text:
на температурата
 4.5.1. Температурата в камерата се регистрира в две точки от температурни датчици, съединени така, че да показват средна стойност. Точките за измерване са разположени приблизително на 0,1 m в заграденото пространство от вертикалната средна линия на всяка странична стена на височина 0,9 ± 0,2 m.
 4.5.2. Температурата в горивния резервоар (резервоари) трябва да се отчита с датчика, разположен в горивния резервоар, както е посочено в точка 5.1.1 по-долу, ако е избран вариантът с натоварване на абсорбатора на бензинови пари (точка 5.1.5 по-долу).
 4.5.3. По време на измерванията на емисиите от изпаряване температурите трябва да се отчитат или да се въвеждат в система за обработка на данни с честота не по-малко от един път в минута.
 4.5.4. Точността на системата за регистриране на температурата трябва да бъде в границите на ± 1 К и с разделителна способност за температура до ± 0,4 К.
 4.5.5. Системата за отчитане или за обработка на данни трябва е с разделителна способност за време до ± 15 секунди.
 4.6. Отчитане на налягането
 4.6.1. Разликата между барометричното налягане в зоната на изпитването и вътрешното налягането в заграденото пространство по време на измерванията на емисиите от изпаряване трябва да се отчита или да се въвежда в система за обработка на данни с честота не по-малко от един път в минута.
 4.6.2. Точността на системата за отчитане на налягането трябва да е в рамките на ± 2 kPa, а разделителната способност за налягането трябва да е до ± 0,2 kPa.
 4.6.3. Системата за отчитане или за обработка на данни трябва е с разделителна способност за време до ± 15 секунди.
 4.7. Вентилатори
 4.7.1. Чрез използване на един или повече вентилатори или нагнетателни вентилатори при отворена врата(и) на купето трябва да е възможно да се намали концентрацията на въглеводороди в камерата до нивото на концентрация на въглеводороди в околната среда.
 4.7.2. Камерата трябва да има един или повече вентилатори или нагнетателни вентилатори с приблизителен капацитет от 0,1 до 0,5 m3/min, с които цялостно да се размесва атмосферата в заграденото пространство. По време на измерването трябва да може да се постигне равномерна температура и концентрация на въглеводороди в камерата. Превозното средство в заграденото пространство не трябва да бъде подложено на директна струя въздух от вентилатори или нагнетателни вентилатори.
 4.8. Газове
 4.8.1. За калибриране и работа трябва да са налице следните чисти газове:
 Пречистен синтетичен въздух: (чистота < 1 ppm C1 въглероден еквивалент,
 ≤1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 кислородно съдържание между 18 и 21 обемни процента.
 Въглеводороден анализатор за газообразно гориво: (40 ±2 % водород, останалата част е хелий с по-малко от 1 ppm C1 въглероден еквивалент, по-малко от 400 ppm CO2);
 пропан (C3H8): (минимална чистота 99,5 %);
 бутан (C4H10): (минимална чистота 98 %);
 азот (N2): (минимална чистота 98 %).
 4.8.2. Трябва да се разполага с калибриращи и измерващи газове, съдържащи смес от пропан (C3H8) и пречистен синтетичен въздух. Действителната концентрация на даден калибриращ газ трябва да бъде в рамките на 2 % от обявената стойност. Точността на разредените газове, получена с използване на


text:
газов разделител, трябва да бъде в рамките на ± 2 % от действителната стойност. Концентрациите, определени в допълнение 1, могат също да се получат, като се използва газов разделител, използвайки синтетичен въздух като газ за разреждане.
 4.9. Допълнително оборудване
 4.9.1. Абсолютната влажност в зоната за изпитване трябва да може да се измери в рамките на ± 5 %.
 5. МЕТОДИКА НА ИЗПИТВАНЕ
 5.1. Подготовка на изпитването
 5.1.1. Преди изпитването превозното средство се подготвя механично, както следва:
 a)
 системата за отработили газове не трябва да има изтичания;
 б)
 превозното средство може да се почисти с пара преди изпитването;
 в)
 в случай на използване на варианта с натоварване на абсорбатора за бензинови пари (точка 5.1.5 по-долу) резервоарът за гориво на превозното средство трябва да бъде оборудван с температурен датчик, за да може да се измерва температурата в средната точка на горивото в резервоара за гориво, когато е напълнен до 40 % от вместимостта си;
 г)
 към горивната система може да се монтират допълнителни фитинги, адаптори на устройства, за да се позволи пълно източване на резервоара за гориво; Не е необходимо за тази цел да се променя корпусът на резервоара;
 д)
 производителят може да предложи метод на изпитване, за да се отчете загубата на въглеводороди чрез изпаряването, дължащо се единствено на горивната система на превозното средство.
 5.1.2. Превозното средство се поставя в зоната за изпитване, където околната температура е между 293 и 303 K (20 и 30 °C).
 5.1.3. Трябва да се провери стареенето на абсорбатора (абсорбаторите). Това може да бъде направено, като се демонстрира, че той е бил използван в разстояние на 3 000 km. Ако липсва подобно доказателство, се използва следната процедура. В случай на система, състояща се от много абсорбатори, всеки абсорбатор се подлага на процедурата самостоятелно.
 5.1.3.1.
 Абсорбаторът се сваля от превозното средство. Полагат се специални грижи по време на свалянето, за да се избегна повреда на компонентите и на целостта на горивната система.
 5.1.3.2.
 Измерва се теглото на абсорбатора.
 5.1.3.3.
 Абсорбаторът се свързва към резервоара за гориво, по възможност външен такъв, зареден с еталонно гориво до 40 % от обема си.
 5.1.3.4.
 Температурата на горивото в резервоара трябва да бъде между 283 и 287 К (10 и 14 °С).
 5.1.3.5.
 (Външният) резервоар за гориво се нагрява от 288 K до 318 K (15 до 45 °C) (нарастване с 1 °C на всеки 9 min).
 5.1.3.6.
 Ако се появи пробив на абсорбатора преди температурата да достигне 318 K (45 °C), източникът на топлина се изключва. След това абсорбаторът се претегля. Ако по време на нагряването до 318 K (45 °C) не се появи пробив на абсорбатора, трябва да се повтори процедурата от точка 5.1.3.3 по-горе, докато започне изпускането на газове.
 5.1.3.7.
 Наличието на пробив може да бъде установено, както е описано в точки 5.1.5 и 5.1.6 от настоящото приложение, или с използване на друга установка за вземане и анализ на проби, която дава възможност за откриване на въглеводородни емисии от абсорбатора при пробив.
 5.1.3.8.
 Абсорбаторът следва да се продухва с въздух от лабораторията за емисии при дебит 25 ±

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
5 литра в минута, докато се постигне 300 пъти обмен на въздуха в неговия обем.
 5.1.3.9.
 Измерва се теглото на абсорбатора.
 5.1.3.10.
 Стъпките на процедурата от точки 5.1.3.4 и 5.1.3.9 трябва да се повтарят девет пъти. Изпитването може да бъде приключено преди това, след не по-малко от три цикъла на стареене, ако след последните цикли теглото на абсорбатора се е стабилизирало.
 5.1.3.11.
 Абсорбаторът на емисиите от изпаряване се свързва отново и превозното средство се привежда в обичайното си работно състояние.
 5.1.4. Един от методите, посочени в точки 5.1.5 и 5.1.6, трябва да се използва за предварителна подготовка на абсорбатора на изпаряването. В случай на превозни средства, оборудвани с множество абсорбатори, всеки абсорбатор се подлага на предварителна подготовка самостоятелно.
 5.1.4.1.
 Измерват се емисиите от абсорбатора, за да се установи пробив.
 Пробивът се определя като точката, в която сборното количество на изпусканите въглеводороди е равно на 2 грама.
 5.1.4.2.
 Проверка за пробив може да се извърши, като се използва заграденото пространство за емисии от изпаряване, описано съответно в точки 5.1.5 и 5.1.6. Друго решение за установяване на пробив е използването на допълнителен абсорбатор на пари, свързан след абсорбатора на превозното средство. Преди да бъде подложен на натоварване допълнителният абсорбатор се продухва добре със сух въздух.
 5.1.4.3.
 Измервателната камера се продухва за няколко минути непосредствено преди изпитването, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) на камерата трябва също да бъде включен по това време.
 Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.1.5. Натоварване на абсорбатора чрез нагряване до поява на пробив
 5.1.5.1.
 Резервоарът (резервоарите) за гориво на превозното средство се изпразва, като се използва предвиденото устройство за източване. Това се извършва така, че да не се продухват повече от нормалното, нито да се натоварват повече от нормалното устройствата за контрол на изпаряването, монтирани на превозното средство. За тази цел е достатъчно да се свали капачката за гориво.
 5.1.5.2.
 Резервоарът (резервоарите) за гориво трябва да бъде напълнен отново с изпитвателно гориво при температура между 283 и 287 К (10 °C и 14 °C) до 40 ± 2 % от нормалната обемна вместимост на резервоара. След това капачката (капачките) за гориво на превозното средство се поставя.
 5.1.5.3.
 В рамките на един час след повторното му зареждане с гориво превозното средство се поставя, с изключен двигател, в заграденото пространство за емисии от изпаряване. Температурният датчик на резервоара за гориво се свързва със система за отчитане на температурата. Източник на топлина се поставя в подходяща позиция спрямо резервоара (резервоарите) за гориво и се свързва към устройството за регулиране на температурата. Източникът на топлина е указан в точка 4.4 по-горе. В случай на превозни средства, оборудвани с повече от един резервоар за гориво, всички резервоари трябва да бъдат нагрети по същия начин, както е описано по-долу. Температурата на резервоарите трябва да бъде еднаква в рамките на ± 1,5 К.
 5.1.5.4.
 Горивото може да бъде изкуствено нагрято отново до началната денонощна температура 293 K (20 °C) ± 1 K.
 5.1.5.5.
 Когато температурата на горивото достигне най-малко 292 K (19 °C), незабавно трябва


text:
да се предприемат следните стъпки: изключва се нагнетателният вентилатор за продухване; вратите на заграденото пространство се затварят и запечатват; започва да се измерва равнището на въглеводородите в заграденото пространство.
 5.1.5.6.
 Когато температурата на горивото от резервоара за гориво достигне 293 K (20 °C), започва линейно нагряване с 15 K (15 °C). Горивото трябва да се загрява, така че температурата на горивото по време на нагряването да е в съответствие с функцията по-долу в рамките на ± 1,5 K. Записва се времето, изминало между нагряването и повишаването на температурата.
 Tr = To + 0,2333 · t
 където:
 Tr
 =
 изисквана температура (K);
 To
 =
 начална температура (K);
 t
 =
 време от началото на загряване на резервоара в минути.
 5.1.5.7.
 Веднага след появата на пробив или достигане на температура на горивото от 308 K (35 °C), в зависимост от това кое от двете събития настъпи първо, се изключва източникът на топлина, вратите на заграденото пространство се разпечатват и отварят и се сваля капачката (капачките) на резервоара за гориво на превозното средство. Ако към момента на достигане на температура на горивото от 308 K (35 °C) не се е появил пробив, източникът на топлина се отстранява от превозното средство, превозното средство се отстранява от заграденото пространство за емисии от изпаряване и цялата процедура, изложена в точка 5.1.7 по-долу, се повтаря до поява на пробив.
 5.1.6. Натоварване с бутан до поява на пробив
 5.1.6.1.
 При използване на заграденото пространство за установяване на пробив (вж. точка 5.1.4.2 по-горе) превозното средство се поставя с изключен двигател в заграденото пространство за емисии от изпаряване.
 5.1.6.2.
 Абсорбаторът за емисии от изпаряване трябва да се подготви за действията по натоварването. Абсорбаторът не се сваля от превозното средство, освен ако достъпът до нормалното му местоположение е толкова ограничен, че по разумна преценка натоварването може да се осъществи единствено при свален от превозното средство абсорбатор. Полагат се специални грижи по време на свалянето, за да се избегне повреда на компонентите и на целостта на горивната система.
 5.1.6.3.
 Абсорбаторът се натоварва със смес, съставена от 50 обемни % бутан и 50 обемни % азот, при скорост на натоварване от 40 грама бутан на час.
 5.1.6.4.
 Веднага щом се появи пробив в абсорбатора, се изключва източникът на парите.
 5.1.6.5.
 След това абсорбаторът на емисиите от изпаряване се свързва отново и превозното средство се привежда в обичайното си работно състояние.
 5.1.7. Източване на горивото и повторно пълнене
 5.1.7.1.
 Резервоарът (резервоарите) за гориво на превозното средство се изпразва, като се използва предвиденото устройство за източване. Това се извършва така, че да не се продухват повече от нормалното, нито да се натоварват повече от нормалното устройствата за контрол на изпаряването, монтирани на превозното средство. За тази цел е достатъчно да се свали капачката за гориво.
 5.1.7.2.
 Резервоарът (резервоарите) за гориво трябва да бъде напълнен отново с изпитвателно гориво при температура между 291 ± 8 K (18 ± 8 °C) до 40 + 2 % от нормалната обемна вместимост на резервоара. След това капачката (капачките) за гориво на превозното средство се поставя.
 5.2. Подготвителен пробег
 5.2.1. В


text:
рамките на един час от натоварването на абсорбатора съгласно точки 5.1.5 и 5.1.6 превозното средство се поставя на динамометричния стенд и се извършват един цикъл на движение от част първа и два цикъла на движение от част втора от изпитване от тип I, както е указано в приложение 4а. По време на тази операция не се вземат проби от емисии на отработили газове.
 5.3. Естествено охлаждане
 5.3.1. В рамките на пет минути от приключване на операцията по предварителната подготовка, определена в точка 5.2.1, капакът на двигателят трябва да бъде напълно затворен и превозното средство — свалено от динамометричния стенд и паркирано в зоната за естествено охлаждане. Превозното средство се оставя там най-малко 12 часа и най-много 36 часа. В края на периода температурата на маслото на двигателя и на охлаждащия агент трябва да достигне температурата на зоната или да бъде в рамките на ± 3 К от нея.
 5.4. Изпитване на динамометричен стенд
 5.4.1. След завършването на периода на естествено охлаждане превозното средство преминава през пълен пробег на изпитване от тип I, описан в приложение 4а (изпитване на пускане на студен двигател при движение в градски условия и допълнително изпитване на пускане на студен двигател при движение в извънградски условия). След това двигателят се изключва. По време на тази операция могат да бъдат взети проби от емисии от изпускателната тръба, но резултатите не се използват за получаване на одобрение на типа на емисиите от изпускателната тръба.
 5.4.2. В рамките на две минути от завършване на пробега на изпитване от тип I, описан в точка 5.4.1 по-горе, превозното средство се подлага на допълнителен подготвителен пробег, състоящ се от един цикъл на движение в градски условия (пускане на загрял двигател) от изпитване от тип I. След това двигателят се изключва отново. По време на тази операция не се вземат проби от емисии на изпускателната тръба.
 5.5. Изпитване за емисии от изпаряване при загряване при престой.
 5.5.1. Преди завършването на изпитвателния пробег, измервателната камера се продухва за няколко минути, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) трябва също да е включен в този момент.
 5.5.2. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.5.3. В края на цикъла на движение капакът на двигателя трябва да бъде изцяло затворен и всички връзки между превозното средство и изпитвателния стенд прекъснати. Тогава превозното средство се закарва до измерителната камера, при минимално използване на педала за газта. Двигателят трябва да се изключи преди част от превозното средство да влезе в измервателната камера. Времето, когато двигателят се изключва, се регистрира със система за регистриране на данните от измерване на емисията на изпарения и започва регистриране на температурата. Прозорците и багажникът на превозното средство трябва да бъдат отворени на този етап, ако вече не са отворени.
 5.5.4. Превозното средство трябва да бъде избутано или преместено по друг начин в измервателната камера при изключен двигател.
 5.5.5. Вратите на заграденото пространство се затварят, така че заграденото пространство да е газо-непропускливо в рамките на две минути след като двигателят е бил изключен и в рамките на


text:
седем минути от края на подготвителния пробег.
 5.5.6. Отброяването на периода от 60 ± 0,5 min на загряване при престой започва, когато се запечата камерата. Измерват се концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните първоначални стойности на CHCi, Pi и Ti за изпитването за загряване при престой. Тези цифри се използват при изчисление на емисиите от изпаряване, точка 6 по-долу. Околната температура Т на заграденото пространство не трябва да е по-ниска от 296 К и не по-висока от 304 К по време на 60-минутния период на загряване при престой.
 5.5.7. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди края на изпитвателния период от 60 ± 0,5 min.
 5.5.8. В края на изпитвателния период от 60 ± 0,5 min се измерва концентрацията на въглеводород в камерата. Измерват се също температурата и барометричното налягане. Това са крайните стойности на CHCf, Pf и Tf за изпитването за загряване при престой, използвани за изчисление в точка 6 по-долу.
 5.6. Естествено охлаждане
 5.6.1. Изпитвателното превозно средство се премества с бутане или по друг начин до зоната за естествено охлаждане, без използване на двигателя, и се охлажда не по-малко от 6 часа и не повече от 36 часа между края на изпитването за загряване при престой и началото на денонощното изпитване за емисии. Превозното средство трябва да се охлажда при температура 293 ± 2 K (20 ± 2 °C) за не по-малко от шест часа от този период.
 5.7. Денонощно изпитване
 5.7.1. Изпитвателното превозно средство се излага на един цикъл околна температура съгласно характеристиките, посочени в допълнение 2 към настоящото приложение, с максимално отклонение от ± 2 K във всеки момент. Средното температурно отклонение от профила, изчислено с използване на абсолютната стойност на всяко измерено отклонение, не трябва да надвишава ± 1 K. Околната температура трябва да се измерва най-малко всяка минута. Температурните цикли започват, когато времето Tstart е равно на 0, както е посочено в точка 5.7.6 по-долу.
 5.7.2. Измервателната камера се продухва за няколко минути непосредствено преди изпитването, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) на камерата трябва също да бъде включен по това време.
 5.7.3. Изпитваното превозно средство се премества в заграденото пространство за изпитване с изключен двигател и отворени стъкла и багажник (багажници). Смесителният вентилатор(и) трябва да бъде регулиран, така че да поддържа минимална скорост на циркулация на въздуха под резервоара за гориво на превозното средство от 8 km/h.
 5.7.4. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.7.5. Вратите на заграденото пространство се затварят и запечатват, за да не пропускат газове.
 5.7.6. В рамките на 10 минути от затварянето и запечатването на вратите се измерва концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните първоначални стойности на CHCi, Pi и Ti за денонощното изпитване. Това е точката, когато времето Tstart = 0.
 5.7.7. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди края на изпитването.
 5.7.8. Краят на периода на вземане на проби от емисиите настъпва 24 h ± 6 min след началото на


text:
първоначалното вземане на проби, както е указано в точка 5.7.6 по-горе. Записва се изминалото време. Измерва се концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните крайни стойности на CHCf, Pf и Tf за денонощното изпитване, използвано за изчислението в точка 6. С това завършва процедурата по изпитване за емисиите от изпаряване.
 6. ИЗЧИСЛЕНИЕ
 6.1. Изпитванията за емисии от изпаряване, описани в точка 5, позволяват изчисляването на въглеводородните емисии, изпуснати по време на денонощната фаза и фазата на загряване при престой. Загубите от изпаряване от всяка от тези фази се изчисляват, като се използват началната и крайната концентрация на въглеводороди, температурите и налягането в заграденото пространство заедно с нетния обем на заграденото пространство. Използва се формулата, дадена по-долу:
 където:
 MHC
 =
 въглеводородна маса в грамове;
 MHC,out
 =
 маса на излизащите от заграденото пространство въглеводороди, в случай на заградено пространство с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 MHC,i
 =
 маса на влизащите в заграденото пространство въглеводороди, в случай на заградено пространство с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 CHC
 =
 измерена въглеводородна концентрация в заграденото пространство (ppm в C1 въглероден еквивалент);
 V
 =
 нетен обем на заграденото пространство в кубически метри, коригиран с обема на превозното средство, с отворени прозорци и багажник. Ако обемът на превозното средство не е определен, се изважда обем, равен на 1,42 m3;
 T
 =
 околна температура в камерата (K);
 P
 =
 барометрично налягане (kPa);
 H/C
 =
 съотношение водород/въглерод;
 k
 =
 1,2 · (12 + H/C);
 където:
 i
 =
 първоначалното отчетено показание;
 f
 =
 крайното отчетено показание;
 H/C
 =
 приема се, че е 2,33 за загуби при денонощното изпитване;
 H/C
 =
 приема се, че е 2,20 а загубите при загряване при престой;
 6.2. Общи резултати от изпитването
 Приема се, че общата маса на въглеводородните емисии за превозното средство е:
 Mtotal = MDI + MHS
 където:
 Mtotal
 =
 обща маса емисии от превозното средство (грамове);
 MDI
 =
 маса на въглеводородните емисии при денонощното изпитване (грамове);
 MHS
 =
 маса на въглеводородните емисии при загряване при престой (грамове).
 7. СЪОТВЕТСТВИЕ НА ПРОИЗВОДСТВОТО
 7.1. При рутинно окончателно изпитване на производството, притежателят на одобрението може да докаже съответствие чрез представителни превозни средства, които отговарят на следните изисквания:
 7.2. Изпитване за изтичания
 7.2.1. Изпусканията към атмосферата от системата за контрол на емисии трябва да бъдат изолирани.
 7.2.2. Към горивната система трябва да се приложи налягане от 370 ± 10 mm H2O.
 7.2.3. Трябва да се даде възможност за стабилизиране на налягането, преди да се изолира горивната система от източника на налягане.
 7.2.4. След изолиране на горивната система налягането не трябва да спадне с повече от 50 mm H2O за пет минути.
 7.3. Изпитване за изпускане
 7.3.1. Изпусканията към атмосферата от системата за контрол на емисии трябва да бъдат изолирани.
 7.3.2. Към горивната система трябва да се приложи налягане от 370 ± 10 mm H2O.
 7.3.3. Трябва да се даде възможност за стабилизиране на налягането, преди да се изолира горивната система от източника на налягане.
 7.3.4. Изпускателните отвори на системите за контрол на емисии към атмосферата трябва


text:
да бъдат приведени обратно към състоянието, в което са били при производството на системата.
 7.3.5. Налягането на горивната система трябва да спадне под 100 mm H2O за не по-малко от 30 секунди, но за не повече от две минути.
 7.3.6. По искане на производителя функционалният капацитет за вентилиране може да се демонстрира посредством еквивалентна алтернативна процедура. Производителят следва да демонстрира конкретната процедура пред техническата служба по време на процедурата за одобрение на типа.
 7.4. Изпитване за продухване
 7.4.1. Към отвора за продухване се монтира система, която може да измерва въздушен поток със скорост 1 литра за минута, и се свързва съд под налягане с достатъчен размер, за да има незначителен ефект върху системата за продухване, посредством превключващ клапан към отвора за продухване или по друг начин.
 7.4.2. Производителят може да използва разходомер по свой избор, ако е приемлив за компетентния орган.
 7.4.3. Превозното средство трябва да се експлоатира по такъв начин, че всяка конструктивна характеристика на системата за продухване, която може да ограничи операцията по пречистване, да се открие и обстоятелствата да се отбележат.
 7.4.4. Докато двигателят работи в границите, посочени в точка 7.4.3 по-горе, въздушният поток трябва да бъде определен посредством:
 7.4.4.1.
 при включено устройството, посочено в точка 7.4.1 по-горе, трябва да се наблюдава спадане на налягането от атмосферното до равнище, показващо, че е протекъл обем от 1 литра въздух в системата за контрол на изпаряването за една минута; или
 7.4.4.2.
 ако се използва алтернативно измервателно устройство на потока, трябва да бъде откриваема скорост не по-малка от 1 литър за минута.
 7.4.4.3.
 По искане на производителя може да се използва алтернативна изпитателна процедура за продухване, когато процедурата е била представена пред и одобрена от техническата служба по време на процедурата за одобрение на типа.
 7.5. Компетентният орган, издал одобрението на типа, може по всяко време да проверява методите за контрол на съответствието, прилагани във всяка производствена единица.
 7.5.1. Инспекторът трябва да вземе достатъчно голяма проба от серията.
 7.5.2. Инспекторът може да изпитва тези превозни средства чрез прилагане на точка 8.2.5 от настоящото правило.
 7.6. Ако изискванията на точка 7.5 не са изпълнени, компетентният орган трябва да се увери, че са предприети всички необходими стъпки за повторно установяване на съответствието на производството, колкото е възможно по-бързо.
 Допълнение 1
 Калибриране на оборудването за изпитване за емисии от изпаряване
 1. ЧЕСТОТА И МЕТОДИ НА КАЛИБРИРАНЕ
 1.1. Цялото оборудване трябва да се калибрира преди първоначалното му използване и след това да се калибрира толкова често, колкото е необходимо, и задължително в месеца преди изпитването за одобрение на типа. Методите за калибриране, които следва да се използват, са описани в настоящото допълнение.
 1.2. По принцип трябва да се използват температурните серии, посочени на първо място. Температурните серии, посочени в квадратни скоби, могат да се използват като алтернатива.
 2. КАЛИБРИРАНЕ НА ЗАГРАДЕНОТО ПРОСТРАНСТВО
 2.1. Първоначално определяне на вътрешния обем на заграденото пространство
 2.1.1.
 Преди първоначалното му използване трябва да се определи вътрешният обем на камерата, както следва:
 внимателно се измерват вътрешните размери на камерата, като се вземат предвид всички отклонения, например място, заето от наклонени


text:
подпори. От тези измервания се определя вътрешният обем на камерата.
 При заградено пространство с променлив обем заграденото пространство трябва да се фиксира на постоянен обем, когато околната температурата в заграденото пространство е 303 К (30 °C) [(302 K (29 °C)]. Този номинален обем трябва да се възпроизвежда в рамките на ± 0,5 % от отчетената стойност.
 2.1.2.
 Нетният вътрешен обем се определя чрез изваждане на 1,42 m3 от вътрешния обем на камерата. Друго решение е вместо 1,42 m3 да се използва обемът на изпитваното превозно средство с отворени багажно отделение и прозорци.
 2.1.3.
 Камерата трябва да бъде проверена, както в точка 2.3 по-долу. Ако масата на пропана не отговаря на впръсканата маса в рамките на ± 2 %, тогава е необходимо коригиращо действие.
 2.2. Определяне на фоновите емисии в камерата
 С тази операция се определя, дали камерата не съдържа материали, които могат да изпускат значителни количества въглеводороди. Проверката трябва да се извършва при въвеждането на заграденото пространство в експлоатация, както и след провеждане на операции в заграденото пространство, които биха могли да повлияят на фоновите емисии, както и най-малко веднъж годишно.
 2.2.1.
 Заграденото пространство с променлив обем може да бъде използвано в конфигурация на постоянен или свободен обем, както е описано в точка 2.1.1 по-горе, а околната температурата трябва да се поддържа 308 K ± 2 K (35 ± 2 °C) [309 K ± 2 K (36 ± 2 °C)] в продължение на 4-часовия период, споменат по-долу.
 2.2.2.
 Заградените пространства с постоянен обем трябва да се използват при затворени входящи и изходящи струйни потоци. В продължение на споменатия по-долу период от 4 часа трябва да се поддържа околна температура от 308 K ± 2 K (35° ± 2 °C) [309 K ± 2 K (36° ± 2 °C)].
 2.2.3.
 Заграденото пространство може да се запечата, а смесителният вентилатор може да работи в продължение на най-много 12 часа преди началото на 4-часовия период на вземане на проби от фона.
 2.2.4.
 Анализаторът (при необходимост) трябва да бъде калибриран, след това нулиран и настроен обхватът му.
 2.2.5.
 Заграденото пространство трябва да се продуха до получаване на постоянни показания за въглеводородите, а смесителният вентилатор се включва, ако вече не е бил включен.
 2.2.6.
 След това камерата се запечатва и се измерват фоновата въглеводородна концентрация, температурата и барометричното налягане. Това са първоначалните стойности на CHCi, Pi и Ti, използвани при калибрирането на заграденото пространство.
 2.2.7.
 Заграденото пространство се оставя в покой в продължение на четири часа, при включен смесителен вентилатор.
 2.2.8.
 В края на този период се използва същият анализатор за измерване на въглеводородната концентрация в камерата. Измерват се също температурата и барометричното налягане. Това са крайните показания за CHCf, Pf, Tf.
 2.2.9.
 През времетраенето на изпитването се изчислява промяната в масата на въглеводородите в заграденото пространство в съответствие с точка 2.4 по-долу, като тази промяна не трябва да надвишава 0,05 g.
 2.3. Калибриране на камерата и изпитване за задържане на въглеводороди
 Калибрирането и изпитването за задържане на въглеводороди в камерата служат за проверка на изчисления в точка 2.1 обем, както и за измерване на


text:
степента на изтичане. Степента на изтичане от заграденото пространство трябва да се измерва при въвеждането ѝ в експлоатация, след извършване на операции в заграденото пространство, които биха повлияли на неговата цялост, а след това най-малко веднъж месечно. Ако са извършени шест последователни месечни проверки за задържане, без да са били необходими коригиращи мерки, след това степента на изтичане от заграденото пространство може да се проверява на тримесечие, при условие че не се налагат коригиращи мерки.
 2.3.1.
 Заграденото пространство трябва да се продухва до достигане на устойчива въглеводородна концентрация. Смесителният вентилатор се включва, ако вече не е включен. Въглеводородният анализатор се нулира, калибрира, ако е необходимо, и се настройва обхватът му.
 2.3.2.
 При заградени пространства с променлив обем се задава положение за номинален обем. При заградени пространства с постоянен обем се затварят входящите и изходящите струйни потоци.
 2.3.3.
 Включва се системата за регулиране на околната температурата (ако вече не е включена) и се регулира за начална температура от 308 K (35 °C) [309 K (36 °C)].
 2.3.4.
 Когато температурата на заграденото пространство се стабилизира на 308 K ± 2° K (35° ± 2 °C) [309° K ± 2 K (36° ± 2 °C)], заграденото пространство се запечатва и се измерват фоновата концентрация, температурата и барометричното налягане. Това са първоначалните стойности на CHCi, Pi и Ti, използвани при калибриране на заграденото пространство.
 2.3.5.
 В заграденото пространство се впръсква приблизително количество от 4 грама пропан. Масата на пропана трябва да се измери с точност и грешка от ± 2 % от измерената стойност.
 2.3.6.
 Съдържанието на камерата трябва да се остави да се смесва в продължение на пет минути и след това се измерват въглеводородната концентрация, температурата и барометричното налягане. Това са показанията за CHCf, Pf и Tf за калибриране на заграденото пространство, както и началните показания за CHCi, Pi и Ti за проверка на задържането.
 2.3.7.
 Масата на пропан в заграденото пространство се изчислява въз основа на показанията, отчетени съгласно точки 2.3.4 и 2.3.6, и формулата в точка 2.4. по-долу. Тя трябва да бъде ± 2 % от масата на пропан, измерен в точка 2.3.5 по-горе.
 2.3.8.
 При заградено пространство с променлив обем не трябва да се задава положение за номинален обем. При заградено пространство с постоянен обем трябва да са отворени входящите и изходящите струйни потоци.
 2.3.9.
 Започва процес на циклично изменение на околната температурата от 308 K (35 °C) до 293 K (20 °C) и отново от 308 K (35 °C) [308,6 K (35,6 °C) до 295,2 K (22,2 °C), и след това отново от 35,6 °C (35,6 °C)] в продължение на 24 часа съгласно графика [алтернативния график], определен в допълнение 2, в рамките на 15 минути след запечатване на заграденото пространство. (Допуските са посочени в точка 5.7.1 от приложение 7).
 2.3.10.
 След приключване на 24-часовия период на циклично изменение се измерват и се отчитат крайната въглеводородна концентрация, температурата и барометричното налягане. Това са крайните показания за CHCf, Pf и Tf за проверка на задържането на въглеводороди.
 2.3.11.
 Въглеводородната маса се изчислява от измерените в точки 2.3.10 и 2.3.6 по-горе


text:
показания с помощта на формулата в точка 2.4. Масата не трябва да се различава с повече от 4 % от масата на въглеводородите, посочена в точка 2.3.7 по-горе.
 2.4. Изчисления
 Изчислението на промяната на нетната маса на въглеводороди в заграденото пространство се използва, за да се определи въглеводородния фон на камерата и степента на изтичане. Първоначалните и крайни стойности на концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане се използват в следната формула, за да се изчисли изменението на масата.
 където:
 MHC
 =
 въглеводородна маса в грамове;
 MHC,out
 =
 маса на излизащите от заграденото пространство въглеводороди, в случай на заградено пространство с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 MHC,i
 =
 маса на влизащите в заграденото пространство въглеводороди, когато се използва заградено пространство с постоянен обем при изпитване за денонощни емисии (грамове);
 CHC
 =
 въглеводородна концентрация в заграденото пространство (ppm въглерод (забележка: ppm въглерод = ppm пропан х 3)
 V
 =
 обем на заграденото пространство в кубични метри;
 T
 =
 температура на околната среда в заграденото пространство (К);
 P
 =
 барометрично налягане (kPa);
 K
 =
 17,6;
 където:
 i
 е първоначалното отчетено показание;
 f
 е крайното отчетено показание.
 3. ПРОВЕРКА НА ВЪГЛЕВОДОРОДЕН АНАЛИЗАТОР С ПЛАМЪЧНО-ЙОНИЗАЦИОНЕН ДЕТЕКТОР (FID)
 3.1. Оптимизация на реакцията на детектора
 Пламъчно-йонизационният детектор се регулира съгласно указанията на производителя на уреда. Трябва да се използва пропан в смес с въздух, за да се оптимизира реакцията в най-използвания работен обхват.
 3.2. Калибриране на въглеовдородния анализатор (НС)
 Анализаторът трябва да бъде калибриран, като се използва пропан във въздуха и пречистен синтетичен въздух. Вж. точка 3.2 от допълнение 3 към приложение 4а.
 Установява се калибровъчна крива, както е описано в точки 4.1 до 4.5 от настоящото допълнение.
 3.3. Проверка за интерференция на кислород и препоръчителни граници
 Коефициентът на реакция (Rf) за отделни видове въглеводород се определя от съотношението на концентрацията C1, отчетена от FID, към концентрацията в газовата бутилка, изразено като ppm C1. Концентрацията на изпитвания газ трябва да бъде достатъчна, че да даде реакция, съответстваща на приблизително 80 % от пълното отклонение за работния обхват. Концентрацията трябва да се знае с точност от ± 2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. В допълнение газовата бутилка трябва да бъде предварително кондиционирана за 24 часа при температура между 293 К и 303 К (20 °C и 30 °C).
 Коефициентите на реагиране трябва да се определят при пускането в експлоатация на анализатора и впоследствие след продължителни интервали на експлоатация. Еталонният газ, който следва да се използва, е пропан, разреден с пречистен въздух, за който е известно, че дава коефициент на реакция от 1.
 Изпитвателният газ, който следва да се използва за интерференция на кислород и препоръчания обхват на коефициента на реакция, са посочени по-долу:
 Пропан и азот: 0,95 ≤ Rf ≤ 1,05.
 4. КАЛИБРИРАНЕ НА ВЪГЛЕОВДОРОДНИЯ АНАЛИЗАТОР
 Всеки от нормално използваните работни обхвати се калибрира съгласно следната процедура:
 4.1. Установява се калибровъчната крива посредством най-малко пет калибровъчни точки, разположени на равни разстояния в работния обхват. Номиналната концентрация на калибриращия газ при най-висока концентрация следва да бъде най-малко 80 %


text:
от максималната стойност на скалата.
 4.2. Изчислява се калибровъчната крива по метода на най-малките квадрати. Ако получената степен на полинома е по-голяма от 3, тогава броят на калибриращите точки трябва да бъде най-малко равен на броя на полиномната степен плюс 2.
 4.3. Калибровъчната крива не трябва да се различава с повече от 2 % от номиналната стойност на всеки калибриращ газ.
 4.4. Съставя се таблица с показаното измерване, сравнено с реалната концентрация, на стъпки не по-големи от 1 % от пълната скала, като се използват коефициентите на полинома, изведени от точка 3.2 по-горе. Това се повтаря за всеки калибриран обхват на анализатора. Таблицата трябва също да съдържа други данни като:
 а)
 дата на калибриране, обхват на скалата и нулево показание на потенциометъра (когато това е приложимо),
 б)
 номинална скала,
 в)
 данни за сравнение за всеки използван калибриращ газ,
 г)
 действителната и отчетена стойност на всеки използван калибриращ газ, заедно с процентните разлики,
 д)
 гориво за FID и вид,
 е)
 налягане на въздуха на FID.
 4.5. Ако е възможно по задоволителен за техническата служба начин да се покаже, че алтернативни технологии (напр. компютър, превключвател с електронно управляван обхват и др.), могат да дават резултати с еквивалентна точност, тогава тези алтернативни техники могат да се използват.
 Допълнение 2
 Денонощен профил на околната температура за калибриране на заграденото пространство и за 24-часовото изпитване за емисии
 Алтернативен денонощен профил на околната температура за калибриране на заграденото пространство в съответствие с приложение 7, допълнение 1, точки 1.2 и 2.3.9
 Време (часове)
 Температура (°Ci)
 Време (часове)
 Температура (°Ci)
 Калибриране
 Изпитване
 13
 0/24
 20
 0
 35,6
 14
 1
 20,2
 1
 35,3
 15
 2
 20,5
 2
 34,5
 16
 3
 21,2
 3
 33,2
 17
 4
 23,1
 4
 31,4
 18
 5
 25,1
 5
 29,7
 19
 6
 27,2
 6
 28,2
 20
 7
 29,8
 7
 27,2
 21
 8
 31,8
 8
 26,1
 22
 9
 33,3
 9
 25,1
 23
 10
 34,4
 10
 24,3
 24/0
 11
 35
 11
 23,7
 1
 12
 34,7
 12
 23,3
 2
 13
 33,8
 13
 22,9
 3
 14
 32
 14
 22,6
 4
 15
 30
 15
 22,2
 5
 16
 28,4
 16
 22,5
 6
 17
 26,9
 17
 24,2
 7
 18
 25,2
 18
 26,8
 8
 19
 24
 19
 29,6
 9
 20
 23
 20
 31,9
 10
 21
 22
 21
 33,9
 11
 22
 20,8
 22
 35,1
 12
 23
 20,2
 23
 3,4
 24
 35,6
 ПРИЛОЖЕНИЕ 8
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП VI
 (Проверка на средните стойности на емисиите от изпускателната тръба на въглероден окис и на въглеводороди след пускане на студен двигател при ниска околна температура)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение се прилага единствено за превозни средства с двигатели с принудително запалване. То описва необходимото оборудване и процедурата за провеждане на изпитване от тип VI, описано в точка 5.3.5 от настоящото правило, с цел да се проверят емисиите на въглероден окис и на въглеводороди при ниска околна температура. Въпросите, разгледани в настоящото правило, включват:
 i)
 необходимо оборудване;
 ii)
 изпитвателни условия;
 iii)
 изисквания към метода и данните на изпитването.
 2. ИЗПИТВАТЕЛНО ОБОРУДВАНЕ
 2.1. Резюме
 2.1.1. В настоящата точка се разглежда оборудването, което е необходимо за изпитване за емисиите отработили газове на двигатели


text:
с принудително запалване при ниска околна температура. Необходимото оборудване и спецификациите са същите, като за изпитване от тип I, описано в приложение 4а и допълненията към него, ако не са предписани специфични изисквания за изпитване от тип VI. Отклоненията, които се прилагат за изпитване от тип VI при ниска околна температура, са определени в точки 2.2 до 2.6.
 2.2. Динамометричен стенд
 2.2.1. Прилагат се изискванията по допълнение 1 към приложение 4а. Динамометърът трябва да се регулира за симулиране на работата на превозно средство в пътни условия при температура от 266 К (– 7 °C). Тази настройка може да се основава на определяне на натоварването от съпротивление при движение по пътя при 266 К (– 7 °C). Друго решение е да се използва стойността на съпротивлението при движение по пътя, определена съгласно допълнение 7 към приложение 4а, с корекция за отчитане на 10 % намаление на времето за спиране при движение по инерция. Техническата служба може да одобри използването на други методи за определяне на съпротивлението при движение по пътя.
 2.2.2. Калибрирането на динамометъра се извършва съгласно разпоредбите на допълнение 1 към приложение 4а.
 2.3. Система за вземане на проби
 2.3.1. Прилагат се разпоредбите на допълнение 2 и допълнение 3 към приложение 4а.
 2.4. Аналитично оборудване
 2.4.1. Прилагат се разпоредбите на допълнение 3 към приложение 4а, но единствено за измерване на въглероден окис, въглероден двуокис и сумарните въглеводороди.
 2.4.2. Калибрирането на аналитичното оборудване се извършва съгласно разпоредбите на приложение 4а.
 2.5. Газове
 2.5.1. Прилагат се разпоредбите на точка 3 от допълнение 3 към приложение 4а, в случаите когато те са валидни.
 2.6. Допълнително оборудване
 2.6.1. За оборудването, което се използва за измерване на обема, температурата, налягането и влажността, се прилагат разпоредбите на точка 4.6 от приложение 4а.
 3. ПОСЛЕДОВАТЕЛНОСТ НА ИЗПИТВАНЕТО И ГОРИВО
 3.1. Общи изисквания
 3.1.1. Последователността на изпитванията, дадена във фигура 8/1, показва различните етапи, през които преминава превозното средство по време на процедурите за изпитване от тип VI. Околната температурата при изпитваното превозното средство трябва да е със средна стойност 266 K (– 7 °C) ± 3 K, като не трябва да е по-ниска от 260 К (– 13 °C), нито по-висока от 272 К (– 1 °C).
 Температурата не може да спада под 263 К (– 10 °C), нито да надвишава 269 К (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 3.1.2. Следената по време на изпитването температура на изпитвателната клетка трябва да се измерва при изхода на охлаждащия вентилатор (точка 5.2.1 от настоящото приложение). Отчитаната околна температура трябва да е средноаритметичната стойност на температурата на изпитвателната клетка, измерена на постоянни интервали, отдалечени не повече от една минута един от друг.
 3.2. Методика на изпитване
 Градският цикъл на движение от част първа съгласно фигура 1 в приложение 4а, допълнение 1, се състои от четири елементарни градски цикъла, които взети заедно съставляват пълния цикъл от част първа.
 3.2.1. Пускането в ход на двигателя, началото на вземане на проби и изпълнението на първия цикъл трябва да са в съответствие с таблица 1 и фигура 1 от


text:
приложение 4a.
 3.3. Подготовка за изпитването
 3.3.1. Разпоредбите на точка 3.2 от приложение 4а се прилагат за изпитваното превозно средство. Настройката на динамометъра за еквивалентната инерционна маса се извършва съгласно разпоредбите на точка 6.2.1 от приложение 4а.
 Фигура 8/1
 Методика на изпитване при ниска околна температура
 3.4. Гориво, използвано за изпитването
 3.4.1. Използваното за изпитването гориво трябва да съответства на спецификациите, посочени в точка 2 от приложение 10.
 4. ПРЕДВАРИТЕЛНА ПОДГОТОВКА НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО
 4.1. Резюме
 4.1.1. С оглед да се гарантира възпроизводимост на изпитванията на емисиите, изпитваните превозни средства трябва да са подготвени по еднакъв начин. Подготовката започва с предварителен пробег върху динамометричен стенд, последван от период на естествено охлаждане преди изпитването на емисиите съгласно точка 4.3.
 4.2. Предварителна подготовка
 4.2.1. Горивният резервоар (резервоари) трябва да се напълни с определеното изпитвателно гориво. Ако наличното гориво в резервоара (резервоарите) не отговаря на спецификациите, съдържащи се в точка 3.4.1, наличното гориво трябва да се източи преди презареждане. Температурата на изпитвателното гориво трябва да е по-ниска или равна на 289 К (+ 16 °C). При гореописаните операции системата за контрол на емисиите от изпаряване не трябва да се продухва или да се натоварва повече от нормалното.
 4.2.2. Превозното средство се премества в изпитвателната клетка и се поставя върху динамометричния стенд.
 4.2.3. Предварителната подготовка се състои от пробега на цикъл на движение, посочен в приложение 4а, таблица 1 и 2, фигура 1, част първа и част втора. По искане на производителя предварителната подготовка на превозните средства с двигатели с принудително запалване може да се състои от един цикъл на движение от част първа и два цикъла на движение от част втора.
 4.2.4. По време на предварителната подготовка температурата на изпитвателната клетка трябва да остане относително постоянна и да не надвишава 303 К (30 °С).
 4.2.5. Налягането в гумите на задвижващите колела трябва да бъде в съответствие с разпоредбите на точка 6.2.3 от приложение 4a.
 4.2.6. Двигателят трябва да се изключи в рамките на 10 минути след приключване на предварителната подготовка.
 4.2.7. По искане на производителя и със съгласието на техническата служба, по изключение може да се допусне допълнителна предварителна подготовка. Техническата служба също може да реши да проведе допълнителна предварителна подготовка. Допълнителната предварителна подготовка се състои от един или повече пробега на цикъла на движение от част първа, както е описано в таблица 1 и фигура 1 от приложение 4а. В протокола на изпитването трябва да се запише извършената допълнителна предварителна подготовка.
 4.3. Методи за естествено охлаждане
 4.3.1. За стабилизиране на превозното средство преди изпитването на емисиите трябва да се използва по избор на производителя един от следните два метода.
 4.3.2. Стандартен метод
 Превозното средство се съхранява най-малко 12 часа и не повече от 36 часа преди започване на изпитването на емисиите от изпускателната тръба при ниска околна температура. През този период околната температурата (по сухия термометър) трябва да се поддържа на средно ниво от:
 266 К (– 7 °C) ± 3 К за всеки час, като не трябва да е по-ниска от 260 К (– 13 °C), нито по-висока от 272 К


text:
(– 1 °C). Освен това, температурата не трябва да пада под 263 К (– 10 °C) или да надвишава 269 К (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 4.3.3. Форсиран метод
 Превозното средство трябва да престои най-много 36 часа преди изпитването на емисиите от изпускателната тръба при ниска околна температура.
 4.3.3.1.
 През този период превозното средство не може да се съхранява при околни температури, които надвишават 303 К (30 °С).
 4.3.3.2.
 Охлаждането на превозното средство може да се осъществи чрез принудителното му охлаждане до температурата за изпитването. Когато охлаждането се подсилва с вентилатори, вентилаторите трябва да са поставени във вертикално положение, за да се постигне максимално охлаждане на трансмисията на двигателя, а не само на маслоутаителя. Вентилаторите не трябва да се поставят под превозното средство.
 4.3.3.3.
 Температурата на околната среда трябва да се регулира стриктно само след като превозното средство е охладено до 266 K (– 7 °C) ± 2 K, което се определя чрез представителна стойност на температурата на основното количество масло.
 Представителната стойност на температурата на основното количество масло е температурата, измерена близо до средата на маслото, а не при повърхността или на дъното на маслоутаителя. Ако маслото се проверява на две или повече различни места, всички те трябва да отговарят на температурните изисквания.
 4.3.3.4.
 Превозното средство трябва да престои най-малко един час, след като е било охладено до 266 K (– 7 °C) ± 2 K, преди изпитването на емисиите от изпускателната тръба при ниска околна температура. През този период околната температура (по сухия термометър) трябва да е със средна стойност 266 K (– 7 °C) ± 3 K и не може да пада под 260 К (– 13 °C) или да надвишава 272 К (– 1 °C):
 Температурата не може да спада под 263 К (– 10 °C), нито да надвишава 269 К (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 4.3.4. Ако превозното средство се стабилизира на 266 K (– 7 °C) в отделна зона и при местене до изпитвателната клетка премине през топла зона, превозното средство трябва отново да се стабилизира в изпитвателната клетка в продължение на период, равен на шест пъти времето, през което превозното средство е било изложено на по-висока температура. През този период околната температурата (по сух термометър) трябва да е средно 266o K (– 7 °C) ± 3o K и не може да пада под 260 К (– 13 °C) или да надвишава 272 К (– 1 °C).
 Температурата не може да спада под 263 К (– 10 °C), нито да надвишава 269 К (– 4 °C) в продължение на повече от три последователни минути.
 5. ПРОЦЕДУРА С ИЗПОЛЗВАНЕ НА ДИНАМОМЕТЪР
 5.1. Резюме
 5.1.1. Вземането на проби се извършва по време на процедура за изпитване, която се състои от един цикъл от част първа (приложение 4а, таблица 1, фигура 1). Пускането в ход на двигателя, незабавното вземане на проба, свързаните с цикъла по част първа операции и изключването на двигателя съставляват едно цялостно изпитване при ниска околна температура с обща продължителност на изпитването


text:
780 секунди. Емисиите от изпускателната тръба се разреждат с околен въздух и се взема постоянна пропорционална проба за анализ. Отработилите газове, събрани в торбичката, се анализират за въглеводороди, въглероден окис и въглероден двуокис. По същия начин се анализира и паралелна проба на разреждащия въздух — за съдържанието му на въглероден окис, сумарните въглеводороди и въглероден двуокис.
 5.2. Работа с динамометричния стенд
 5.2.1. Охлаждащ вентилатор
 5.2.1.1.
 Охлаждащият вентилатор се поставя така, че охлаждащият въздух да е подходящо насочен към радиатора (при водно охлаждане) или към входящия отвор за въздух (при въздушно охлаждане) и към превозното средство.
 5.2.1.2.
 При превозните средства с разположени отпред двигатели, вентилаторът трябва да се постави пред превозното средство, на не повече от 300 мм от него. В случай на превозни средства със разположен отзад двигател или ако горепосоченото разположение е неприложимо, охлаждащият вентилатор трябва да се постави, така че да се подава достатъчно въздух за охлаждане на превозното средство.
 5.2.1.3.
 Честотата на въртене на вентилатора е такава, че в работния обхват от 10 km/h до най-малко 50 km/h линейната скорост на въздуха при изхода на вентилатора е в рамките на ± 5 km/h от съответстващата скорост на валците на динамометричния стенд. Окончателният избор на вентилатор трябва да има следните характеристики:
 i)
 повърхност: най-малко 0,2 m2;
 ii)
 височина на долния ръб над земята: приблизително 20 cm.
 Като алтернативно изискване, линейната скорост на въздуха на изхода вентилатора е най-малко 6 m/s (21,6 km/h). По искане на производителя, за специални превозни средства (напр. микробуси, превозни средства с висока проходимост) височината на охлаждащия вентилатор може да се променя.
 5.2.1.4.
 Скоростта на превозното средство следва да се измерва на база въртенето на валците на динамометричния стенд (точка 1.2.6 от допълнение 1 към приложение 4а).
 5.2.3. Ако е необходимо, се провеждат предварителни изпитвателни цикли, за да се определи най-подходящия начин за задействане на устройствата за управление на педала на газта и спирачката, за да се постигне цикъл, наподобяващ теоретичния цикъл в рамките на предписаните пределни стойности, или за да се регулира системата за вземане на проби. Тези пробези трябва да се извършват преди точка „НАЧАЛО“ съгласно фигура 8/1.
 5.2.4. Влажността на въздуха трябва да е достатъчно ниска, за да се предотврати образуването на кондензация върху валеца (валците) на динамометричния стенд.
 5.2.5. Динамометърът трябва да е изцяло подгрят съгласно препоръките на производителя на динамометри и трябва да се използват процедури и методи на регулиране, които да осигуряват стабилност на остатъчната сила на триене.
 5.2.6. Времето между подгряването на динамометъра и началото на изпитването на емисиите не трябва да надвишава 10 минути, ако лагерите на динамометъра не се подгряват самостоятелно. Ако лагерите на динамометъра се подгряват самостоятелно, изпитването за емисии трябва да започне най-късно 20 минути след подгряването на динамометъра.
 5.2.7. Ако мощността на динамометъра трябва да се регулира ръчно, тя трябва да се настрои един час преди фазата за изпитване за емисиите от изпускателната тръба. Изпитваното превозно средство не може да се използва за извършване на регулирането. Динамометър с автоматично управление на данните за мощност, които могат предварително да се избират, може да се


text:
настрои по всяко време преди началото на изпитването на емисиите.
 5.2.8. Преди началото на пробега за изпитване за емисиите температурата на изпитвателната клетка трябва да е 266 K (– 7 °C) ± 2 K, измерена при въздушния поток на охладителния вентилатор на максимално разстояние от 1,5 m от превозното средство.
 5.2.9. По време на работата на превозното средства трябва да се изключат устройствата за отопление и обезскрежаване.
 5.2.10. Отчита се общото разстояние на пробега или завъртанията на валеца.
 5.2.11. Превозно средство с четири предавателни колела трябва да се изпитва в режим на две предавателни колела. Общата пътна мощност за регулиране на динамометъра се определя при работа на превозното средство в първоначалния му проектен режим за движение по път.
 5.3. Провеждане на изпитването
 5.3.1. За пускането в ход на двигателя, провеждането на изпитването и вземането на проби от емисиите се прилагат разпоредбите на точка 6.4, с изключение на точка 6.4.1.2, от приложение 4a. Вземането на проби започва преди или в началото на процедурата по пускане на двигателя и завършва в края на последната фаза на работа на двигателя на празен ход от последния елементарен цикъл на част първа (градски цикъл на движение) след 780 секунди.
 Първият цикъл на движение започва с работа на двигателя на празен ход за време от 11 секунди веднага след пускане на двигателя.
 5.3.2. За анализа на пробите от емисиите се прилагат разпоредбите на точка 6.5, с изключение на точка 6.5.2, от приложение 4а. В хода на анализа на пробите от газовете от изпускателната тръба техническата служба трябва да следи да не се допуска кондензация на водни пари във филтрите за събиране на проби на отработилите газове.
 5.3.3. За изчисляване на масата на емисиите се прилагат разпоредбите на точка 6.6 от приложение 4a.
 6. ДРУГИ ИЗИСКВАНИЯ
 6.1. Нерационална технология за контрол на емисиите
 6.1.1. Всяка нерационална технология за контрол на емисиите, която води до намаляване на ефективността на системата за контрол на емисиите при нормални работни условия по време на пробег при ниска температура и която не е обхваната от стандартизираните изпитвания на емисиите, се смята за измервателно-коригиращо устройство.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 9
 ИЗПИТВАНЕ ОТ ТИП V
 (Описание на изпитването за издръжливост за проверка на дълготрайността на устройствата за контрол на замърсяването)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 1.1. Настоящото приложение описва изпитването за проверка на дълготрайността на устройствата за контрол на замърсяването на превозни средства с двигатели с принудително запалване или двигатели със запалване чрез сгъстяване. Изискванията за дълготрайност се посрещат чрез използването на една от трите възможности, определени в точки 1.2, 1.3 и 1.4.
 1.2. Изпитването на цялостната дълготрайност на превозното средство представлява изпитване за стареене за пробег от 160 000 километра, осъществен на изпитвателна писта, по пътищата или върху динамометричен стенд.
 1.3. Производителят може да избере да приложи изпитване за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд.
 1.4. Като алтернатива на изпитването за дълготрайност, даден производител може да избере да приложи определения коефициент на влошаване от таблицата в точка 5.3.6.2 от настоящото правило.
 1.5. По молба на производителя техническата служба може да проведе изпитването от тип I, преди да е завършило


text:
изпитването за цялостна дълготрайност или за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд чрез използването на определените коефициенти на влошаване от таблицата в точка 5.3.6.2 от настоящото правило. След завършването на изпитването за цялостна дълготрайност или за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд, техническата служба може да измени резултатите от изпитванията за одобрение на типа, регистрирани в допълнение 2 към настоящото правило, като замени определените коефициенти на влошаване от таблицата по-горе с измерените при изпитването за цялостна дълготрайност или за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд.
 1.6. Коефициентите на влошаване се определят чрез използването на процедурите, посочени в точки 1.2 и 1.3, или чрез използването на определените стойности от таблицата в точка 1.4. Коефициентите на влошаване се използват, за да установят спазването на изискванията за съответните гранични стойности на емисиите, посочени в таблица 1 в точка 5.3.1.4 от настоящото правило, по време на периода на експлоатация на превозното средство.
 2. ТЕХНИЧЕСКИ ИЗИСКВАНИЯ
 2.1. Като алтернатива на изпитвателния цикъл за цялостна дълготрайност на превозното средство, описан в точка 6.1, производителят на превозното средство може да използва стандартния пътен цикъл (SRC), описан в допълнение 3 към настоящото приложение. Това изпитване продължава докато превозното средство измине най-малко 160 000 km.
 2.2. Изпитване за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд
 2.2.1. В допълнение на техническите изисквания за изпитването за стареене на изпитвателен стенд, определени в точка 1.3, се прилагат техническите изисквания, определени в настоящия раздел.
 2.3. Горивото, което следва да се използва при изпитването, е определеното в точка 4.
 2.3.1. Превозни средства с двигател с принудително запалване
 2.3.1.1.
 Следната процедура за изпитване за стареене на изпитвателен стенд се прилага за превозни средства с двигатели с принудително запалване, включително хибридни превозни средства, използващи катализатор като основно устройство за последващо третиране на емисиите.
 Процедурата за изпитване за стареене на изпитвателен стенд изисква монтирането на системата „катализатор плюс кислороден датчик“ на изпитвателен стенд за стареене на катализатора.
 Стареенето на изпитвателния стенд се извършва, като се следва стандартния цикъл на изпитвателен стенд (SBC) за период от време, изчислен от уравнението за времето на стареене на изпитвателен стенд (BAT). Уравнението BAT изисква като входящи величини данните за каталитично време при определена температура, измерени при стандартния пътен цикъл (SRC), описан в допълнение 3 към настоящото приложение.
 2.3.1.2.
 Стандартен цикъл на изпитвателен стенд (SBC). Стандартният процес на стареене на катализатор на изпитвателен стенд се извършва, като се следва стандартният цикъл на изпитвателен стенд (SBC). Стандартният цикъл на изпитвателен стенд (SBC) се провежда за период от време, изчислен по уравнението BAT. SBC е описан в допълнение 1 към настоящото приложение.
 2.3.1.3.
 Данни за каталитично време при определена температура. Температурата на катализатора трябва да бъде измерена поне през два пълни цикъла на SRC, описан в допълнение 3 към настоящото приложение.
 Температурата на катализатора трябва да бъде измерена на мястото с най-висока температура в най-горещия катализатор на изпитваното превозно средство. Като алтернатива, температурата може да бъде измерена на друго място, при положение че бъде коригирана съгласно добра инженерна преценка така, че да представлява температурата, измерена на най-горещото място.
 Температурата на катализатора трябва да бъде измервана


text:
с минимална честота от един херц (едно измерване на секунда).
 Резултатите от измерената температура на катализатора се подреждат в хистограма с температурни групи с диапазон не по-голям от 25 °C.
 2.3.1.4.
 Време на стареене на изпитвателен стенд. Времето на стареене на изпитвателен стенд се изчислява по уравнението за времето на стареене на изпитвателен стенд (BAT), както следва:
 te за температурна група = th e((R/Tr)–(R/Tv));
 общо te = сбор на te за всички температурни групи;
 време на стареене на изитвателен стенд = A (общо te).
 където:
 A=
 1,1
 Тази стойност коригира времето на стареене на катализатора, за да се отчете влошаването от източници, различни от топлинното стареене на катализатора.
 R= топлинна реактивност на катализатора = 17 500;
 th= времето (в часове), измерено в рамките на предписаната температурна група от хистограмата на температурата на катализатора на превозното средство, коригирано за целия период на експлоатация на превозното средство, напр. ако хистограмата представя 400 km, а периодът на експлоатация е 160 000 km, всички времеви стойности от хистограмата следва да бъдат умножени с 400 (160 000/400);
 Общо te= еквивалентното време (в часове), необходимо за остаряване на катализатора при температура Tr на изпитвателния стенд за стареене на катализатора, при използването на цикъла за стареене на катализатора, за да се постигне същата степен на влошаване на катализатора, получена вследствие на топлинно деактивиране за пробег от 160 000 km;
 te за група= еквивалентното време (в часове), необходимо за остаряване на катализатора при температура Tr на изпитвателния стенд за стареене на катализатора, при използването на цикъла за стареене на катализатора, за да се постигне същата степен на влошаване на катализатора, получена вследствие на топлинно деактивиране при температурната група Tv за пробег от 160 000 km;
 Tr= ефективната еталонна температура (в K) на катализатора в режим на работа на изпитвателния стенд при цикъл на стареене на стенда. Ефективната температура е постоянната температура, която би предизвикала същата степен на остаряване, като различните температури, постигнати по време на цикъла на остаряване на изпитвателния стенд;
 Tv= средната температура (в K) на температурната група от хистограмата на температурата на катализатора при движение по пътя на превозното средство.
 2.3.1.5.
 Ефективна еталонна температура на SBC. Ефективната еталонна температура при стандартният цикъл на изпитвателен стенд (SBC) се определя за действителния модел на каталитичната система и действителния изпитвателен стенд за стареене, които ще бъдат използвани при прилагане на следните процедури:
 a)
 Измерване на данни за време при определена температура в каталитичната система на изпитвателния стенд за стареене на катализатора при следване на SBC. Температурата на катализатора трябва да бъде измерена на мястото с най-висока температура в най-горещия катализатор в системата. Като алтернатива, температурата може да бъде измерена на друго място, при положение че бъде коригирана така, че да представлява температурата, измерена на най-горещото място.
 Температурата на катализатора трябва да бъде измервана с минимална честота от един херц (едно измерване на секунда) в продължение на най-малко 20 минути процес на стареене на изпитвателен стенд. Резултатите от измерената температура на катализатора се подреждат в хистограма с температурни групи с диапазон не по-голям от 10 °C;
 б)
 Уравнението за BAT


text:
се използва за изчисляване на ефективната еталонна температура, като еталонната температура (Tr) се изменя итеративно дотогава, докато изчисленото време на стареене стане равно на, или надвиши действителното време, представено в хистограмата на температурата на катализатора. Получената температура е ефективната еталонна температура при SBC за тази каталитична система и този изпитвателен стенд за стареене.
 2.3.1.6.
 Изпитвателен стенд за стареене на катализатора. Изпитвателният стенд за стареене на катализатора трябва да отговаря на SBC и да осигурява на входа на катализатора подходящ поток от отработили газове със съответния състав и температура.
 Цялото оборудване и всички процедури за стареене на изпитвателен стенд трябва да регистрират съответната информация (като например за измерени съотношения A/F и за време при определена температура в катализатора), удостоверяваща, че действително е настъпило достатъчно остаряване.
 2.3.1.7.
 Необходими изпитвания. За целите на изчисляването на коефициентите на влошаване, върху превозното средство за изпитване трябва да се проведат поне две изпитвания от тип I преди процедурата на стареене на изпитвателен стенд на устройствата, регулиращи замърсяването, и поне две изпитвания от тип I след повторното монтиране на преминалите през процедурата на стареене устройства, регулиращи замърсяването.
 Производителят може да проведе допълнителни изпитвания. Изчисляването на коефициентите на влошаване трябва да бъде направено съгласно методиката на изчисляване, определена в точка 7 от настоящото приложение.
 2.3.2. Превозни средства с двигатели със запалване чрез сгъстяване
 2.3.2.1.
 Следната процедура за стареене на изпитвателен стенд важи за превозни средства със запалване чрез сгъстяване, включително хибридни превозни средства.
 Процедурата за изпитване за стареене на изпитвателен стенд изисква монтирането на системата за последваща обработка на изпитвателен стенд за стареене на системата за последваща обработка.
 Процесът на стареене на изпитвателен стенд се извършва, като се следва стандартният цикъл на изпитвателен стенд за двигатели, работещи с дизелово гориво (SDBC), за определен брой цикли на регенериране/десулфатиране, изчислени от уравнението за продължителността на стареене на изпитвателен стенд (BAD).
 2.3.2.2.
 Стандартен цикъл на изпитвателен стенд за двигатели, работещи с дизелово гориво (SDBC) Извършва се стандартен процес на стареене на изпитвателен стенд, като се следва SDBC. Стандартният цикъл на изпитвателен стенд за двигатели, работещи с дизелово гориво (SDBC), се провежда за период от време, изчислен по уравнението за продължителността на стареене на двигателен стенд (BAD). SDBC е описан в допълнение 2 към настоящото приложение.
 2.3.2.3.
 Данни за регенериране. Интервалите на регенериране трябва да бъдат измерени поне по време на 10 пълни цикъла на SRC, описан в допълнение 3. Като алтернатива могат да бъдат използвани интервалите от определянето на Ki.
 По възможност се вземат предвид и интервалите при десулфатиране, получени въз основа на данни от производителя.
 2.3.2.4.
 Продължителност на стареене на изпитвателен стенд за двигатели, работещи с дизелово гориво. Продължителността на стареене се изчислява по уравнението BAD, както следва:
 Продължителност на стареене на изпитвателен стенд = брой цикли на регенериране и/или на десулфатиране (по-дългият от двата), равнозначни на пробег от 160 000 km.
 2.3.2.5.
 Изпитвателен стенд за стареене. Изпитвателният стенд за стареене трябва да следва SDBC и да осигурява на входа на системата за последваща обработка подходящ поток от отработили газове със съответния състав и температура.
 Производителят регистрира броя цикли на


text:
регенериране/десулфатиране (ако е приложимо), удостоверяващи, че действително е настъпило достатъчно остаряване.
 2.3.2.6.
 Необходими изпитвания. За целите на изчисляването на коефициентите на влошаване трябва да се проведат поне две изпитвания от тип I преди процедурата на стареене върху изпитвателен стенд на устройствата, регулиращи замърсяването, и поне две изпитвания от тип I след повторното монтиране на преминалите през процедурата на стареене върху изпитвателен стенд устройства, регулиращи замърсяването. Производителят може да проведе допълнителни изпитвания. Изчисляването на коефициентите на влошаване трябва да бъде направено съгласно методиката на изчисляване, определена в точка 7 от настоящото приложение, както и съгласно изискванията, съдържащи се в настоящото правило.
 3. ПРЕВОЗНО СРЕДСТВО, КОЕТО ЩЕ СЕ ПОДЛАГА НА ИЗПИТВАНЕ
 3.1. Превозното средство трябва да бъде в добро механично състояние; двигателят и устройствата против замърсяване трябва да бъдат нови. Превозното средство може да бъде същото, като представеното за изпитването от тип I; изпитването от тип I трябва да бъде проведено, след като превозното средство е изминало най-малко 3 000 km от цикъла за стареене по точка 6.1 по-долу.
 4. ГОРИВО
 Изпитването за дълготрайност се провежда с подходящо гориво, което се предлага в търговската мрежа.
 5. ПОДДРЪЖКА И РЕГУЛИРАНЕ НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО
 Поддръжката, регулирането, както и използването на устройствата за управление на изпитваното превозно средство трябва да бъдат съгласно препоръките на производителя.
 6. РАБОТА НА ПРЕВОЗНОТО СРЕДСТВО НА ПИСТА, ПЪТ ИЛИ НА ДИНАМОМЕТРИЧЕН СТЕНД
 6.1. Работен цикъл
 По време на работа на писта, път или на изпитвателен стенд с валци, разстоянието трябва да бъде изминато съгласно графика за движение (фигура 9/1), посочен по-долу:
 6.1.1.
 графика за изпитване за дълготрайност се състои от 11 цикъла, като всеки включва по 6 километра;
 6.1.2.
 по време на първите девет цикъла, превозното средство се спира четири пъти по средата на цикъла, с двигател на празен ход всеки път по 15 секунди;
 6.1.3.
 нормално ускорение и отрицателно ускорение;
 6.1.4.
 пет отрицателни ускорения по средата на всеки цикъл, като скоростта пада от тази на цикъла на 32 km/h и превозното средство отново постепенно се ускорява до достигане на скоростта на цикъла;
 6.1.5.
 десетият цикъл се провежда при постоянна скорост от 89 km/h;
 6.1.6.
 единадесетият цикъл започва с максимално ускорение от място на спиране до 113 km/h. На половината път се прилага нормално задействане на спирачка, докато превозното средство спре Това е последвано от период на празен ход от 15 секунди и второ максимално ускорение.
 След това графикът се изпълнява от начало.
 Максималната скорост за всеки цикъл е посочена в следващата таблица.
 Таблица 9/1
 Максимална скорост за всеки цикъл
 Цикъл
 Скорост на цикъла в km/h
 1
 64
 2
 48
 3
 64
 4
 64
 5
 56
 6
 48
 7
 56
 8
 72
 9
 56
 10
 89
 11
 113
 Фигура 9/1
 График на движение
 6.2. Изпитването за дълготрайност или, по избор на производителя, промененото изпитване за дълготрайност се провежда, след като превозното средство е изминало най-малко 160 000 km.
 6.3. Изпитвателно оборудване
 6.3.1. Динамометричен стенд
 6.3.1.1.
 Когато изпитването за дълготрайност се провежда на динамометричен стенд, динамометърът трябва да позволява да се проведе цикъла, описан в точка 6.1. По-специално, той трябва да


text:
бъде оборудван със системи, симулиращи инерция и съпротивление при движение напред.
 6.3.1.2.
 Спирачката трябва да бъде регулирана, за да поглъща мощността, упражнявана на задвижващите колела при постоянна скорост от 80 km/h. Методите, които следва да се прилагат, за да се определи тази мощност и за регулиране на спирачката са същите, както описаните в допълнение 7 към приложение 4а.
 6.3.1.3.
 Охладителната система на превозното средство трябва да позволява превозното средство да работи при температури, подобни на тези, наблюдавани в пътни условия (масло, вода, система за отработили газове и др.)
 6.3.1.4.
 При необходимост, някои други настройки на стенда за изпитване и характеристики се считат за идентични с описаните в приложение 4а от настоящото правило (напр. инерция, която може да бъде механична и електронна).
 6.3.1.5.
 Превозното средство може да бъде преместено, когато е необходимо, на различен стенд, за да се проведат изпитвания за измерване на емисии.
 6.3.2. Работа на писта или на път
 При извършване на изпитването за дълготрайност на писта или на път, еталонната маса на превозното средство трябва да бъде най-малко равна на тази, изисквана за изпитване, проведено на динамометричен стенд.
 7. ИЗМЕРВАНЕ НА ЕМИСИИ НА ЗАМЪРСИТЕЛИ
 При започване на изпитването (0 km) и на всеки 10 000 km (± 400 km), или по-често, на постоянни интервали, докато се изминат 160 000 km, емисиите от изпускателната тръба се измерват в съответствие с изпитване от тип I, определено в точка 5.3.1 от настоящото правило. Пределните стойности, които трябва да се спазват, са установените в точка 5.3.1.4 от настоящото правило.
 В случай на превозни средства, оборудвани със система с периодично регенериране, определена в точка 2.20 от настоящото правило, трябва да се установи дали превозното средство не наближава период на регенериране. Ако случаят е такъв, превозното средство трябва да е в експлоатация до края на периода на регенериране. Ако по време на измерването на емисиите се извърши регенериране, трябва да се проведе ново изпитване (включително предварителна подготовка), без да се взима под внимание първият резултат.
 Начертава се диаграма на всички резултати от емисиите от изпускателната тръба като функция на изминатото разстояние върху системата, със закръгления до най-близкия километър, и през всички тези точки от данни се начертава най-съответстваща права линия, изчислена по метода на най-малките квадрати. Това изчисление не взима под внимание резултатите от изпитването при 0 km.
 Данните ще бъдат приемливи за използване за изчисляване на коефициента на влошаване, само ако интерполираните точки на 6 400 km и 160 000 km от линията са в рамките на гореспоменатите пределни стойности.
 Данните са все още приемливи, когато най-съответстващата права линия пресича приложима пределна стойност с отрицателен наклон (интерполираната точка на 6 400 km е по-висока спрямо интерполираната точка на 160 000 km), но действителната точка от данни при 160 000 km е под пределната стойност.
 Мултипликативният коефициент на влошаване за емисиите от изпускателната тръба се изчислява за всеки замърсител, както следва:
 където:
 Mi1
 =
 маса на емисията на замърсителя i в g/km, интерполирана на 6 400 km;
 Mi2
 =
 маса на емисията на замърсителя i в g/km, интерполирана на 160 000 km.
 Тези интерполирани


text:
стойности трябва да са получени с точност четири знака след десетичната запетая, преди да се делят една на друга, за да се определи коефициентът на влошаване. Резултатът трябва да се закръгли до три знака след десетичната запетая.
 Ако коефициентът на влошаване е по-малък от единица, се счита, че той е равен на единица.
 По молба на производителя за всеки замърсител се изчислява кумулативен коефициент на влошаване за емисиите на отработили газове от изпускателната тръба, както следва:
 D. E. F. = Mi2 – Mi1
 Допълнение 1
 Стандартен цикъл на изпитвателен стенд (SBC)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Процедурата за изпитване за дълготрайност при стареене се състои от подлагане на стареене на система „катализатор/кислороден датчик“ на изпитвателен стенд за стареене, следвайки SBC, описан в настоящото допълнение. Стандартният цикъл на изпитвателен стенд изисква използването на изпитвателен стенд за стареене заедно с двигател, служещ за източник на входящ газ за катализатора. SBC е цикъл с продължителност 60 секунди, който се повтаря на изпитвателния стенд за стареене според необходимостта за предизвикване на процес на стареене за изисквания период от време. Стандартният цикъл на изпитвателен стенд се определя въз основа на температурата на катализатора, съотношението въздух/гориво (A/F) на двигателя, както и количеството на впръскания вторичен въздух на входа на първия катализатор.
 2. РЕГУЛИРАНЕ НА ТЕМПЕРАТУРАТА НА КАТАЛИЗАТОРА
 2.1.
 Температурата на катализатора се измерва в гнездото на катализатора на мястото, където се достига най-висока температура в най-горещия катализатор. Като алтернатива, може да бъде измерена температурата на подаваните газове и превърната в температура в гнездото на катализатора, като се използва линейно преобразуване, изчислено от корелационни данни, събрани за структурата на катализатора и изпитвателния стенд за стареене, които ще се използват при процеса на стареене.
 2.2.
 Температурата на катализатора трябва контролирано да се повиши до най-малко 800 °C (± 10°) при стехиометрично действие (от 1 до 40 секунди по време на цикъла), като се подберат подходящите обороти на двигателя, натоварването и момента на възпламеняване на двигателя. Максималната температура на двигателя по време на цикъла от 890 °C (± 10 °C) трябва контролирано да се постигне, като се подбере подходящото съотношение въздух/гориво (A/F) на двигателя по време на „обогатената“ фаза, описана в таблицата по-долу.
 2.3.
 Ако се използва ниска контролирана температура, различна от 800 °C, високата контролирана температура трябва да е с 90 °C над ниската.
 Стандартен цикъл на изпитвателен стенд (SBC)
 Време
 (секунди)
 Съотношение на двигателя въздух/гориво
 Впръскване на вторичен въздух
 1-40
 Стехиометрично действие с натоварване, момент на възпламеняване и обороти на двигателя, подбрани за постигането на минимална температура на катализатора от 800 °C
 Няма
 41-45
 „Обогатено“ съотношение A/F, подбрано за постигането на максимална температура на катализатора по време на целия цикъл от 890 °C или с 90 °C над ниската контролирана температура
 Няма
 46-55
 „Обогатено“ съотношение A/F, подбрано за постигането на максимална температура на катализатора по време на целия цикъл от 890 °C или с 90 °C над ниската контролирана температура
 3 % (± 1 %)
 56-60
 Стехиометрично действие с натоварване, момент на възпламеняване и обороти на двигателя, подбрани за постигането на минимална температура на катализатора от 800 °C
 3 %


text:
(± 1 %)
 3. ОБОРУДВАНЕ И ПРОЦЕДУРИ ЗА СТАРЕЕНЕ НА ИЗПИТВАТЕЛЕН СТЕНД
 3.1.
 Конфигурация на изпитвателен стенд за стареене. Изпитвателният стенд за стареене трябва да осигурява подходяща интензивност на потока отработили газове, температура, съотношение въздух—гориво, състав на отработилите газове и впръскване на вторичен въздух на входа на катализатора.
 Стандартният изпитвателен стенд за стареене се състои от двигател, блок за управление на двигателя и динамометър на двигателя. Възможни са и други конфигурации (напр. цяло превозно средство на динамометър или горелка, осигуряваща правилните условия от емисиите на отработили газове), при положение че са спазени условията за входа на катализатора и контролните параметри, определени в настоящото допълнение.
 Даден изпитвателен стенд за стареене може да разделя потока от отработили газове на няколко потока, при положение че всеки от тях изпълнява изискванията на настоящото допълнение. Ако изпитвателният стенд има повече от един поток от отработили газове, могат едновременно да бъдат подложени на стареене няколко каталитични системи.
 3.2.
 Монтиране на изпускателната система. На изпитвателния стенд се монтира цялата система „катализатор(и) плюс кислороден датчик“, заедно с всички изпускателни тръбопроводи, съединяващи тези компоненти. За двигатели с няколко потока от отработили газове (каквито са някои двигатели от тип V6 и V8), всяка група на изпускателната система се монтира на изпитвателния стенд отделно и независимо една от друга.
 За изпускателни системи, съдържащи няколко последователни катализатора, се монтира цялата каталитична система, включително всички катализатори, кислородни датчици и свързаните с тях изпускателни тръбопроводи като едно звено за подлагане на стареене. Като алтернатива, всеки отделен катализатор може да бъде подложен на стареене самостоятелно за подходящия период от време.
 3.3.
 Измерване на температурата. Температурата на катализатора се измерва с термодвойка, поставена в гнездото на катализатора на мястото, където се достига най-висока температура в най-горещия катализатор. Като алтернатива, може да бъде измерена температурата на подаваните газове точно преди входа на катализатора и превърната в температура на гнездото на катализатора, като се използва линейно преобразуване, изчислено от корелационни данни, събрани за структурата на катализатора и изпитвателния стенд за стареене, които ще се използват при процеса на стареене. Температурата на катализатора трябва да се запаметява на цифров носител с честота от 1 херц (едно измерване на секунда).
 3.4.
 Измерване на съотношението въздух/гориво. Необходимо е да се създадат условия за измерването на съотношението A/F (като напр. кислороден датчик с широк обхват) възможно най-близо до входните и изходните фланци на катализатора. Информацията от тези датчици трябва да се запаметява на цифров носител с честота от 1 херц (едно измерване на секунда).
 3.5.
 Балансиране на потока от отработили газове. Необходимо е да се създадат условия, за да се гарантира, че през всяка каталитична система, подложена на процес на стареене на изпитвателен стенд, преминава правилно количество отработили газове (измерени в грамове/секунда при стехиометрично отношение с толеранс от ± 5 грама/секунда).
 Правилната интензивност на потока отработили газове се определя въз основа на потока отработили газове, който би се получил от двигателя на превозното средство в първоначално състояние при постоянни обороти на двигателя и натоварване, подбрани за процеса на стареене на изпитвателен стенд съгласно точка 3.6 от настоящото допълнение.
 3.6.
 Настройване. Оборотите на


text:
двигателя, натоварването и момента на възпламеняване се подбират така, че да се постигне температура в гнездото на катализатора от 800 °C (± 10 °C) при работа при постоянно стехиометрично отношение.
 Системата за впръскване на въздух се настройва така, че да осигурява необходимия поток от въздух, даващ 3 % кислород (± 0,1 %) в потока от отработили газове с постоянно стехиометрично отношение точно пред входа на първия катализатор. Типична стойност на ламбда в предна точка на измерване на A/F (изисквана в точка 5) е 1,16 (което приблизително отговаря на 3 % кислород).
 При задействано впръскване на въздух нагласете „обогатеното“ съотношението A/F, така че да се получи температура в гнездото на катализатора, равна на 890 °C (± 10 °C). Типична стойност на A/F за този вид настройка е при ламбда 0,94 (което приблизително отговаря на 2 % CO).
 3.7.
 Цикъл на стареене. Стандартните процедури на стареене на изпитвателен стенд използват стандартния цикъл на изпитвателен стенд (SBC). SBC се повтаря до получаването на степента на стареене, която е изчислена по уравнението за времето на стареене на изпитвателен стенд (BAT).
 3.8.
 Гарантиране на качеството. Температурите и съотношението A/F в точки 3.3 и 3.4 от настоящото допълнение трябва да бъдат периодично проверявани в процеса на стареене (поне на всеки 50 часа). При необходимост трябва да се правят пренастройки, за да се гарантира, че по време на целия процес на стареене правилно се следва стандартният цикъл на изпитвателен стенд.
 След приключване на процеса на стареене данните от катализатора за време при определена температура, събрани в процеса на стареене, се подреждат в хистограма с температурни групи с диапазон не по-голям от 10 °C. За да се определи дали действително е постигната подходящата степен на топлинно остаряване на катализатора, се използва уравнението за BAT и изчислената ефективна еталонна температура за цикъла на стареене съгласно точка 2.3.1.4 от приложение 9. Процесът на стареене на изпитвателен стенд се продължава, ако топлинният ефект от изчисленото време на стареене не е поне 95 % от целевата степен на топлинно стареене.
 3.9.
 Пускане и спиране. Трябва да се вземат мерки, за да се гарантира, че максималната температура на катализатора при бързо влошаване (напр. 1 050 °С) не се достига по време на пускането или спирането. За да се избегне този проблем, могат да се използват специални процедури на пускане и спиране при ниска температура.
 4. ОПИТНО ОПРЕДЕЛЯНЕ НА ПОКАЗАТЕЛЯ R ЗА ПРОЦЕДУРИ ЗА ИЗПИТВАНЕ ЗА ДЪЛГОТРАЙНОСТ ПРИ СТАРЕЕНЕ НА ИЗПИТВАТЕЛЕН СТЕНД.
 4.1.
 Показателят R е коефициентът за топлинна реактивност на катализатора, използван в уравнението за времето на стареене на изпитвателен стенд (BAT). Производителите могат да определят стойността на R по експериментален път чрез използването на следните процедури:
 4.1.1.
 Чрез използването на приложимия цикъл на изпитвателен стенд и хардуер на изпитвателен стенд за стареене подложете на процес на стареене няколко катализатора (най-малко 3 с една и съща конструкция) при различни контролни температури между нормалната работна температура и граничната температура, след която настъпват повреди. Измерете емисиите (или степента на неефективност на катализатора (1 — ефективност на катализатора) за всяка тяхна съставна част. Уверете се, че


text:
окончателното изпитване дава резултатни данни между един и два пъти стойността на нормата за емисиите.
 4.1.2.
 Направете оценка за стойността на R и изчислете ефективната еталонна температура (Tr) за цикъла на стареене на изпитвателен стенд за всяка контролна температура съгласно точка 2.3.1.4 от приложение 9.
 4.1.3.
 За всеки катализатор направете графика, като по едната ѝ ос нанесете стойностите на емисиите (или неефективността на катализатора), а по другата — времето на стареене. Изчислете правата на изравняване през точките на графиката по метода на най-малките квадрати. За да са от полза за тази цел, данните трябва да имат обща пресечна точка приблизително между 0 и 6 400 km. Като пример, вижте графиката по-долу.
 4.1.4.
 Изчислете наклона на правата на изравняване за всяка температура на стареене.
 4.1.5.
 По ординатната ос нанесете стойностите на натуралния логаритъм (ln) от наклона на всяка права на изравняване (изчислен в стъпка 4.1.4), а по абсцисната ос — реципрочните стойности на температурата на стареене (1/(температура на стареене, в K). Изчислете правата на изравняване през точките на графиката по метода на най-малките квадрати. Наклонът на правата представлява показателят R. Като пример, вижте следната графика.
 Стареене на катализатора
 4.1.6.
 Сравнете показателя R с първоначалната стойност, използвана в стъпка 4.1.2. Ако изчислената стойност на показателя R се различава от първоначалната стойност с повече от 5 %, изберете нов показател R, който е между първоначалната и изчислената стойност, след което повторете стъпки 2—6, за да получите нов показател R. Повтаряйте този процес, докато изчислената стойност на показателя R попадне в границите на не повече от 5 % от първоначално приетата стойност на R.
 4.1.7.
 Сравнете стойностите на показателя R, определен поотделно за всеки съставен елемент на отработилите газове. В уравнението BAT използвайте най-ниската стойност на показателя R (най-лошият случай).
 Определяне на показателя R
 Допълнение 2
 Стандартен цикъл на изпитвателен стенд за двигатели, работещи с дизелово гориво (SDBC)
 1. Въведение
 При филтрите за частици броят на циклите на регенериране е от изключително голямо значение за процеса на стареене. Този процес е особено значим и за системи, които се нуждаят от цикли на десулфатиране (напр. катализатори, съхраняващи NOx).
 Процедурата за изпитване за дълготрайност при стареене на изпитвателен стенд за двигатели, работещи с дизелово гориво, се състои от подлагане на стареене на система за последваща обработка на изпитвателен стенд за стареене, като се следва SDBC, описан в настоящото допълнение. За SDBC се изисква използването на изпитвателен стенд за стареене заедно с двигател, служещ за източник на газове за системата.
 По време на SDBC стратегиите на системата за регенериране/десулфатиране трябва да останат в нормално работно състояние.
 2. Стандартният цикъл на изпитвателен стенд за двигатели, работещи с дизелово гориво, възпроизвежда честотата на въртене на двигателя и условията на натоварване, които са налице при SRC, съобразно периода, за който се определя дълготрайността. С цел да се ускори процесът на стареене, настройките на двигателя на изпитвателния стенд могат да бъдат изменени, за да се намалят времената на натоварване на системата. Може да се измени например момента на впръскване на горивото или стратегията за EGR.
 3. Оборудване и процедури за стареене


text:
на изпитвателен стенд
 3.1.
 Стандартният изпитвателен стенд за стареене се състои от двигател, блок за управление на двигателя и динамометър на двигателя. Възможни са и други конфигурации (напр. цяло превозно средство на динамометър или горелка, осигуряваща правилните условия от емисиите на отработили газове), при положение че са спазени условията за входа на системата за последваща обработка и контролните параметри, определени в настоящото допълнение.
 Даден изпитвателен стенд за стареене може да разделя потока от отработили газове на няколко потока, при положение че всеки от тях изпълнява изискванията на настоящото допълнение. Ако изпитвателният стенд има повече от един поток от отработили газове, могат едновременно да бъдат подложени на стареене няколко системи за последваща обработка.
 3.2.
 Монтиране на изпускателната система. На изпитвателния стенд се монтира цялата система за последваща обработка, заедно с всички изпускателни тръбопроводи, съединяващи тези компоненти. За двигатели с няколко потока от отработили газове (каквито са някои двигатели от тип V6 и V8), всяка група на изпускателната система се монтира отделно на изпитвателния стенд.
 Инсталира се цялата система за последваща обработка като едно звено за подлагане на стареене. Като алтернатива, всеки отделен компонент може да бъде подложен на стареене самостоятелно за подходящия период от време.
 Допълнение 3
 Стандартен пътен цикъл (SRC)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 SRC е цикъл за набиране на определен пробег. Превозното средство може да бъде шофирано на изпитвателна писта или поставено на динамометър за набиране на пробег.
 Цикълът се състои от 7 обиколки по трасе с дължина 6 km. Дължината на обиколката може да бъде променена, за да отговаря на дължината на пистата за набиране на пробег.
 Стандартен пътен цикъл
 Обиколка
 Описание
 Типично ускорение m/s2
 1
 (Пускане на двигателя) работа на свободен ход за 10 секунди
 0
 1
 Умерено ускоряване до 48 km/h
 1,79
 1
 Движение при постоянна скорост от 48 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 1
 Умерено забавяне до 32 km/h
 –2,23
 1
 Умерено ускоряване до 48 km/h
 1,79
 1
 Движение при постоянна скорост от 48 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 1
 Умерено забавяне до спиране
 –2,23
 1
 Работа на празен ход за 5 секунди
 0
 1
 Умерено ускоряване до 56 km/h
 1,79
 1
 Движение при постоянна скорост от 56 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 1
 Умерено забавяне до 40 km/h
 –2,23
 1
 Умерено ускоряване до 56 km/h
 1,79
 1
 Движение при постоянна скорост от 56 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 1
 Умерено забавяне до спиране
 –2,23
 2
 Работа на празен ход за 10 секунди
 0
 2
 Умерено ускоряване до 64 km/h
 1,34
 2
 Движение при постоянна скорост от 64 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 2
 Умерено забавяне до 48 km/h
 –2,23
 2
 Умерено ускоряване до 64 km/h
 1,34
 2
 Движение при постоянна скорост от 64 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 2
 Умерено забавяне до спиране
 –2,23
 2
 Работа на празен ход за 5 секунди
 0
 2
 Умерено ускоряване до 72 km/h
 1,34
 2
 Движение при постоянна скорост от 72 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 2
 Умерено забавяне до 56 km/h
 –2,23
 2
 Умерено ускоряване до 72 km/h
 1,34
 2
 Движение при постоянна скорост от 72 km/h за 1⁄4


text:
обиколка
 0
 2
 Умерено забавяне до спиране
 –2,23
 3
 Работа на празен ход за 10 секунди
 0
 3
 Рязко ускоряване до 88 km/h
 1,79
 3
 Движение при постоянна скорост от 88 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 3
 Умерено забавяне до 72 km/h
 –2,23
 3
 Умерено ускоряване до 88 km/h
 0,89
 3
 Движение при постоянна скорост от 88 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 3
 Умерено забавяне до 72 km/h
 –2,23
 3
 Умерено ускоряване до 97 km/h
 0,89
 3
 Движение при постоянна скорост от 97 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 3
 Умерено забавяне до 80 km/h
 –2,23
 3
 Умерено ускоряване до 97 km/h
 0,89
 3
 Движение при постоянна скорост от 97 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 3
 Умерено забавяне до спиране
 –1,79
 4
 Работа на празен ход за 10 секунди
 0
 4
 Рязко ускоряване до 129 km/h
 1,34
 4
 Забавяне чрез движение по инерция до 113 km/h
 –0,45
 4
 Движение при постоянна скорост от 113 km/h за 1⁄2 обиколка
 0
 4
 Умерено забавяне до 80 km/h
 –1,34
 4
 Умерено ускоряване до 105 km/h
 0,89
 4
 Движение при постоянна скорост от 105 km/h за 1⁄2 обиколка
 0
 4
 Умерено забавяне до 80 km/h
 –1,34
 5
 Умерено ускоряване до 121 km/h
 0,45
 5
 Движение при постоянна скорост от 121 km/h за 1⁄2 обиколка
 0
 5
 Умерено забавяне до 80 km/h
 –1,34
 5
 Плавно ускоряване до 113 km/h
 0,45
 5
 Движение при постоянна скорост от 113 km/h за 1⁄2 обиколка
 0
 5
 Умерено забавяне до 80 km/h
 –1,34
 6
 Умерено ускоряване до 113 km/h
 0,89
 6
 Забавяне чрез движение по инерция до 97 km/h
 –0,45
 6
 Движение при постоянна скорост от 97 km/h за 1⁄2 обиколка
 0
 6
 Умерено забавяне до 80 km/h
 –1,79
 6
 Умерено ускоряване до 104 km/h
 0,45
 6
 Движение при постоянна скорост от 104 km/h за 1⁄2 обиколка
 0
 6
 Умерено забавяне до спиране
 –1,79
 7
 Работа на празен ход за 45 секунди
 0
 7
 Рязко ускоряване до 88 km/h
 1,79
 7
 Движение при постоянна скорост от 88 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 7
 Умерено забавяне до 64 km/h
 –2,23
 7
 Умерено ускоряване до 88 km/h
 0,89
 7
 Движение при постоянна скорост от 88 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 7
 Умерено забавяне до 64 km/h
 –2,23
 7
 Умерено ускоряване до 80 km/h
 0,89
 7
 Движение при постоянна скорост от 80 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 7
 Умерено забавяне до 64 km/h
 –2,23
 7
 Умерено ускоряване до 80 km/h
 0,89
 7
 Движение при постоянна скорост от 80 km/h за 1⁄4 обиколка
 0
 7
 Умерено забавяне до спиране
 –2,23
 Стандартният пътен цикъл е представен графично на следната фигура:
 ПРИЛОЖЕНИЕ 10
 СПЕЦИФИКАЦИИ НА ЕТАЛОННИТЕ ГОРИВА
 1. СПЕЦИФИКАЦИИ НА ЕТАЛОННИТЕ ГОРИВА, КОИТО ТРЯБВА ДА СЕ ИЗПОЛЗВАТ ЗА ИЗПИТВАНЕ НА ПРЕВОЗНИ СРЕДСТВА СПРЯМО ПРЕДЕЛНИТЕ СТОЙНОСТИ НА ЕМИСИИТЕ
 1.1. Технически характеристики на еталонното гориво, което трябва да се използва за изпитването на превозните средства, оборудвани с двигатели с принудително запалване
 Тип: Бензин (E5)
 Параметър
 Мерна единица
 Пределни стойности (1)
 Метод на изпитване
 Минимум
 Максимум
 Октаново число, определено по метода на изследването, RON
 95
 —
 EN 25164
 проектостандарт


text:
EN ISO 5164
 Двигателно октаново число, MON
 85
 —
 EN 25163
 проектостандарт EN ISO 5163
 Плътност при 15 °С
 kg/m3
 743
 756
 EN ISO 3675
 EN ISO 12185
 Налягане на парите
 kPa
 56
 60
 EN ISO 13016-1 (DVPE)
 Съдържание на вода
 % v/v
 0,015
 ASTM E 1064
 Дестилация:
 —
 изпарение при 70 °С
 % v/v
 24
 44
 EN-ISO 3405
 —
 изпарение при 100 °С
 % v/v
 48
 60
 EN-ISO 3405
 —
 изпарение при 150 °С
 % v/v
 82
 90
 EN-ISO 3405
 —
 крайна точка на кипене
 °C
 190
 210
 EN-ISO 3405
 Остатъчно вещество
 % v/v
 —
 2
 EN-ISO 3405
 Въглеводороден анализ:
 —
 олефини
 % v/v
 3
 13
 ASTM D 1319
 —
 ароматни съединения
 % v/v
 29
 35
 ASTM D 1319
 —
 бензен (бензол)
 % v/v
 —
 1
 EN 12177
 —
 наситени
 % v/v
 доклад
 ASTM 1319
 Съотношение въглерод/водород
 доклад
 Съотношение въглерод/кислород
 доклад
 Период на индукция (2)
 минути
 480
 —
 EN-ISO 7536
 Съдържание на кислород (3)
 % m/m
 доклад
 EN 1601
 Фактически смоли
 mg/ml
 —
 0,04
 EN-ISO 6246
 Съдържание на сяра (4)
 mg/kg
 —
 10
 EN ISO 20846
 EN ISO 20884
 Медна корозия
 —
 Клас 1
 EN-ISO 2160
 Съдържание на олово
 mg/l
 —
 5
 EN 237
 Съдържание на фосфор
 mg/l
 —
 1,3
 ASTM D 3231
 Етанол (5)
 % v/v
 4,7
 5,3
 EN 1601
 EN 13132
 Тип: Етанол (E85)
 Параметър
 Мерна единица
 Пределни стойности (6)
 Метод на изпитване (7)
 Минимум
 Максимум
 Октаново число, определено по метода на изследването, RON
 95
 —
 EN ISO 5164
 Двигателно октаново число, MON
 85
 —
 EN ISO 5163
 Плътност при 15 °С
 kg/m3
 Отчет
 ISO 3675
 Налягане на парите
 kPa
 40
 60
 EN ISO 13016-1 (DVPE)
 Съдържание на сяра (8)
 (9)
 mg/kg
 —
 10
 EN ISO 20846
 EN ISO 20884
 Устойчивост на окисление
 минути
 360
 EN ISO 7536
 Фактическо съдържание на смоли (отмити с разтворител)
 mg/(100 ml)
 —
 5
 EN-ISO 6246
 Външен вид
 Определя се при по-високата стойност от температурата на околната среда и 15 °C
 Прозрачен и светъл, видимо без наличието на суспендирани или утаени замърсители
 Визуална проверка
 Етанол и висши алкохоли (10)
 % V/V
 83
 85
 EN 1601
 EN 13132
 EN 14517
 Висши алкохоли (C3—C8)
 % V/V
 —
 2
 Метанол
 % V/V
 0,5
 Бензин (11)
 % V/V
 останалата част
 EN 228
 Фосфор
 mg/l
 0,3 (12)
 ASTM D 3231
 Съдържание на вода
 % V/V
 0,3
 ASTM E 1064
 Съдържание на неорганичен хлорид
 mg/l
 1
 ISO 6227
 pHe
 6,5
 9
 ASTM D 6423
 Корозия на медната пластина
 (3 h при 50 °C)
 Норма
 Клас 1
 EN ISO 2160
 Киселинност (като оцетна киселина CH3COOH)
 % m/m
 mg/l
 —
 0,005
 (40)
 ASTM D 1613
 Съотношение въглерод/водород
 Отчет
 Съотношение въглерод/кислород
 Отчет
 1.2. Технически характеристики на еталонното гориво, което трябва да се използва за изпитването на превозните средства, оборудвани с дизелов двигател
 Тип: Дизелово гориво (B5)
 Параметър
 Мерна единица
 Пределни стойности (13)
 Метод на изпитване
 Минимум
 Максимум
 Цетаново число (14)
 52
 54
 EN-ISO 5165
 Плътност при 15 °С
 kg/m3
 833
 837
 EN-ISO 3675
 Дестилация:
 точка „– 50 %“
 °C
 245
 —
 EN-ISO 3405
 точка „– 95 %“
 °C
 345
 350
 EN-ISO