стената не по-малка 1,5 mm за тунели за разреждане с вътрешен диаметър, равен или по-малък от 75 mm;- диаметър не по-малък от 75 mm за системи с частично вземане на проби;- препоръчителен диаметър не по-малък от 25 mm за системи с пълно вземане на проби;- да може да се подгрява до температура на стените не повече от 325 K (52 °C) или чрез пряко нагряване, или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не надвишава 325 K (52 °C) преди въвеждането на отработените газове в тунела за разреждане;- да може да бъде термоизолиран.Отработените газове на двигателя бъдат напълно смесени с въздуха за разреждане. При системи с частично вземане на проби качеството на смесването се проверява след привеждане в работен режим чрез определяне на профила на концентрациите на CO2 в тунела при работещ двигател (в не по-малко от четири равноотдалечени точки на измерване). Когато е необходимо, може да се използва смесителна дюза.Забележка: Когато околната температура в близост до тунела за разреждане (DT) е под 293 K (20 °C), се вземат мерки за избягване на загубите на частици върху студените стени на канала за разреждане. В този случай се препоръчва подгряването и/или термоизолирането на канала в посочените по-горе граници.При голямо натоварване на двигателя тунелът може да се охлажда с неагресивни средства, като циркулационен вентилатор, при положение че температурата на охлаждащия флуид не е по-ниска от 293 K


text: (20 °C).НЕ Топлообменник (фигури 16 и 17)Топлообменникът има достатъчен капацитет, за да поддържа температурата на входа на всмукателния вентилатор SB в границите ± 11 K спрямо средната работна температура, наблюдавана при провеждане на изпитването.2.3. Система за разреждане на целия потокВъв фигура 20 е описана система за разреждане, основаваща се на разреждането на всички отработени газове, с използване на принципа CVS (вземане на проби при постоянен обем). Измерва се общият обем на сместа от отработените газове и въздуха за разреждане. Може да се използва система PDP (с помпа за измерване на обем) или CFV (с тръба на Вентури с критичен поток).За последващото улавяне на частиците пробата от разредените отработени газове минава през системата за вземане на проби от частиците (параграф 2.4, фигури 21 и 22). Когато това се извършва директно, процесът се нарича единично разреждане. Когато пробата се разрежда още веднъж във втори тунел за разреждане, процесът се нарича двойно разреждане. Този метод е полезен, ако изискванията относно температурата при входа на филтъра не могат да бъдат удовлетворени с единично разреждане. Въпреки че е само част от системата за разреждане, системата за двойно разреждане е описана в параграф 2.4, фигура 22 като изменена система за вземане на проби от частици, защото съдържа много от компонентите, от които се състои обикновената система за вземане на проби от частици.към филтъра за фонови частиципо изборвъздухотработени газовевиж фигура 21по изборкъм системата за вземане на проби от частиците или DDS, виж фигура 22ако се използва EFCкъм атмосферния въздухкъм атмосферния въздух+++++ TIFF +++++Всички неразредени отработени газове се смесват с въздуха за разреждане в тунела за разреждане DT. Дебитът на разредените отработени газове се измерва или с помощта на помпата за измерване на обем PDP, или с тръбата на Вентури с критичен поток CFV. Топлообменникът HE или устройство за електронното компенсиране на дебита EFC може да се използва за пропорционално вземане на проби от частиците и за определяне на дебита. Тъй като определянето на масата на частиците се основава на общия дебит на разредените отработени газове, не е необходимо да се пресмята коефициентът на разреждане.2.3.1. Компоненти от фигура 20EP Изпускателна тръбаДължината на изпускателната тръба след изхода от изпускателния колектор на двигателя, от изхода на турбокомпресора или от устройството за последващо обработване до тунела за разреждане, не надвишава 10 метра. Когато дължината на изпускателната тръба след изхода от изпускателния колектор на двигателя, от изхода на турбокомпресора или от устройството за последващо обработване до тунела за разреждане, надвишава 4 метра, цялата част от тръбопроводите, която надвишава 4 метра, трябва за бъде термоизолирана, с изключение на случаите при използване на вграден димомер. Радиалната дебелина на термоизолацията е не по-малка от 25 mm. Коефициентът на топлопроводимост на термоизолиращия материал, измерен при 673 K, е не по-голям от 0,1 W/mK. За намаляване на топлинната инертност на изпускателната тръба се препоръчва съотношението между дебелината на стената и диаметъра да бъде 0,015 или по-малко. Използването на гъвкави съединения се ограничи до максимално съотношение между дължината и диаметъра, равно на 12.PDP Помпа за измерване на обемПомпата за измерване на обем PDP измерва общия дебит на разредените


text: отработени газове въз основа на броя обороти на помпата и нейния дебит. Противоналягането в изпускателната уредба не следва да бъде понижавано изкуствено от PDP или от системата за захранване с въздух за разреждане. Статичното противоналягане на отработените газове, измерено с помощта на включена система PDP, се различава с не повече от ± 1,5 кРа от статичното налягане, измерено при изключена PDP за една и съща честота на въртене и едно и също натоварване на двигателя. Температурата на газовата смес непосредствено преди PDP се различава с не повече от ± 6 К от средната работна температура, наблюдавана при изпитването, когато не се извършва компенсиране на дебита. Компенсирането на дебита може да се използва само ако температурата на входа на PDP не надвишава 323 K (50 °C).CVF Tръба на Вентури с критичен потокCFV измерва целия дебит на разредените отработени газове, като поддържа потока при условия на дроселиране (критичен поток). Статичното противоналягане на отработените газове, измерено с помощта на включена система CVF, се различава с не повече от ± 1,5 кРа от статичното налягане, измерено при изключена CVF за една и съща честота на въртене и едно и също натоварване на двигателя. Температурата на газовата смес непосредствено преди CVF се различава с не повече от ± 11 К от средната работна температура, наблюдавана при изпитването, когато не се извършва компенсиране на дебита.НЕ Топлообменник (факултативно, когато се използва EFC)Топлообменникът има достатъчен капацитет, за да поддържа температурата в изискваните по-горе граници.EFC Електронно компенсиране на дебита (факултативно, ако се използва НЕ)Когато температурата на входа на PDP или на входа на CFV не е възможно да се поддържа в посочените по-горе граници, е необходима система за компенсиране на дебита за непрекъснатото измерване на дебита и за управление на системата за пропорционално вземане на проби от частиците. За тази цел се използват съответно сигналите от непрекъснатото измерване на дебитите, за да се коригира дебита на пробата, преминаваща през филтрите за частици от системата за вземане на проби от частиците (виж параграф 2.4, фигури 21 и 22).DT Тунел за разрежданеТунелът за разреждане трябва:- да е с достатъчно малък вътрешен диаметър за създаване на турбулентен поток (число на Рейнолдс по-голямо от 4000) и с достатъчна дължина за осигуряване на пълно смесване на отработените газове и въздуха за разреждане; може да се използва и смесителен калибриран отвор;- да притежава вътрешен диаметър от минимум 460 mm при система с единично разреждане;- да притежава вътрешен диаметър от минимум 210 mm при система с двойно разреждане;- да може да бъде термоизолиран.Отработените газове на двигателя се насочват по потока към мястото, където те се въвеждат в тунела за разреждане, за да бъдат напълно смесени.При използване на единично разреждане пробата от тунела за разреждане се прехвърля в системата за вземане на проби от частиците (параграф 2.4, фигура 21). Пропускателната способност на PDP или на CFV за потока е достатъчна за поддържане на температурата на разредените отработени газове непосредствено преди първичния филтър за частици по-ниска или равна на 325 K (52 °C).При използване на двойно разреждане пробата от тунела за разреждане се прехвърля в тунела за вторично


text: разреждане, където отново се разрежда, и след това преминава през филтрите за вземане на проби (параграф 2.4, фигура 22). Пропускателната способност на PDP или на CFV за потока е достатъчна за поддържане на температурата на разредените отработени газове в DT по-ниска или равна на 464 K (191 °C) в зоната за вземане на пробите. Системата за вторично разреждане предоставя достатъчно количество вторично разреден въздух за поддържане на потока от двойно разредените отработени газове при температура по-малка или равна на 325 K (52 °C) непосредствено преди първичния филтър за частици.DAF Филтър за въздух за разрежданеПрепоръчва се извършването на филтриране на въздуха за разреждане и пречистване с активен въглен за елиминиране на смущенията от въглеводородите. По молба на производителя на двигателя може да се вземе проба от въздуха за разреждане според възприетата технология, за да се определи смущението от частиците, което след това може да се извади от стойностите, измерени в разредените отработени газове.PSP Сонда за вземане на проби от частицитеСондата е основен компонент на трансферната тръба PTT и трябва:- да бъде поставена срещу потока на място, в което въздухът за разреждане и отработените газове са добре смесени, тоест по оста на тунела за разреждане DT на разстояние, равно приблизително на 10 пъти диаметъра на тръбопровода след точката на влизане на отработените газове в тунела за разреждане;- да има минимален вътрешен диаметър от 12 mm;- да може да се подгрява до температура на стените не повече от 325 K (52 °C), или чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не надвишава 325 K (52 °C) преди въвеждането на отработените газове в тунела за разреждане;- да може да бъде термоизолирана.2.4. Система за вземане на проби от частицитеСистемата за вземане на проби от частиците е необходима за улавяне частиците във филтрите за частици. При система с пълно вземане на проби при разреждане на част от потока, което се състои в прекарването на цялата проба разредени отработени газове през филтрите, системата за разреждане (параграф 2.2, фигури 14 и 18) и системата за вземане на проби обикновено представляват общ компонент. При системи с частично вземане на проби при разреждане на част от потока или разреждане на целия поток, които се състоят в прекарването само на част от разредените отработени газове през филтрите, системата за разреждане (параграф 2.2, фигури 11, 12, 13, 15, 16, 17 и 19; параграф 2.3, фигура 20) и системата за вземане на проби обикновено представляват отделни компоненти.В настоящото правило системата с двойно разреждане (фигура 22) е система за разреждане на целия поток и се разглежда като изменение на нормалната система за вземане на проби от частиците, така както е показано на фигура 21. Системата с двойно разреждане съдържа всички основни елементи на системата за вземане на проби от частиците като филтъродържачи и помпа за вземане на проби, както и някои характерни елементи от системата за разреждане като захранване с въздух за разреждане и тунел за вторично разреждане.За да се избегне всякакво въздействие върху кръговете за управление, се препоръчва помпата за вземане на проби


text: да работи по време на цялото изпитване. При метода с използване на единичен филтър има обходна система за пропускане на пробата през филтрите за вземане на проби в желания момент. Необходимо е да се сведат до минимум смущенията при процедура с превключване на кръговете за управление.от тунела за разреждане DTвиж фигури от 11 до 20по изборот EGAилиот PDPилиот CFVилиот GFUEL+++++ TIFF +++++Пробата разредени отработени газове се взема от тунела за разреждане DT на системата за разреждане на част от потока или на целия поток с помощта на сондата за вземане на проби от частици РSP и тръбата за трансфер на частиците РТТ, като се използва помпата за вземане на проби Р. Пробата преминава през филтъродържача(ите) FH, който(ито) съдържа(ат) филтрите за вземане на проби от частиците. Дебитът на пробата се управлява от регулатора на дебита FC3. Когато се използва устройство за електронно компенсиране на дебита EFC (виж фигура 20), дебитът на разредените отработени газове се използва като сигнал за подаване на команда на FC3.към атмосферния въздухот тунела за разреждане DT виж фигура 20по изборPDP или CFV+++++ TIFF +++++Пробата от разредените отработени газове се прехвърля от тунела за разреждане DT на системата за разреждане на целия поток с помощта на сондата за вземане на проби от частиците РSP и тръбата за трансфер на частиците РТТ в тунела за вторично разреждане SDT, където отново се разрежда. След това пробата преминава през филтъродържача(ите) FH, който(ито) съдържа(ат) филтри за вземане на проби от частиците. Дебитът на въздуха за разреждане по принцип е постоянен, докато дебитът на пробите се управлява с помощта на регулатора на дебита FC3. Когато се използва устройство за електронно компенсиране на дебита EFC (виж фигура 20), общият дебит на разредените отработени газове се използва като сигнал за подаване на команда на FC3.2.4.1. Компоненти от фигури 21 и 22РТТ Тръба за трансфер на частици (фигури 21 и 22)Дължината на тръбата за трансфер на частици не надвишава 1020 mm и следва да бъде възможно най-къса. Където е приложимо (например при системи за разреждане на част от потока с частично вземане на проби и при системи за разреждане на целия поток) се включва и дължината на сондите за вземане на проби (съответно SP, ISP, PSP; виж параграфи 2.2 и 2.3).Тези размери се прилагат за тръбата при:- системи за разреждане на част от потока с частично вземане на проби и системи за единично разреждане на целия поток в участъка от началото на накрайника на сондата за вземане на проби (съответно SP, ISP, PSP) до филтъродържача;- системи за разреждане на част от потока с пълно вземане на проби в участъка от края на тунела за разреждане до филтъродържача;- системи за двойно разреждане на целия поток в участъка от началото на накрайника на сондата за вземане на проби (PSP) до тунела за вторично разреждане.Трансферната тръба трябва:- да може да се подгрява до температура на стените не повече от 325 K (52 °C), или чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не надвишава 325 K (52 °C) преди въвеждането


text: на отработените газове в тунела за разреждане;- да може да бъде термоизолирана.SDТ Тунел за вторично разреждане (фигура 22)Каналът за вторично разреждане има вътрешен диаметър не по-малък от 75 mm и дължина, достатъчна да осигури пребиваване в него на двойно разредената проба за не по-малко от 0,25 секунди. Първичният филтъродържач FH се намира на най-много 300 mm от изхода на тунела SDT.Тунелът за вторично разреждане трябва:- да може да се подгрява до температура на стените не повече от 325 K (52 °C), или чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не надвишава 325 K (52 °C) преди въвеждането на отработените газове в тунела за разреждане;- да може да бъде термоизолиран.FH Филтъродържач(и) (фигури 21 и 22)За първичните и вторичните филтри може да се използва един общ филтъродържач или отделни филтъродържачи. Следва да се спазват разпоредбите на приложение 4, допълнение 4, параграф 4.1.3.Филтъродържачът(ите) трябва:- да може да се подгрява до температура на стените не повече от 325 K (52 °C) или чрез пряко нагряване или чрез предварително нагряване на въздуха за разреждане, при условие че температурата на въздуха не надвишава 325 K (52 °C) преди въвеждането на отработените газове в тунела за разреждане;- да може да бъде термоизолиран.P Помпа за вземане на проби (фигури 21 и 22)Помпата за вземане на проби от частиците се поставя на достатъчно разстояние от тунела, за да може температурата на постъпващите в нея газове да се поддържа на постоянно ниво (с разлика от ±3 К), когато не се използва коригиране на дебита чрез FC3.DP Помпа за въздух за разреждане (фигура 22)Помпата за въздух за разреждане се поставя така, че въздухът за вторично разреждане да се подава с температура 298 К ± 5 К (25 °С ± 5 °С), когато въздухът за разреждане не се подгрява предварително.FC3 Регулатор на дебита (фигури 21 и 22)Регулаторът на дебита се използва за компенсиране дебита на пробата от частици в зависимост от измененията на температурата и противоналягането в системата за вземане на проби, когато не се разполага с друго средство. Регулаторът на дебита е необходим при наличие на електронно компенсиране на дебита EFC (виж фигура 20).FM3 Разходомер (фигури 21 и 22)Газовият брояч или уредът за измерване дебита на пробата от частици се поставя на достатъчно разстояние от помпата за вземане на проби Р, за да може температурата на постъпващите в него газове да се поддържа постоянна (с разлика от ±3 K), когато не се използва коригиране на дебита чрез FC3.FM4 Разходомер (фигура 22)Газовият брояч или уредът за измерване на дебита на въздуха за разреждане се поставя така, че температурата на постъпващите в него газове да бъде 298 K ± 5 K (25 °C ± 5 °C).BV Сферичен кран (факултативно)Сферичният кран има минимален вътрешен диаметър, равен на диаметъра на тръбата за трансфер на частици РТТ, и време на превключване, което да бъде по-кратко от 0,5 секунди.Забележка: Когато околната температура в близост до PSP, PTT, SDT и FH е по-ниска от 293 K (20 °C), се вземат необходимите предпазни мерки, за да се избегнат загубите