text:
на концентрациите на пробата с постоянно съотношение и общия обем, измерени по време на изпитването. Концентрациите на пробата се коригират, за да се вземе под внимание съдържанието на замърсители в околния въздух.
 Освен това, за превозни средства, оборудвани с двигатели със запалване чрез сгъстяване, се изобразяват графично техните емисии на прахови частици.
 2.2. Техническо обобщение
 Фигура 5/1 представя схема на системата за вземане на проби.
 2.2.1. Отработилите газове от превозното средство трябва да бъдат разредени с достатъчно количество околен въздух, за да се предотврати всякакво кондензиране на вода в системата за вземане на проби и измерване.
 2.2.2. Системата за вземане на проби от отработилите газове трябва да бъде така проектирана, че да е възможно да се измерват средните обемни концентрации на СО2, СО, НС и NOx и в допълнение, в случай на превозни средства, оборудвани с двигатели със запалване чрез сгъстяване — на емисиите от прахови частици, съдържащи се в отработилите газове, изпускани по време на цикъла на изпитване на превозното средство.
 2.2.3. Сместа от въздух и отработили газове трябва да бъде хомогенна в мястото, където е разположена сондата за вземане на проби (виж точка 2.3.1.2. по-долу).
 2.2.4. Сондата трябва да извлича представителна проба от разредените газове.
 2.2.5. Системата трябва да позволява измерването на общия обем разредени отработили газове.
 2.2.6. Системата за вземане на проби трябва да бъде газонепропусклива. Конструкцията на системата за вземане на проби с променливо разреждане и материалите за изработването ѝ трябва да бъдат такива, че да не влияят на концентрацията на замърсителите в разредените отработили газове. Ако някой елемент на системата (топлообменник, вихров сепаратор, вентилатор и др.) променя концентрацията на някой от замърсителите в разредените отработили газове и неизправността не може да се отстрани, тогава вземането на проба от този замърсител трябва да се проведе преди този елемент.
 2.2.7. Ако изпитваното превозно средство е оборудвано с изпускателна уредба, включваща повече от една изпускателна тръба, съединителните тръби трябва да бъдат свързани посредством колектор, монтиран колкото е възможно по-близо до превозното средство.
 Газовите проби трябва да се събират в торбички за проби с достатъчен капацитет, така че да не се пречи на газовия поток в периода на вземане на проби. Тези торбички трябва да са изработени от материали, които да не влияят на концентрацията от замърсяващи газове (вж. точка 2.3.4.4. по-долу).
 Фигура 5/1
 Схема на системата за променливо разреждане за измерване на емисиите на отработили газове
 2.2.9. Системата за променливо разреждане трябва да бъде така проектирана, че да позволява да се вземат проби от отработилите газове без осезаема промяна на противоналягането при изхода на изпускателната тръба (вж. точка 2.3.1.1. по-долу).
 2.3. Специфични изисквания
 Устройство за събиране на отработили газове и за разреждане
 2.3.1.1. Свързващата тръба между изпускателните тръби на превозното средство и смесителната камера трябва да бъде възможно най-къса; в никакъв случай тя не трябва:
 i)
 да води до това, статичното налягане при изпускателните тръби на изпитваното превозно средство да се различава с повече от ±0,75 kPa при 50 km/h или с повече от ±1,25 kPa за цялото времетраене на изпитването от статичното налягане, отчетено когато нищо не


text:
е свързано към изпускателните тръби на превозното средство. Налягането се измерва в изпускателната тръба или в нейно удължение със същия диаметър, колкото е възможно по-близо до края на тръбата.
 ii)
 да променя естеството на отработилите газове.
 2.3.1.2. Трябва да се предвиди смесителна камера, в която отработилите газове на превозното средство и разреждащият въздух да се смесват така, че да се получи хомогенна смес при изхода на камерата.
 Хомогенността на сместа във всяко напречно сечение на нивото на сондата за вземане на проби не трябва да се отклонява с повече от ±2 % от средните стойности, получени най-малко на пет точки, разположени на равни интервали по диаметъра на газовия поток. За да се сведе до минимум въздействието върху условията при изпускателната тръба и да се ограничи падането на налягането вътре в устройството за подготовка на разреждащия въздух, ако има такова, налягането вътре в смесителната камера не трябва да се различава с повече от ±0,25 kPa от атмосферното налягане.
 2.3.2. Смукателно устройство/устройство за измерване на обем
 Това устройство може да има диапазон от фиксирани скорости, така че да се осигури достатъчен дебит, за да се предотврати кондензирането на водата. По принцип този резултат се получава чрез поддържане на концентрацията на CO2 в торбичката за вземане на проби от отработили газове под 3 % от обема.
 Измерване на обема
 2.3.3.1. Устройството за измерване на обема трябва да запазва точността си на калибриране в границите на ±2 % при всички работни условия. Ако устройството не може да компенсира измененията в температурата на сместа от отработили газове и разреждащ въздух в точката на измерване, трябва да се използва топлообменник за поддържане на температурата в границите на ±6 К от определената работна температура.
 Ако е необходимо, може да се използва вихров сепаратор, за да предпази устройството за измерване на обема.
 2.3.3.2. Трябва да бъде монтиран температурен датчик непосредствено преди устройството за измерване на обема. Този температурен датчик трябва да има точност и прецизност от ±1 К и време на реакция 0,1 s при 62 % от дадено температурно отклонение (стойност, измерена в силиконово масло).
 2.3.3.3. Измерванията на налягане трябва да са с точност и прецизност от ±0,4 kPa по време на изпитването.
 2.3.3.4. Измерването на разликата в налягането по отношение на атмосферното налягане се извършва преди и, ако е необходимо, след устройството за измерване на обема.
 Взимане на проба от газовете
 Разредени отработили газове
 2.3.4.1.1. Пробата на разредени отработили газове се взема преди смукателното устройство, но след подготвящите устройства (ако има такива).
 2.3.4.1.2. Дебитът не трябва да се различава с повече от ±2 % от средната стойност.
 2.3.4.1.3. Дебитът на вземаната проба не трябва да пада под 5 литра на минута и не трябва да превишава 0,2 % от дебита на разредените отработили газове.
 Въздух за разреждане
 2.3.4.2.1. Взема се проба от въздуха за разреждане при постоянен дебит в близост до входа за околния въздух (след филтъра, ако е монтиран такъв).
 2.3.4.2.2. Въздухът не трябва да е замърсен с отработили газове от мястото на смесване.
 2.3.4.2.3. Дебитът на вземаната проба от разреждащия въздух трябва да бъде

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
сравним с този, използван в случая на разредените отработили газове.
 Операции по вземане на проба
 2.3.4.3.1. Материалите, използвани при операциите по вземане на проба, трябва да бъдат такива, че да не променят концентрацията на замърсителите.
 2.3.4.3.2. Могат да се използват филтри, за да се извлекат твърдите частици от пробата.
 2.3.4.3.3. Необходими са помпи за отвеждане на пробата до торбичката(те) за проби.
 2.3.4.3.4. Необходими са вентили за регулиране на потока и устройства за измерване на дебита, за да се получат необходимите дебити на потока при вземане на проби.
 2.3.4.3.5. Могат да се използват бързосвързващи газонепропускливи връзки между трипътните вентили и торбичките за взимане на проби, като връзките се херметизират сами автоматично откъм страната на торбичката. Могат да се използват други системи за отвеждане на пробите до анализатора (напр. трипътни спирателни вентили).
 2.3.4.3.6. Различните клапани, използвани за направляване на отработилите газове, трябва да са бързодействащи и да могат бързо да се регулират.
 2.3.4.4. Съхранение на пробата
 Газовите проби се събират в торбички за проби с достатъчен капацитет, така че да не се намалява дебитът на вземаните проби. Тези торбички трябва да бъдат изработени от материали, които не променят концентрацията на синтетични замърсяващи газове с повече от ± 2 % след 20 минути.
 2.4. Допълнителни устройства за вземане на проби при изпитване на превозни средства, оборудвани с двигател със запалване чрез сгъстяване.
 2.4.1. За разлика от вземането на газови проби от превозни средства, оборудвани с двигатели с искрово запалване, точките за вземане на проби на въглеводород и прахови частици са разположени в тунел за разреждане.
 2.4.2. За да се намалят топлинните загуби в отработилите газове между края на изпускателната тръба и входа на тунела за разреждане, тръбата не трябва да е по-дълга от 3,6 m или 6,1 m, ако е топлоизолирана. Вътрешният диаметър не трябва да е по-голям от 105 mm.
 2.4.3. В тунела за разреждане трябва да са налице преобладаващо турбулентни условия на потока (число на Рейнолдс ≥ 4 000), като тунелът трябва да е направен от права тръба от електропроводим материал, за да е сигурно, че разредените отработили газове са хомогенни на местата за вземане на пробите и че пробите са съставени от представителни газове и прахови частици. Тунелът за разреждане трябва да бъде с най-малко 200 mm диаметър и системата трябва да бъде заземена.
 2.4.4. Системата за вземане на проби от прахови частици се състои от сонда за вземане на проби в тунела за разреждане и два последователно монтирани филтъра. Бързодействащи клапани трябва да са разположени както преди двата филтъра, така и след тях по посока на потока.
 Конфигурацията на сондата за вземане на проби трябва да съответства на показаната на фигура 5/2.
 2.4.5. Сондата за вземане на проби от прахови частици трябва да отговаря на следните условия:
 Тя трябва да бъде монтирана в близост до осовата линия на тунела, приблизително на разстояние 10 пъти диаметъра на тунела след входа за газовете и да има вътрешен диаметър най-малко 12 mm.
 Разстоянието от върха на сондата за вземане на проби до стойката на филтъра трябва да бъде равно на най-малко пет


text:
пъти диаметъра на сондата, но не трябва да е по-голямо от 1 020 mm.
 2.4.6. Устройството за измерване на дебита на газовете за анализ трябва да се състои от помпи, регулатори на дебита на газовете и устройства за измерване на дебита.
 2.4.7. Системата за вземане на проби от въглеводород трябва да се състои от нагрята сонда за проби, тръбопровод, филтър и помпа. Сондата за вземане на проби трябва да бъде монтирана така, че да е на същото разстояние от входа за отработили газове, на каквото е сондата за вземане на проби от прахови частици, така че да се избегне взаимното влияние при вземането на проби. Тя трябва да има минимален вътрешен диаметър 4 mm.
 2.4.8. Всички нагрети части трябва да бъдат поддържани от нагревателната система при температура 463 К (190 °C) ± 10 K.
 Ако не е възможно да се компенсират отклоненията в дебита на потока, трябва да се предвиди топлообменник и устройство за контрол на температура, както е посочено в точка 2.3.3.1., така че да се обезпечи постоянен дебит в системата и съответно пропорционален дебит на вземане на проби.
 Фигура 5/2
 Конфигурация на сондата за вземане на проби от прахови частици
 3. ОПИСАНИЕ НА УСТРОЙСТВАТА
 3.1. Устройство с променливо разреждане с нагнетателна помпа (PDP-CVS) (Фигура 5/3)
 3.1.1. Устройството за вземане на проби с постоянен обем с нагнетателна помпа (PDP-CVS) удовлетворява изискванията на настоящето приложение чрез измерване на газовия поток през помпата при постоянна температура и налягане. Общият обем се измерва посредством отчитане на направените обороти от калибрирана нагнетателна помпа. Пропорционалната проба се постига чрез вземане на проби с помпа, устройство за измерване на дебита и вентил за регулиране на дебита при постоянен дебит на потока.
 3.1.2. Фигура 5/3 представя схематично такава система за вземане на проби. Тъй като различни конфигурации могат да дадат точни резултати, не е задължително строгото съответствие с чертежа. Могат да се използват различни елементи като инструменти, клапи, соленоиди и превключватели, за да се осигури допълнителна информация и да се координират функциите на системата от компоненти.
 Оборудването за вземане на проби се състои от:
 3.1.3.1. филтър (D) за разреждащия въздух, който може да е предварително загрят, ако е необходимо. Този филтър трябва да съдържа активен въглен, поставен между два слоя хартия, и се използва, за да се намалят и стабилизират въглеводородните концентрации на околните емисии в разреждащия въздух;
 3.1.3.2. смесителна камера (М), в която се смесват хомогенно отработили газове и въздух;
 3.1.3.3. топлообменник (Н) с капацитет, достатъчен да поддържа по време на изпитването температурата на сместа въздух/отработили газове, измерена в точка, непосредствено преди нагнетателната помпа, в рамките на 6 К от проектната работна температура. Това устройство не трябва да влияе на концентрациите на замърсители в разредените газове, взети за анализ надолу по потока от газове;
 3.1.3.4. система за контрол на температура (TC), използвана да загрее предварително топлообменника преди изпитването и да контролира неговата температура по време на изпитването, така че отклоненията от проектната работна температура да се ограничат до 6 К;
 нагнетателната помпа (PDP), която осигурява постоянен дебит на газообразната смес въздух/отработили газове; дебитът на помпата


text:
трябва да е достатъчен, за да предотврати кондензирането на вода в системата при всякакви възможни работни условия по време на изпитване; в общия случай това може да се осигури от нагнетателна помпа с дебитен капацитет:
 3.1.3.5.1. два пъти максималния дебит на отработилите газове, получени при ускорявания при цикъла на движение, или
 3.1.3.5.2. достатъчен, за да гарантира, че концентрацията на CO2 в торбичката за пробите от разредени отработили газове е по-малка от 3 % в обемно изражение за бензин и дизелово гориво, по-малка от 2,2 % в обемно изражение за ВНГ и по-малка от 1,5 % в обемно изражение за ПГ.
 3.1.3.6. температурен датчик (T1) (с точност и прецизност ±1,0 K), поставен непосредствено преди разходомера и използван да регистрира разликата в налягането между газовата смес и околния въздух;
 3.1.3.7. датчик за налягане (G1) (с точност и прецизност ±0,4 kPa), поставен непосредствено преди нагнетателната помпа и използван да регистрира градиента на налягането между газовата смес и околния въздух;
 3.1.3.8. друг датчик за налягане (G2) (с точност и прецизност ±0,4 kPa), поставен така, че да може да се регистрира разликата в налягането между входа и изхода на помпата;
 3.1.3.9. две сонди за вземане на проби (S1 и S2) за непрекъснато вземане на проби от разреждащия въздух и от сместа разредени отработили газове/въздух;
 3.1.3.10. филтър (F) за извличане на твърди прахови частици от потока газ, събиран за анализ;
 3.1.3.11. помпи (Р) за събиране на постоянен поток от разреждащия въздух, както и от сместа на разредени отработили газове/въздух по време на изпитването;
 3.1.3.12. регулатори на дебита (N) за осигуряване на постоянен еднороден поток от газови проби, взети по време на изпитването от сондите за вземане на проби S1 и S2, а потокът от газови проби трябва да бъде такъв, че в края на всяко изпитване количеството на пробите да е достатъчно за анализ (приблизително 10 литра на минута);
 3.1.3.13. разходомери (FL) за регулиране и контрол на постоянния поток от газови проби по време на изпитването;
 3.1.3.14. бързодействащи клапани (V) за насочване на постоянния поток от газови проби към торбичките за проби или към изпускателния отвор;
 3.1.3.15. газонепропускливи, бързо свързващи се елементи (Q) между бързодействащите клапани и торбичките за проби; връзката трябва да се затваря автоматично от страната на торбичката за проби; като алтернатива могат да бъдат използвани други начини за отвеждане на пробите към анализиращото устройство (напр. трипътни спирателни клапани);
 3.1.3.16. торбички (B) за събиране на проби от разредените отработили газове и от разреждащия въздух по време на изпитването; те трябва да имат достатъчен капацитет, за да не възпрепятстват потока от проби; материалът на торбичките трябва да бъде такъв, че да не влияе на самите измервания, както и на химическия състав на газовите проби (напр. ламинирани полиетиленови/полиамидни покрития или флуорирани поливъглеводороди);
 3.1.3.17. цифров брояч (С) за регистриране на броя на оборотите, направени от нагнетателната помпа по време на изпитването.
 3.1.4. Необходимо допълнително оборудване, когато се изпитват превозни средства с двигател със запалване чрез сгъстяване
 За да се изпълнят изискванията в точки 4.3.1.1. и 4.3.2. от приложение 4, при изпитване на превозни средства с двигател със


text:
запалване чрез сгъстяване трябва да се използват допълнителните компоненти, оградени с пунктирани линии на фигура 5/3:
 Fh
 :
 е нагрят филтър,
 S3
 :
 е точка за вземане на въглеводородни проби,
 Vh
 :
 е нагрят многопътен клапан,
 Q
 :
 е бърза връзка, позволяваща пробата от околния въздух BA да бъде анализирана от HFID,
 HFID
 :
 е подгрят анализатор от тип с пламъчно-йонизационен детектор,
 R и I
 :
 са средство за отчитане и интегриране на моментните въглеводородни концентрации,
 Lh
 :
 е подгрявана тръба за вземане на проби.
 Всички подгрявани елементи трябва да бъдат подържани при 463 К (190 °C) ± 10 К.
 Система за вземане на проби от прахови частици
 S4
 :
 Сонда за вземане на проби в тунела за разреждане,
 Fp
 :
 Филтърно звено, състоящо се от два последователно монтирани филтъра; превключвателно устройство за допълнителни паралелно монтирани двойки от филтри,
 Тръба за вземане на проби,
 Помпи, регулатори на дебита, устройства за измерване на дебита.
 3.2. Устройство за разреждане с тръба на Вентури с критична (звукова) скорост на флуида (CFV-CVS) (Фигура 5/4)
 Използването на тръба на Вентури с критична скорост на флуида във връзка с процедура за вземане на проби CVS се основава на принципите на хидроаеромеханиката при критична скорост на флуида. Променливият дебит на сместа от разредени и отработили газове се поддържа при скорост на звука, която е правопропорционална на квадратния корен на температурата на газовете. Потокът се следи непрекъснато, пресмята се и се интегрира по време на изпитването.
 Използването за проби на допълнителна тръба на Вентури с критична скорост на флуида осигурява пропорционалността на взетата проба от газове. Тъй като температурата и налягането са равни при двата входа на тръбата на Вентури, обемът на газовия поток, който се отвежда за вземане на проби, е пропорционален на общия обем на получената смес от разредени отработили газове, като така се изпълняват изискванията от настоящото приложение.
 Фигура 5/3
 Устройството за вземане на проби с постоянен обем с нагнетателна помпа (PDP-CVS)
 Фигура 5/4
 Устройството за вземане на проби с постоянен обем с тръба на Вентури с критична скорост на флуида (Система CFV-CVS)
 3.2.2. Фигура 5/4 представя схематично такава система за вземане на проби. Тъй като различни конфигурации могат да дадат точни резултати, не е задължително строгото съответствие с чертежа. Могат да се използват различни елементи като инструменти, клапи, соленоиди и превключватели, за да се осигури допълнителна информация и да се координират функциите на системата от компоненти.
 Оборудването за събиране на проби се състои от:
 3.2.3.1. филтър (D) за разреждащия въздух, който може да е предварително загрят, ако е необходимо: филтърът трябва да съдържа активен въглен, поставен между два слоя хартия, и се използва, за да се намалят и стабилизират фоновите емисии на въглеводород в разреждащия въздух;
 3.2.3.2. смесителна камера (М), в която се смесват хомогенно отработили газове и въздух;
 3.2.3.3. вихров сепаратор (CS) за извличане на прахови частици;
 3.2.3.4. две сонди (S1 и S2) за вземане на проби от разреждащия въздух, както и от разредените отработили газове;
 3.2.3.5. тръба на Вентури с критична скорост на флуида (SV) за вземане на пропорционални проби от разредените


text:
отработили газове при сондата за вземане на проби S2;
 3.2.3.6. филтър (F) за извличане на твърди прахови частици от газовите потоци, отведени за анализ;
 3.2.3.7. помпи (Р) за събиране на част от въздушния поток и разредените отработили газове в торбички по време на изпитването;
 3.2.3.8. регулатор на дебита (N) за осигуряване на постоянен поток от газовите проби, взети по време на изпитването от сондата за вземане на проби S1; потокът от газовите проби трябва да бъде такъв, че в края на всяко изпитване количеството на пробите да е достатъчно за анализ (приблизително 10 литра на минута);
 3.2.3.9. демпфер (PS) в тръбопровода за вземане на проби;
 3.2.3.10. разходомери (FL) за регулиране и контрол на потока от газови проби по време на изпитванията;
 3.2.3.11. бързодействащи автоматични вентили с електромагнитно задвижване (V) за отвеждане на постоянен поток от газови проби в торбичките за проби или към изпускателния отвор;
 3.2.3.12. газонепропускливи, бързо затварящи се съединяващи се елементи (Q) между бързодействащите клапани и торбичките за проби; връзките трябва да се затварят автоматично от страната на торбичката за проби. Като алтернатива може да се използват други начини за отвеждане на пробите към анализатора (напр. трипътен спирателен клапан);
 3.2.3.13. торбички (B) за събиране на проби от разредените отработили газове и от разреждащия въздух по време на изпитването; те трябва да имат достатъчен капацитет, за да не възпрепятстват потока от проби; материалът на торбичките трябва да бъде такъв, че да не влияе на самите измервания, както и на химическия състав на газовите проби (напр. ламинирани полиетиленови/полиамидни покрития или флуорирани поливъглеводороди);
 3.2.3.14. датчик за налягане (G) с точност и прецизност до ±0,4 kPa;
 3.2.3.15. температурен датчик (Т) с точност и прецизност до ±1 К и с време на реакция 0,1 секунди при 62 % промяна на температурата (измерено в силиконово масло);
 3.2.3.16. Измервателна тръба на Вентури с критична скорост на флуида (MV) за измерване на обема на потока от разредените отработили газове;
 3.2.3.17. вентилатор (BL) с достатъчен капацитет, за да може да аспирира общия обем разредени отработили газове;
 капацитетът на системата CFV-CVS трябва да бъде такъв, че при всички работни условия, които е възможно да настъпят по време на изпитване, да не се получи кондензиране на вода. В общия случай това се постига с използването на вентилатор с капацитет:
 3.2.3.18.1. два пъти максималния поток на отработилите газове, получени при ускорявания при цикъла на движение, или
 3.2.3.18.2. достатъчен да гарантира, че концентрацията на СО2 в торбичката за проби от разредените отработили газове е по-малка от 3 % в обемно изражение.
 3.2.4. Необходимо допълнително оборудване, когато се изпитват превозни средства с двигател със запалване чрез сгъстяване
 За да се изпълнят изискванията в точки 4.3.1.1. и 4.3.2. от приложение 4, при изпитване на превозни средства с двигател със запалване чрез сгъстяване трябва да се използват допълнителните компоненти, оградени с пунктирани линии на фигура 5/4:
 Fh
 :
 е подгрят филтър,
 S3
 :
 е точка за вземане на въглеводородни проби,
 Vh
 :
 е нагрят многопътен клапан,
 Q
 :
 е бързодействащ конектор, позволяващ пробата от околния въздух BA да бъде анализирана от HFID,
 HFID
 :


text:
е подгрят анализатор от пламъчно-йонизационен тип,
 R и I
 :
 са средство за отчитане и интегриране на моментните въглеводородни концентрации,
 Lh
 :
 е подгрявана тръба за вземане на проби.
 Всички нагрявани елементи трябва да бъдат подържани при 463 К (190 °C) ± 10 К.
 Ако не е възможно компенсиране на отклоненията на потока, тогава се изискват топлообменник (Н) и система за контрол на температура (TC), описани в точка 3.1.3. от настоящото допълнение, за да се осигури постоянен поток през тръбата на Вентури (MV) и по този начин да се постигне пропорционален поток през системата за вземане на проби от прахови частици S3.
 S4
 :
 Сонда за вземане на проби в тунела за разреждане,
 Fp
 :
 Филтърно звено, състоящо се от два последователно монтирани филтъра; превключвателно устройство за допълнителни паралелно монтирани двойки от филтри,
 Тръба за вземане на проби,
 Помпи, регулатори на потока, устройства за измерване на потока.
 Допълнение 6
 Метод за калибриране на оборудването
 1. ПОСТРОЯВАНЕ НА КРИВАТА ЗА КАЛИБРИРАНЕ
 1.1. Всеки нормално използван работен обхват се калибрира в съответствие с изискванията в точка 4.3.3. от приложение 4 по следната процедура:
 1.2. Калибровъчната крива на анализатора се установява посредством най-малко пет калибровъчни точки, разположени на равни разстояния, доколкото е възможно. Номиналната концентрация на калибриращия газ при най-висока концентрация трябва да бъде не по-малко от 80 % от максималната стойност на скалата.
 1.3. Калибровъчната крива се изчислява по метода на най-малките квадрати. Ако получената полиномна степен е по-голяма от 3, броят на калибровъчните точки трябва да бъде най-малко равен на тази полиномна степен плюс 2.
 1.4. Калибровъчната крива не трябва да се различава с повече от ±2 % от номиналната стойност на всеки калибриращ газ.
 1.5. Траектория на калибровъчната крива
 От траекторията на калибровъчната крива и от калибровъчните точки е възможно да се провери дали калибрирането е било извършено правилно. Трябва да се посочат редица характерни параметри на анализатора, и по-точно:
 —
 скалата,
 —
 чувствителността,
 —
 нулевата точка,
 —
 датата на извършване на калибрирането.
 1.6. Ако е възможно да се докаже на техническата служба, че алтернативни технологии (напр. компютър, превключвател с електронно управляван обхват и др.) могат да дадат резултати с еквивалентна точност, тогава тези алтернативи могат да се използват.
 Проверка на калибрирането
 1.7.1. Всеки нормално използван работен обхват трябва да бъде проверен преди всеки анализ в съответствие със следното:
 1.7.2. Калибрирането се проверява, като се използват газ за нулиране и еталониращ газ, чиито номинални стойности са между 80 % и 95 % от предполагаемата стойност за анализ.
 1.7.3. Ако за двете разглеждани точки получената стойност не се различава с повече от ±5 % от максималната стойност на скалата спрямо теоретичната стойност, параметрите на настройка могат да бъдат променени. В противен случай се построява нова крива на калибрирането в съответствие с точка 1. от настоящото допълнение.
 1.7.4. След изпитване газът за нулиране и същият еталониращ газ се използват за нова проверка. Анализът се счита за приемлив, ако разликата между резултатите от двете измервания е по-малка от 2 %.
 2. ПРОВЕРКА НА ПЛАМЪЧНО-ЙОНИЗАЦИОННИЯ ДЕТЕКТОР (FID) ЗА РЕАКЦИЯ НА ВЪГЛЕВОДОРОДИ
 2.1. Оптимизиране на


text:
реакцията на детектора
 FID се регулира съгласно указанията на производителя на уреда. Използва се пропан, смесен с въздух, за да се оптимизира реакцията в най-обичайния работен обхват.
 2.2. Калибриране на анализатора за въглеводороди (НС)
 Анализаторът трябва да бъде калибриран, като се използва пропан, смесен с въздух и пречистен синтетичен въздух. Вж. точка 4.5.2. от приложение 4 (калибриране и еталониращи газове).
 Построява се калибровъчна крива, както е описано в точки 1.1.—1.5. от настоящото допълнение.
 2.3. Коефициенти на реагиране за различни въглеводороди и препоръчителни граници
 Коефициентът на реагиране (Rf) за даден вид въглеводород е съотношението на отчетената от FID стойност C1 към концентрацията в газовата бутилка, изразена като ppm C1.
 Концентрацията на изпитвания газ трябва да бъде достатъчна, за да даде реакция, съответстваща на приблизително 80 % отклонение от пълния обхват на скалата за работния обхват. Концентрацията трябва да се знае с точност от ±2 % по отношение на определен гравиметричен еталон, изразен в обемни части. Освен това газовата бутилка трябва да бъде предварително подготвена в продължение на 24 часа при температура между 293 K и 303 К (20 °C и 30 °C).
 Коефициентите на реагиране следва да бъдат определени при въвеждането на даден анализатор в действие и след това при основни ремонти. Газовете за изпитване, които трябва да използват, и препоръчителните коефициенти на реагиране са:
 Метан и пречистен въздух:
 1,00 < Rf < 1,15
 или 1,00 < Rf < 1,05
 за превозни средства, работещи с ПГ
 Пропилен и пречистен въздух:
 0,90 < Rf < 1,00
 Толуол и пречистен въздух:
 0,90 < Rf < 1,00
 Спрямо коефициент на реагиране (Rf) от 1,00 за пропан и пречистен въздух.
 2.4. Проверка за интерференция на кислород и препоръчителни граници
 Коефициентът на реагиране трябва да бъде определен, както е описано в точка 2.3. по-горе. Газът за изпитване, който трябва да се използва, и препоръчителният обхват на коефициента на реагиране са:
 Пропан и азот: 0,95 < Rf < 1,05
 3. ИЗПИТВАНЕ НА ЕФЕКТИВНОСТТА НА ПРЕОБРАЗУВАТЕЛЯ НА NOx
 Коефициентът на полезно действие на преобразувателя, използван за преобразуване на NO2 в NO, се получава, както следва:
 Коефициентът на полезно действие може да се получи чрез озонатор, като се прилага схемата, показано на фигура 6/1, и процедурата, описана по-долу.
 3.1. Анализаторът се калибрира съгласно спецификациите на производителя в най-често използвания диапазон с помощта на газ за нулиране и еталонен газ (съдържанието на NO в него трябва да отговаря на около 80 % от измервателния диапазон и концентрацията на NO2 в газовата смес трябва да бъде по-ниска от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът на NOx се настройва в режим за анализ на NO, така че еталонният газ да не преминава през преобразувателя. Записва се отчетената концентрация.
 3.2. С помощта на Т-образно съединение се добавя непрекъснато кислород или синтетичен въздух към потока от еталонни газове, докато измерваната концентрация стане с около 10 % по-ниска от отчетената концентрация при калибрирането, дадена в точка 3.1. по-горе. Отчита се показаната концентрация (С). През този процес озонаторът не е включен.
 3.3. След това озонаторът се задейства, за да създаде достатъчен обем от озон, който


text:
да намали концентрацията на NO до 20 % (най-малко 10 %) от концентрацията при калибрирането, посочена в точка 3.1. по-горе. Записва се отчетената концентрация (d).
 3.4. След това се включва анализаторът на NOx на режим за NOx, което означава, че газовата смес (състояща се от NO, NO2, O2 и N2) вече минава през преобразувателя. Записва се отчетената концентрация (а).
 3.5. Озонаторът се изключва. Сместа от газове, описана в точка 3.2. по-горе, минава през преобразувателя към детектора. Записва се отчетената концентрация (b).
 Когато озонаторът е изключен, потокът от кислород или синтетичен въздух също е прекъснат. Тогава отчетените стойности на NO2 на анализатора не трябва да превишават с повече от 5 % стойностите, посочени в точка 3.1. по-горе.
 Фигура 6/1
 Схема на устройствата за проверка на ефективността на преобразувателя на NOx
 3.7. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя на NOx се изчислява, както следва:
 3.8. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя не трябва да е по-нисък от 95 %.
 3.9. Коефициентът на полезно действие на преобразувателя трябва да се проверява най-малко веднъж седмично.
 4. КАЛИБРИРАНЕ НА СИСТЕМА ЗА ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ С ПОСТОЯНЕН ОБЕМ (CVS)
 Системата CVS се калибрира, като се използва точен разходомер и ограничаващо устройство. Потокът през системата трябва да бъде измерен при различни стойности на налягане и параметрите за регулиране на системата да бъдат измерени и отнесени към потоците.
 4.1.1. Могат да се използват различни типове разходомери, напр. калибрирана тръба на Вентури, ламинарен разходомер или калибриран турбинен измерител, при условие, че те са динамични измервателни системи и могат да отговорят на изискванията на точки 4.4.1. и 4.4.2. от приложение 4.
 4.1.2. Следващите точки дават данни за методите на калибриране на устройствата PDP и CFV, като се използва ламинарен разходомер, който дава изискваната точност, заедно със статистическа проверка на валидността на калибрирането.
 4.2. Калибриране на обемната помпа (PDP)
 4.2.1. Следната процедура на калибриране описва оборудването, конфигурацията на изпитването и различните параметри, които се измерват, за да се установи дебита на потока на помпата CVS. Всички параметри, свързани с помпата, се измерват едновременно с параметрите, отнасящи се до разходомера, който е свързан последователно с помпата. Изчисленият дебит на потока (изразен в m3/min при входа на помпата, при абсолютно налягане и температура) може тогава да бъде представен графично спрямо корелационна функция, която е стойността на специфична комбинация от параметрите на помпата. Тогава се определя линейното уравнение, което свързва потока на помпата и корелационната функция. В случай, че CVS е с многоскоростно задвижване, трябва да се извърши калибриране за всеки използван обхват.
 Тази процедура за калибриране се основава на измерването на абсолютните стойности на параметрите на помпата и разходомера, отнасящи се до дебита на потока при всяка точка. Трябва да се спазят три условия, за да се обезпечи точността и целостта на калибровъчната крива:
 4.2.2.1. Наляганията на помпата трябва да се измерят при изпускателния отвор на помпата, а не при външния тръбопровод на входа и изхода на помпата. Датчиците на налягането, монтирани на горния и долния център на челния капак на задвижването на помпата, са изложени на действителното налягане от картера на помпата,


text:
поради което отразяват абсолютните разлики в налягането;
 4.2.2.2. По време на калибрирането се поддържа постоянна температура. Ламинарният разходомер е чувствителен към колебания на температурата при входа, което предизвиква разпръскване на измерените стойности. Постепенни промени в температурата от ±1 К са приемливи, при условие, че настъпват в период от няколко минути;
 4.2.2.3. Всички връзки между разходомера и помпата CVS трябва да са непропускливи.
 По време на изпитване на емисии на отработили газове измерването на същите тези параметри на помпата позволява на потребителя да изчисли дебита на потока от калибриращото уравнение.
 4.2.3.1. Фигура 6/2 от настоящото допълнение показва една възможна установка за изпитване. Допустими са варианти, при условие, че те са одобрени от органа, издаващ одобрението, като предлагащи сравнима точност. Ако се използва установката, показана в допълнение 5, фигура 5/3, следните данни трябва да са в посочените границите на точност:
 барометрично налягане (коригирано) (Pb)
 ±0,03 kPa
 температура на околната среда (T)
 ±0,2 K
 температура на въздуха при LFE (ETI)
 ±0,15 K
 понижение на налягането преди LFE (EPI)
 ±0,01 kPa
 спад на налягането в цялата матрица на LFE (EDP)
 ±0,0015 kPa
 температура на въздуха при входа на помпата CVS (PTI)
 ±0,2 K
 температура на въздуха при изхода на помпата CVS (PTO)
 ±0,2 K
 понижение на налягането при входа на помпата CVS (PPI)
 ±0,22 kPa
 спад на налягането при изхода на помпата CVS (PPO)
 ±0,22 kPa
 обороти на помпата в периода на изпитването (n)
 ±1 1/min
 изминало време за период (най-малко 250 s) (t)
 ±0,1 s
 4.2.3.2. След като системата е свързана, както е показано на фигура 6/2 от настоящото допълнение, променливият ограничител се установява в широко отворено положение и помпата CVS работи в продължение на 20 минути преди започване на калибрирането.
 Отново се затваря частично ограничителният вентил със стъпка на увеличение от спада на налягането при входа на помпата (около 1 kPa), което ще даде минимум шест точки с данни за цялото калибриране. Системата се оставя да се стабилизира за три минути и се повтаря измерването.
 Фигура 6/2
 Конфигурация за калибриране на PDP-CVS
 Анализ на данните
 4.2.4.1. Дебитът на въздуха (Qs) при всяка точка за изпитване се изчислява в стандартни m3/min от данните на разходомера, като се използва предписания от производителя метод.
 4.2.4.2. Тогава дебитът на въздуха се преобразува в дебит на помпата (V0), изразен в m3/rev., при абсолютна температура и налягане при входа на помпата.
 където:
 V0
 =
 дебит на помпата при Tp и Pp, изразен в m3/rev.,
 Qs
 =
 въздушен дебит при 101,33 kPa и 273,2 K, изразен в m3/min.,
 Tp
 =
 температура при входа на помпата (K),
 Pp
 =
 абсолютно налягане при входа на помпата (kPa),
 n
 =
 честота на въртене на помпата в min–1.
 За да се компенсира взаимодействието между изменението на налягането при помпата от нейната честота на въртене и степента на плъзгане на помпата, се изчислява корелационната функция (x0) между честотата на въртене на помпата (n), разликата в налягането от входа на помпата до изхода на помпата и абсолютното налягане при изхода на помпата, както следва:
 където:
 x0
 =
 корелационна функция,
 ΔPp
 =
 разлика в налягането от


text:
входа на помпата до изхода на помпата (kPa)
 Pe
 =
 абсолютно налягане при изхода (PPO + Pb) (kPa).
 Извършва се линейно напасване по метода на най-малките квадрати, за да се генерират уравненията за калибрирането, които имат следния вид:
 V0 = D0 — M (x0)
 n = A—B (ΔPp)
 D0, M, A and B са константите за определяне на наклона и точките на пресичане на осите, които описват правите.
 4.2.4.3. Система CVS, която има много скорости, трябва да бъде калибрирана за всяка използвана скорост. Калибриращите прави, получени за обхватите, трябва да бъдат приблизително успоредни и стойностите на пресичане на осите (D0) трябва да се увеличават с намаляването на обхвата на дебита на помпата.
 Ако калибрирането е изпълнено внимателно, изчислените от уравнението стойности ще бъдат в рамките на 0,5 % от измерената стойност на V0. Стойностите на М са различни за всяка помпа. Калибрирането се провежда при привеждане в действие на помпата и след основен ремонт.
 4.3. Калибриране на тръбата на Вентури с критична скорост на флуида (CFV)
 4.3.1. Калибрирането на CFV се основава на уравнението на потока за тръба на Вентури с критична скорост на флуида:
 където:
 Qs
 =
 поток,
 Kv
 =
 коефициент на калибриране,
 P
 =
 абсолютно налягане (kPa),
 T
 =
 абсолютна температура (K).
 Газовият поток е функция на налягането и температурата при входа.
 Процедурата по калибриране, описана по-долу, установява стойността на коефициента на калибриране при измерени стойности на налягане, температура и въздушен поток.
 4.3.2. При калибриране на електронните части на CFV трябва да се изпълнява препоръчаната от производителя процедура.
 4.3.3. За калибриране на тръбата на Вентури с критична скорост на флуида се изискват измервания и следните данни трябва да са в посочените граници на точност:
 барометрично налягане (коригирано) (Pb)
 ±0,03 kPa,
 температура на въздуха при LFE, разходомер (ETI)
 ±0,15 K,
 понижение на налягането преди LFE (EPI)
 ±0,01 kPa,
 спад на налягането в цялата матрица на LFE (EDP)
 ±0,0015 kPa,
 въздушен поток (Qs)
 ±0,5 %,
 спад на входното налягане на CFV (PPI)
 ±0,02 kPa,
 температура при входа на тръбата на Вентури (Tv)
 ±0,2 K.
 4.3.4. Оборудването трябва да бъде разположено както е показано на фигура 3 от настоящото допълнение и проверено за пропускливост. Всякакви изтичания между устройството за измерване на дебита и тръбата на Вентури с критична скорост на флуида сериозно се отразяват върху точността на калибрирането.
 4.3.5. Ограничителят на променлив дебит трябва да бъде регулиран в отворено положение, вентилаторът пуснат и системата стабилизирана. Трябва да бъдат регистрирани данните от всички уреди.
 4.3.6. Ограничителят на дебита трябва да бъде изменян и трябва да се отчетат най-малко осем показания по целия обхват на тръбата на Вентури с критична скорост на флуида.
 Регистрираните по време на калибрирането данни се използват в следните изчисления. Дебитът на въздушния поток (Qs) при всяка точка на изпитване се изчислява от данните на разходомера, като се използва предписания от производителя метод.
 Изчисляват се стойности на коефициента на калибриране за всяка точка на изпитване:
 където:
 Qs
 =
 дебит в m3/min при 273,2 K и 101,33 kPa,
 Tv
 =
 температура при входа на тръбата на Вентури (K),
 Pv
 =


text:
абсолютно налягане при входа на тръбата на Вентури (kPa).
 Kv се изразява графично като функция на налягането при входа на тръбата на Вентури. За поток със звукова скорост Kv ще има относително постоянна стойност. С намаляване на налягането (увеличаване на подналягането) тръбата на Вентури се отваря и Kv намалява. Евентуалните промени на Kv са недопустими.
 Изчислява се средна стойност на Kv и стандартното отклонение за минимум осем точки в критичната област.
 Ако стандартното отклонение е по-голямо от 0,3 % от средната стойност на Kv, се предприема корективно действие.
 Фигура 6/3
 Конфигурация за калибриране на CFV-CVS
 Допълнение 7
 Проверка на цялата система
 1. За да се изпълнят изискванията в точка 4.7. от приложение 4, трябва да се определи общата точност на системата CVS за вземане на проби и на аналитичната система чрез въвеждане на известна маса замърсяващ газ в системата, докато тя работи, както по време на нормално изпитване, след което се анализира и изчислява масата на замърсителите съгласно формулите в допълнение 8 към приложение 4, с изключение на това, че плътността на пропана се приема за 1,967 грама на литър при стандартни условия. Известно е, че следните две техники дават достатъчна точност.
 Измерване на постоянен поток от чист газ (CO или C3H8), като се използва устройство с отвор за критична скорост на флуида
 2.1. Известно количество чист газ (CO или C3H8) се подава в системата CVS през калибриран отвор за критична скорост на флуида. Ако входното налягане е достатъчно високо, дебитът на потока (q), който се регулира посредством отвора за критична скорост на флуида, не зависи от изходящо налягане на отвора (критична скорост на флуида). Ако се получат отклонения, по-големи от 5 %, трябва да се определи и отстрани причината за неправилното функциониране. Системата CVS работи както при изпитване на емисии на отработили газове в продължение на 5 до 10 минути. Събраният газ в торбичката за проби се анализира с обичайното оборудване и резултатите се сравняват с концентрацията на газови проби, която е известна предварително.
 Измерване на ограничен поток от чист газ (CO или C3H8) по гравиметричен метод
 3.1. За проверка на системата CVS може да се използва следната гравиметрична процедура.
 Масата на малък цилиндър, напълнен с въглероден окис или пропан, се определя с точност до ±0,01 g. Системата CVS работи в продължение на 5 до 10 минути както при нормално изпитване на емисии на отработили газове, докато в системата се подава въглероден окис или пропан. Определя се включеното количество чист газ посредством диференциално претегляне. След това се анализира събраният газ в торбичката посредством оборудването, което нормално се използва при анализ на отработили газове. След това се сравняват резултатите със стойностите на концентрация, изчислени преди това.
 Допълнение 8
 Изчисляване на масите на емисиите от замърсители
 1. ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
 1.1. Тегловните емисии на газовите замърсители се изчисляват с помощта на следното уравнение:
 (1)
 където:
 Mi
 =
 тегловни емисии на замърсителя i в грамове на километър,
 Vmix
 =
 обем на разредените отработили газове, изразен в литри за изпитване и коригиран за нормалните условия (273,2 K и 101,33 kPa),
 Qi
 =
 плътност на


text:
замърсителя i в грамове на литър при нормална температура и налягане (273,2 K и 101,33 kPa),
 kh
 =
 коефициент за корекция на влажност, използван за изчисляване на масата на емисиите на окиси на азота. Няма корекция на влажност за HC и CO,
 Ci
 =
 концентрация на замърсителя i в разредените отработили газове, изразена в ppm и коригирана с количеството на замърсителя i, съдържащо се във въздуха за разреждане,
 d
 =
 разстояние в километри, съответстващо на изпитвателния цикъл.
 1.2. Определяне на обема
 1.2.1. Изчисляване на обема, когато се използва устройство с променливо разреждане с постоянно регулиране на потока посредством отвор или тръба на Вентури
 Регистрират се непрекъснато параметрите, показващи обемния поток, и се изчислява общият обем за времетраенето на изпитването.
 1.2.2. Изчисляване на обема, когато се използва обемна помпа
 Обемът на разредените отработили газове, измерен в системи, съдържащи обемна помпа, се изчислява посредством следната формула:
 V = Vo · N
 където:
 V
 =
 обем на разредения газ, изразен в литри за изпитване (преди корекция),
 Vo
 =
 обем газ, доставен от обемната помпа при условия на изпитване, изразен в литри на оборот,
 N
 =
 брой на оборотите на изпитване.
 1.2.3. Коригиране на обема на разредени отработили газове към стандартни условия
 Обемът на разредените отработили газове се коригира посредством следната формула:
 (2)
 в която:
 (K/kPa) (3)
 където:
 PB
 =
 барометрично налягане в помещението за изпитване в kPa,
 P1
 =
 подналягане при входа на нагнетателната помпа в kPa в относителен план с барометричното налягане на околната среда,
 Tp
 =
 средна температура на разредените отработили газове, влизащи в обемната помпа по време на изпитването (К).
 1.3. Изчисляване на коригираната концентрация на замърсители в торбичката за вземане на проби
 (4)
 където:
 Ci
 =
 концентрация на замърсител i в разредените отработили газове, изразена в ppm и коригирана с количеството на i, съдържащо се във въздуха за разреждане,
 Ce
 =
 измерена концентрация на замърсител i в разредените отработили газове, изразена в ppm,
 Cd
 =
 концентрация на замърсителя i в използвания за разреждане въздух, изразена в ppm,
 DF
 =
 коефициент на разреждане.
 Коефициентът на разреждане се изчислява, както следва:
 DF =
 за бензин и дизелово гориво
 (5a)
 DF =
 за ВНГ
 (5b)
 DF =
 за ПГ
 (5c)
 В тези формули:
 CCO2
 =
 концентрация на CO2 в разредените отработили газове, съдържащи се в торбичката за проби, изразена в обемни проценти,
 CHC
 =
 концентрация на HC в разредените отработили газове, съдържащи се в торбичката за проби, изразена в ppm въглероден еквивалент,
 CCO
 =
 онцентрация на CO в разредените отработили газове, съдържащи се в торбичката за проби, изразена в ppm.
 1.4. Определяне на корекционния коефициент за влажност за NO
 За да се коригира влиянието на влажността върху резултатите на азотните окиси, се прилагат следните изчисления:
 (6)
 (6)
 където:
 H
 =
 абсолютна влажност, изразена в грамове вода на килограм сух въздух,
 Ra
 =
 относителна влажност на околния въздух, изразена в проценти,
 Pd
 =
 налягане на наситените пари при околна температура, изразено в kPa,
 PB
 =
 атмосферно налягане в помещението, изразено в kPa.
 1.5. Пример
 Данни
 1.5.1.1. Околни условия:
 околна температура: 23 °C =


text:
297,2 K,
 барометрично налягане: PB = 101,33 kPa,
 относителна влажност: Ra = 60 %,
 налягане на наситените пари: Pd = 2,81 kPa от H2O при 23 °C.
 1.5.1.2. Измерен обем, приведен до стандартни условия (точка 1.)
 V = 51,961 m3
 1.5.1.3. Показания на анализатора:
 Проба от разредени отработили газове
 Проба от въздуха за разреждане
 HC (1)
 92 ppm
 3,0 ppm
 CO
 470 ppm
 0 ppm
 NOx
 70 ppm
 0 ppm
 CO2
 1,6 % от обема
 0,03 % от обема
 Изчисления
 1.5.2.1. Коефициент на корекция на влажността (kH) (вж. формула (6)):
 H =10,5092
 kh = 0,9934
 1.5.2.2. Коефициент на разреждане (DF) (вж. формула (5))
 DF = 8,091
 1.5.2.3. Изчисляване на коригираната концентрация на замърсители в торбичката за вземане на проби:
 HC, тегловни емисии (вж. формули (4) и (1))
 Ci = 89,371
 QHC = 0,619 в случая на бензин или дизелово гориво
 QHC = 0,649 в случая на ВНГ
 QHC = 0,714 в случая на ПГ
 g/km
 CO, тегловни емисии (вж. формула (1))
 QCO = 1,25
 g/km
 NOx, тегловни емисии (вж. формула (1))
 QNOx = 2,05
 g/km
 2. СПЕЦИАЛНИ ИЗИСКВАНИЯ ЗА ПРЕВОЗНИ СРЕДСТВА, ОБОРУДВАНИ С ДВИГАТЕЛИ СЪС ЗАПАЛВАНЕ ЧРЕЗ СГЪСТЯВАНЕ
 2.1. Определяне на HC за двигатели със запалване чрез сгъстяване
 За изчисляване на тегловните емисии на HC за двигатели със запалване чрез сгъстяване се изчислява средната концентрация на HC, както следва:
 (7)
 където:
 =
 интеграл на записаната стойност от подгретия детектор FID за времето на изпитването (t2 — t1)
 Ce
 =
 концентрация на HC, измерена в разредените отработили газове, в ppm на,
 Ci
 =
 заменя CHC във всички свързани уравнения.
 2.2. Определяне на масата на праховите частици
 Масата на емисиите на прахови частици Mp (g/km) се изчислява чрез следното уравнение:
 когато отработилите газове се вентилират извън тунела;
 когато отработените газове се връщат в тунела.
 където:
 Vmix
 =
 Обем на разредените отработили газове (вж. точка 1.1.) при стандартни условия,
 Vep
 =
 Обем на отработилите газове, минаващи през филтъра за прахови частици при стандартни условия,
 Pe
 =
 Маса на праховите частици, уловени от филтрите,
 d
 =
 Разстояние, съответстващо на изпитвателния цикъл, в km,
 Mp
 =
 Емисии на прахови частици в g/km.
 (1) в ppm въглероден еквивалент
 ПРИЛОЖЕНИЕ 5
 Изпитване от тип II
 (Изпитване за емисии от въглероден окис при работа на празен ход)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип II, посочено в точка 5.3.2. от настоящото правило.
 2. УСЛОВИЯ НА ИЗМЕРВАНЕ
 2.1. Горивото при изпитванията е еталонното гориво, спецификациите на което са дадени в приложения 10 и 10а към настоящото правило.
 По време на изпитването околната температурата трябва да бъде между 293 и 303 К (20 и 30°С). Двигателят се загрява, докато температурата на всички охлаждащи и смазочни средства и налягането в смазочните средства се уравновесят.
 2.2.1. Превозните средства, които работят или с бензин, или с ВНГ, или с ПГ, се изпитват с еталонното(ите) гориво(а), използвани при изпитването от тип I.
 2.3. В случай на превозни средства с предавателни кутии с ръчно или полуавтоматично управление, изпитването трябва да се проведе с лост за превключване в „нулево“ положение и с включен


text:
съединител.
 2.4. В случай на превозни средства с предавателни кутии с автоматично управление, изпитването се провежда с лост за превключване или в „нулево“, или в положение „паркиране“.
 Компоненти за регулиране на честотата на въртене на празен ход
 Определение
 За целите на настоящото правило „компоненти за регулиране на честотата на въртене на празен ход“ означават прибори, позволяващи да се променят условията за работа на двигателя на празен ход, които могат лесно да бъдат управлявани от механик, като използва само инструментите, описани в точка 2.5.1.1. по-долу. По-специално, устройства за калибриране на потоците на гориво и въздух, не се считат за компоненти за регулиране, ако техните настройки изискват отстраняването на фиксатори, операция, която обикновено може да бъде изпълнена само от професионален механик
 2.5.1.1. Инструменти, които могат да се използват за настройка на компонентите за регулиране на честотата на въртене на празен ход: отвертки (обикновени или кръстати), гаечни ключове (затворени, с отворен край или регулируеми), клещи, шестограмни ключове за шестоъгълно гнездо.
 Определяне на точките за измерване
 2.5.2.1. Най-напред се извършва измерване при стойностите, зададени в съответствие с условията, определени от производителя.
 2.5.2.2. За всеки компонент за регулиране, чиято позиция може непрекъснато да се променя, се определят достатъчен брой характерни позиции.
 2.5.2.3. Измерването на съдържанието на въглероден окис на отработилите газове трябва да се проведе за всички възможни позиции на компонентите за регулиране, но за компоненти с непрекъснато изменение се приемат само позициите, определени в точка 2.5.2.2. по-горе.
 Изпитването от тип II се счита за задоволително, ако най-малко едно от следните две условия е изпълнено:
 2.5.2.4.1. никоя от стойностите, измерени съгласно точка 2.5.2.3., не превишава пределните стойности;
 2.5.2.4.2. максималното съдържание, получено при непрекъснато изменение на един от компонентите за регулиране, докато другите компоненти се подържат стабилни, не превишава пределната стойност, като условието е изпълнено при различни комбинации на компонентите за регулиране, различни от онзи, чиято позиция е изменяна непрекъснато.
 Възможните позиции на компонентите за регулиране са ограничени:
 2.5.2.5.1. от една страна, от по-голямата от следните две стойности: най-ниската честота на въртене на празен ход, които двигателят може да постигне; препоръчаната честота на въртене от производителя, минус 100 оборота за минута;
 2.5.2.5.2. от друга страна, от най-малката от следните три стойности:
 най-високата честота на въртене, която двигателят може да достигне чрез задействане на компонентите за регулиране на честотата на въртене на празен ход;
 честотата на въртене, препоръчана от производителя, плюс 250 оборота за минута;
 скоростта на включване на автоматичните съединители.
 2.5.2.6. В допълнение, позициите на регулиране, несъвместими с правилното функциониране на двигателя, не трябва да се приемат като точки за измерване. По специално, когато двигателят е оборудван с няколко карбуратора, всички карбуратори трябва да имат едно и също регулиране.
 3. ВЗЕМАНЕ НА ПРОБИ ОТ ГАЗОВЕТЕ
 3.1. Сондата се вкарва в изпускателната тръба на дълбочина, не по-малка от 300 mm в тръбата, съединяваща изпускателната тръба на превозното средство с торбичката за вземане на проби, възможно най-близо до изпускателната тръба.
 3.2. Концентрацията на CO (CCO) и CO2 (CCO2) се определя от показанията на измервателната апаратура или регистрираните данни, при използването на подходящи калибровъчни криви.
 3.3. Коригираната концентрация за


text:
въглероден окис по отношение на четиритактови двигатели е:
 (обемни %)
 3.4. Концентрацията на CCO (вж. точка 3.2.), измерена съгласно формулите в точка 3.3., не трябва да се коригира, ако общата измерена концентрация (CCO + CCO2) е за четиритактови двигатели най-малко:
 —
 за бензин
 15 %;
 —
 за втечнен нефтен газ
 13,5 %;
 —
 за природен газ
 11,5 %.
 ПРИЛОЖЕНИЕ 6
 Изпитване от тип III
 (Проверка на емисиите от картерни газове)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип III, определено в точка 5.3.3. от настоящото правило.
 2. ОБЩИ РАЗПОРЕДБИ
 2.1. Изпитването от тип III се провежда на превозно средство с двигател с принудително запалване, който е бил подложен на изпитване тип I или тип II, в зависимост от случая.
 2.2. Изпитваните двигателите включват надеждно уплътнени двигатели, с изключение на тези, които са проектирани по такъв начин, че дори и най-незначителното изтичане може да причини недопустими експлоатационни дефекти (напр. двигатели с два срещуположни цилиндъра).
 3. ИЗПИТВАТЕЛНИ УСЛОВИЯ
 3.1. Празният ход се регулира в съответствие с препоръките на производителя.
 3.2. Измерванията се извършват при следните три комбинации от работни условия на двигателя:
 Номер на условието:
 Скорост (km/h)
 1
 Празен ход
 2
 50 ± 2 (3-а предавка или „движение напред“)
 3
 50 ± 2 (3-а предавка или „движение напред“)
 Номер на условието:
 Мощност, консумирана от спирачката
 1
 0
 2
 Отговаряща на настройката за изпитване от тип I при 50 km/h
 3
 Мощността от условие No 2, умножена с коефициент 1,7.
 4. МЕТОД НА ИЗПИТВАНЕ
 4.1. За работните условия, изброени в точка 3.2. по-горе, трябва да се провери надеждната работа на вентилационната система на картера.
 5. МЕТОД ЗА ПРОВЕРКА НА ВЕНТИЛАЦИОННАТА СИСТЕМА НА КАРТЕРА
 5.1. Отверстията на двигателя трябва да се оставят в непроменен вид.
 5.2. Налягането в картера се измерва на подходящо място. Измерва се при отвора на маслоуказателя с манометър с наклонена тръба.
 5.3. Превозното средство се счита за задоволително, ако при всички условия на измерване, определени в точка 3.2. по-горе, измереното налягане в картера не е по-голямо от атмосферното налягане, преобладаващо по време на измерването.
 5.4. За изпитването по метода, описан по-горе, се измерва налягането в смукателния колектор в рамките на ±1 кРа.
 5.5. Измерва се скоростта на превозното средство, както е отчетена на динамометъра, в рамките на ±2 km/h.
 5.6. Измереното налягане в картера се измерва в рамките на ±0,01 кРа.
 5.7. Ако при едно от условията за измерване, определени в точка 3.2. по-горе, измереното налягане в картера е по-голямо от атмосферното налягане, се провежда допълнително изпитване, определено в точка 6. по-долу, ако това се поиска от производителя.
 6. МЕТОД НА ДОПЪЛНИТЕЛНОТО ИЗПИТВАНЕ
 6.1. Отверстията на двигателя трябва да се оставят в непроменен вид.
 6.2. Гъвкава торбичка, непроницаема за газовете от картера, с приблизителна вместимост от пет литра, се свързва към отвора на маслоуказателя. Торбичката трябва да бъде празна преди всяко измерване.
 6.3. Торбичката трябва да бъде затворена преди всяко измерване. Тя трябва да се отвори към картера за пет минути при всяко измерване, предписано в точка 3.2. по-горе.
 6.4. Превозното средство се счита за задоволително, ако при


text:
всички условия на измерване, определени в точка 3.2. по-горе, не се получава видимо издуване на торбичката.
 Забележка
 6.5.1. Ако конструкцията на двигателя е такава, че изпитването не може да се проведе по методите, описани в точки 6.1. до 6.4. по-горе, измерванията трябва да се проведат по метод, изменен, както следва:
 6.5.2. преди изпитването всички отверстия освен тези, необходими за рециклиране на газовете, се затварят;
 6.5.3. торбичката се поставя на подходящ извод, който не причинява допълнителна загуба на налягане и е монтиран на рециркулационната верига на устройството, непосредствено при отверстието за свързване към двигателя.
 Изпитване от тип III
 ПРИЛОЖЕНИЕ 7
 Изпитване от тип IV
 (Определяне на емисиите от изпаряване при превозни средства с двигатели с принудително запалване)
 1. ВЪВЕДЕНИЕ
 Настоящото приложение описва методиката на изпитване от тип IV съгласно точка 5.3.4. от настоящото правило.
 Настоящата процедура описва метод за определяне на загубите на въглеводороди от изпаряване от горивната система на превозни средства с двигатели с принудително запалване.
 2. ОПИСАНИЕ НА ИЗПИТВАНЕТО
 Изпитването на емисии от изпаряване (фигура 7/1) има за цел да определи емисиите въглеводороди от изпаряване вследствие на температурните промени през денонощието, загряването при престой и движението в градски условия. Изпитването се състои от следните фази:
 2.1. подготовка за изпитването, която включва градски цикъл на движение (Част първа) и извънградски цикъл на движение (Част втора),
 2.2. определяне на загубата при загряване при престой,
 2.3. определяне на денонощната загуба.
 Общият резултат от изпитването се получава, като се сумира масата емисии на въглеводороди при загряване при престой и поради денонощна загуба.
 3. ПРЕВОЗНО СРЕДСТВО И ГОРИВО
 3.1. Превозно средство
 3.1.1. Превозното средство трябва да бъде в добро техническо състояние и да е разработвано и в движение най-малко 3 000 km преди изпитването. През този период системата за контрол на емисиите от изпаряване трябва да е свързана и да е работила изправно, като въгленовият филтър(филтри) е бил подложен на нормална експлоатация, без необичайно продухване или натоварване.
 3.2. Гориво
 3.2.1. Трябва да се използва подходящо еталонно гориво, както е определено в приложение 10 към настоящото правило.
 4. ОБОРУДВАНЕ ЗА ИЗПИТВАНЕТО ЗА ИЗПАРЯВАНЕ
 4.1. Динамометричен стенд
 Динамометричният стенд трябва да отговаря на изискванията на приложение 4.
 4.2. Заградено пространство при измерване на емисии от изпаряване
 Заграденото пространство за измерване на емисии от изпаряване трябва да бъде газо-непропусклива правоъгълна измервателна камера, която може да побере изпитваното превозно средство. Превозното средство трябва да бъде достъпно от всички страни и заграденото пространство, когато е запечатано, трябва да бъде газо-непропускливо в съответствие с допълнение 1 към настоящото приложение. Вътрешната повърхност на заграденото пространство трябва да е непропусклива и нереактивна спрямо въглеводороди. Системата за регулиране на температурата трябва да дава възможност за регулиране на температурата на въздуха вътре в заграденото пространство, за да се спазва предписаната температура спрямо времевата графика през цялото изпитване, при среден допуск от ± 1 K за цялото времетраене на изпитването.
 Системата за регулиране трябва да бъде настроена за равномерен температурен режим с минимални отклонения и колебания по отношение на желаната дългосрочна температурна графика за въздуха на околната среда. Температурата на вътрешната повърхност не трябва да


text:
е по-ниска от 278 K (5 °C) или по-висока от 328 К (55 °C) по време на денонощното изпитване за емисиите. Стените трябва да бъдат проектирани по такъв начин, че да улесняват доброто отвеждане на топлина. Температурата на вътрешната повърхност не трябва да е по-ниска от 293 К (20 °C), нито по-висока от 325 К (52 °C) през цялото времетраене на загряване при престой.
 С оглед на това да се разрешат обемните изменения, предизвиквани от температурните промени, може да се използва или заградено пространство с променлив обем, или заградено пространство с постоянен обем.
 4.2.1. Заградено пространство с променлив обем
 Заграденото пространство с променлив обем се разширява и свива в зависимост от температурните колебания на въздушната маса в него. Двата потенциални начина за промяна на вътрешния обем са подвижен(ни) панел(и) или мехови механизми, в които импрегнирана торба или торби, поставена в заграденото пространство, се разширява или свива под влияние на промените във вътрешното налягане чрез обмен на въздух извън заграденото пространство. Всяка система за изменение/вместване на обем трябва да запазва целостта на заграденото пространство, както е посочено в допълнение 1 към настоящото приложение, при определения температурен обхват.
 Всеки метод за изменение/вместване на обем трябва да ограничава разликата между вътрешното налягане в заграденото пространство и барометричното налягане до максималната стойност от ± 5 KPa.
 Заграденото пространство трябва да може да се пълни до определен обем. Обемът на заграденото пространство с променлив обем трябва да може да се променя с +7 % спрямо своя „номинален обем“ (вж. допълнение 1 към настоящото приложение, точка 2.1.1.), което отговаря на промените в температурата и в барометричното налягане по време на изпитването.
 4.2.2. Заградено пространство с постоянен обем
 Заграденото пространство с постоянен обем трябва да е изработено от неподатливи панели, които поддържат постоянен обем на заграденото пространство, и трябва да отговаря на посочените по-долу изисквания.
 4.2.2.1. Заграденото пространство трябва да е оборудвано с изпускателен отвор, който с бавно и постоянно темпо да изсмуква въздуха от заграденото пространство по време на изпитването. Смукателен отвор може да компенсира това изпускане чрез пропускане/всмукване на входящ въздух от околната среда. Входящият въздух трябва да се филтрира с активен въглен, за да се осигури относително постоянно ниво на въглеводороди. Всеки метод за изменение/вместване на обема трябва да поддържа разликата между вътрешното налягане в заграденото пространство и барометричното налягане между 0 и –5 kPa.
 Оборудването трябва да може да измерва масата на въглеводородите във входящите и изходящите струи на потоците при отворите с точност до 0,01 грама. Може да се използва система за събиране на проби в торба, за да се взема проба, пропорционална на въздуха, който се изсмуква или пропуска в заграденото пространство. Друго решение е да се анализират непрекъснато входящите и изходящите потоци с помощта на постоянно включен анализатор тип пламъчно-йонизационен детектор (FID) и да се интегрират с измерванията на потоците, за да се осигурява постоянно отчитане на отделяната въглеводородна маса.
 Фигура 7/1
 Определяне на емисиите от изпаряване
 3 000 km период на разработване (без необичайно продухване/натоварване)
 Проверка на стареенето на абсорбатора(ите)
 Почистване с пара на превозното средство (при нужда)
 Бележки:


text:
1.
 Фамилия системи за контрол на емисиите от изпаряване на гориво — изяснени подробности.
 2.
 Емисиите отработили газове могат да бъдат измервани по време на изпитвателния пробег от тип I, но тези измервания не могат да се използват за законодателни цели. Изпитването за емисии от изпускателната тръба, което се използва за целите на законодателството, остава самостоятелно.
 4.3. Аналитични системи
 Въглеводороден анализатор
 4.3.1.1. Атмосферата в камерата се следи, като се използва въглеводороден детектор от вида на пламъчно-йонизационния детектор (FID). Газовата проба трябва да се взема от средната точка на странична стена или от тавана на камерата, а всички обходни потоци трябва да се насочват към заграденото пространство, за предпочитане към точка, която се намира непосредствено след потока на смесителния вентилатор.
 4.3.1.2. Времето за реагиране на въглеводородния анализатор трябва да е такова, че за по-малко от 1,5 секунди анализаторът да достига до 90 % от стойността на крайното отчитане. Неговата стабилност трябва да бъде по-добра от 2 % от максималната стойност на скалата при нула и при 80 % ± 20 % от максималната стойност на скалата за период от 15 минути за всички работни обхвати.
 4.3.1.3. Повторяемостта на анализатора, изразена като стандартно отклонение, трябва да бъде по-добра от 1 % отклонение при нула от максималната стойност на скалата и при 80 ± 20 % от максималната стойност на скалата при всички използвани обхвати.
 4.3.1.4. Работните обхвати на анализатора трябва да бъдат избрани, така че да дават най-добра резолюция по време на процедурите за измерване, калибриране и проверяване за изтичане на газ.
 Система за регистриране на данни от въглеводороден анализатор
 4.3.2.1. Въглеводородният анализатор трябва да е оборудван с устройство, което да отчита електрическия изходен сигнал с уред за записване върху лента или с друга система за обработка на данни, с честота най-малко един път в минута. Записващата система трябва да има работни показатели, които са най-малко еквивалентни на тези на сигнала, който се записва, и трябва да осигурява постоянен запис на резултатите. Записът трябва да съдържа положителна индикация за началото и края на изпитването за загряване при престой или на денонощното изпитване за емисиите (включително началото и края на периодите за вземане на проби, както и времето между началото и края на всяко изпитване).
 4.4. Нагряване на резервоара за гориво (прилага се само при варианта с натоварване на абсорбатора на бензинови пари)
 4.4.1. Горивото в резервоара(резервоарите) на превозното средство се подгрява от управляем източник на топлина, например, отоплителна планка с мощност от 2 000 W. Нагревателната система трябва да предава равномерно топлина на стените на резервоара под нивото на горивото, така че да не причини прегряване на горивото на определено място. Не трябва да се нагряват парите в резервоара над горивото.
 4.4.2. Устройството за нагряване на резервоара трябва да позволява равномерно нагряване на горивото в резервоара с 14 К от 289 К (16o C) в рамките на 60 минути, с местоположение на температурния датчик, както е посочено в точка 5.1.1. по долу. Нагревателната система трябва да може да контролира температурата на горивото до ±1,5 К от изискваната температура по време на процеса


text:
на нагряване на резервоара.
 4.5. Отчитане на температурата
 4.5.1. Температурата в камерата се регистрира в две точки от температурни датчици, съединени така, че да показват средна стойност. Точките за измерване са разположени приблизително на 0,1 m в заграденото пространство от вертикалната средна линия на всяка странична стена на височина 0,9 ± 0,2 m.
 4.5.2. Температурата в горивния резервоар(резервоари) трябва да се отчита с датчика, разположен в горивния резервоар, както е посочено в точка 5.1.1. по-долу, ако е избран вариантът с натоварване на абсорбатора на бензинови пари (точка 5.1.5. по-долу).
 4.5.3. По време на измерванията на емисиите от изпаряване температурите трябва да се отчитат или да се въвеждат в система за обработка на данни с честота не по-малко от един път в минута.
 4.5.4. Точността на системата за регистриране на температурата трябва да бъде в границите на ±1,0 К и с разделителна способност за температура до ±0,4 К.
 4.5.5. Системата за отчитане или за обработка на данни трябва е с разделителна способност за време до ±15 секунди.
 4.6. Отчитане на налягането
 4.6.1. Разликата между барометричното налягане в зоната на изпитването и вътрешното налягането в заграденото пространство по време на измерванията на емисиите от изпаряване трябва да се отчита или да се въвежда в система за обработка на данни с честота не по-малко от един път в минута.
 4.6.2. Точността на системата за отчитане на налягането трябва да е в рамките на ±2 kPa, а разделителната способност за налягането трябва да е до ±0,2 kPa.
 4.6.3. Системата за отчитане или за обработка на данни трябва е с разделителна способност за време до ±15 секунди.
 4.7. Вентилатори
 4.7.1. Чрез използване на един или повече вентилатори или нагнетателни вентилатори при отворена врата(и) на купето трябва да е възможно да се намали концентрацията на въглеводороди в камерата до нивото на концентрация на въглеводороди в околната среда.
 4.7.2. Камерата трябва да има един или повече вентилатори или нагнетателни вентилатори с приблизителен капацитет от 0,1 до 0,5 m3/min., с които цялостно да се размесва атмосферата в заграденото пространство. По време на измерването трябва да може да се постигне равномерна температура и концентрация на въглеводороди в камерата. Превозното средство в заграденото пространство не трябва да бъде подложено на директна струя въздух от вентилатори или нагнетателни вентилатори.
 4.8. Газове
 4.8.1. За калибриране и работа трябва да са налице следните чисти газове:
 Пречистен синтетичен въздух: (чистота < 1 ppm C1 въглероден еквивалент, ≤ 1 ppm CО, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO); кислородно съдържание между 18 и 21 обемни процента.
 Въглеводороден анализатор за газообразно гориво: (40 ± 2 % водород, останалата част е хелий с по-малко от 1 ppm C1 въглероден еквивалент, по-малко от 400 ppm CO2);
 пропан (C3H8)
 :
 (минимална чистота 99,5 %);
 бутан (C4H10)
 :
 (минимална чистота 98 %);
 азот (N2)
 :
 (минимална чистота 98 %).
 4.8.2. Трябва да се разполага с калибриращи и измерващи газове, съдържащи смес от пропан (C3H8) и пречистен синтетичен въздух. Действителната концентрация на даден калибриращ газ трябва да бъде в рамките на 2 % от обявената стойност. Точността на разредените газове,


text:
получена с използване на газов разделител, трябва да бъде в рамките на ±2 % от действителната стойност. Концентрациите, определени в допълнение 1, могат също да се получат, като се използва газов разделител, използвайки синтетичен въздух като газ за разреждане.
 4.9. Допълнително оборудване
 4.9.1. Абсолютната влажност в зоната за изпитване трябва да може да се измери в рамките на ±5 %.
 5. МЕТОД НА ИЗПИТВАНЕТО
 5.1. Подготовка на изпитването
 5.1.1. Преди изпитването превозното средство се подготвя механично, както следва:
 a)
 системата за отработили газове не трябва да има изтичания;
 б)
 превозното средство може да се почисти с пара преди изпитването;
 в)
 в случай на използване на варианта с натоварване на абсорбатора за бензинови пари (точка 5.1.5. по-долу) резервоарът за гориво на превозното средство трябва да бъде оборудван с температурен датчик, за да може да се измерва температурата в средната точка на горивото в резервоара за гориво, когато е напълнен до 40 % от вместимостта си;
 г)
 към горивната система може да се монтират допълнителни фитинги, адаптори на устройства, за да се позволи пълно източване на резервоара за гориво; Не е необходимо за тази цел да се променя корпусът на резервоара;
 д)
 производителят може да предложи метод на изпитване, за да се отчете загубата на въглеводороди чрез изпаряването, дължащо се единствено на горивната система на превозното средство.
 5.1.2. Превозното средство се поставя в зоната за изпитване, където околната температура е между 293 и 303 K (20 и 30 °C).
 Трябва да се провери стареенето на абсорбатора(абсорбаторите). Това може да бъде направено, като се демонстрира, че той е бил използван в разстояние на 3 000 km. Ако липсва подобно доказателство, се използва следната процедура. В случай на система, състояща се от много абсорбатори, всеки абсорбатор се подлага на процедурата самостоятелно.
 5.1.3.1. Абсорбаторът се сваля от превозното средство. Полагат се специални грижи по време на свалянето, за да се избегна повреда на компонентите и на целостта на горивната система.
 5.1.3.2. Измерва се теглото на абсорбатора.
 5.1.3.3. Абсорбаторът се свързва към резервоара за гориво, по възможност външен такъв, зареден с еталонно гориво до 40 % от обема си.
 5.1.3.4. Температурата на горивото в резервоара трябва да бъде между 283 и 287 К (10 и 14°С).
 5.1.3.5. (Външният) резервоар за гориво се нагрява от 288 K до 318 K (15 до 45 °C) (нарастване с 1 °C на всеки 9 min.).
 5.1.3.6. Ако се появи пробив на абсорбатора преди температурата да достигне 318 K (45 °C), източникът на топлина се изключва. След това абсорбаторът се претегля. Ако по време на награвянето до 318 K (45 °C) не се появи пробив на абсорбатора, трябва да се повтори процедурата от точка 5.1.3.3. по-горе, докато започне изпускането на газове.
 5.1.3.7. Наличието на пробив може да бъде установено, както е описано в токи 5.1.5. и 5.1.6. от настоящото приложение, или с използване на друга установка за вземане и анализ на проби, която дава възможност за откриване на въглеводородни емисии от абсорбатора при пробив.
 5.1.3.8. Абсорбаторът следва да се продухва с въздух от лабораторията за емисии при дебит 25 ± 5


text:
литра в минута, докато се постигне 300 пъти обмен на въздуха в неговия обем.
 5.1.3.9. Измерва се теглото на абсорбатора.
 5.1.3.10. Стъпките на процедурата от точки 5.1.3.4. и 5.1.3.9. трябва да се повтарят девет пъти. Изпитването може да бъде приключено преди това, след не по-малко от три цикъла на стареене, ако след последните цикли теглото на абсорбатора се е стабилизирало.
 5.1.3.11. Абсорбаторът на емисиите от изпаряване се свързва отново и превозното средство се привежда в обичайното си работно състояние.
 Един от методите, посочени в точки 5.1.5. и 5.1.6., трябва да се използва за предварителна подготовка на абсорбатора на изпаряването. В случай на превозни средства, оборудвани с множество абсорбатори, всеки абсорбатор се подлага на предварителна подготовка самостоятелно.
 5.1.4.1. Измерват се емисиите от абсорбатора, за да се установи пробив.
 Пробивът се определя като точката, в която сборното количество на изпусканите въглеводороди е равно на 2 грама.
 5.1.4.2. Проверка за пробив може да се извърши, като се използва заграденото пространство за емисии от изпаряване, описано съответно в точки 5.1.5. и 5.1.6. Друго решение за установяване на пробив е използването на допълнителен абсорбатор на пари, свързан след абсорбатора на превозното средство. Преди да бъде подложен на натоварване допълнителният абсорбатор се продухва добре със сух въздух.
 5.1.4.3. Измервателната камера се продухва за няколко минути непосредствено преди изпитването, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) на камерата трябва също да бъде включен по това време.
 Анализаторът за въглеводороди трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 Натоварване на абсорбатора чрез нагряване до поява на пробив
 5.1.5.1. Резервоарът(ите) за гориво на превозното средство се изпразва, като се използва предвиденото устройство за източване. Това се извършва така, че да не се продухват повече от нормалното, нито да се натоварват повече от нормалното устройствата за регулиране на изпаряването, монтирани на превозното средство. За тази цел е достатъчно да се свали капачката за гориво.
 5.1.5.2. Резервоарът(ите) за гориво трябва да бъде напълнен отново с изпитвателно гориво при температура между 283 и 287 К (10o C и 14o C) до 40 ± 2 % от нормалната обемна вместимост на резервоара. След това се поставя капачката(ите) за гориво на превозното средство.
 5.1.5.3. В рамките на един час след повторното му зареждане с гориво превозното средство се поставя, с изключен двигател, в заграденото пространство за емисии от изпаряване. Температурният датчик на резервоара за гориво се свързва със система за отчитане на температурата. Източник на топлина се поставя в подходяща позиция спрямо резервоара(ите) за гориво и се свързва към устройството за регулиране на температурата. Източникът на топлина е указан в точка 4.4. по-горе. В случай на превозни средства, оборудвани с повече от един резервоар за гориво, всички резервоари трябва да бъдат нагрети по същия начин, както е описано по-долу. Температурата на резервоарите трябва да бъде еднаква в рамките на ±1,5 К.
 5.1.5.4. Горивото може да бъде изкуствено нагрято отново до началната денонощна температура 293 K (20o C) ± 1 K.
 5.1.5.5. Когато температурата на горивото достигне най-малко 292 K (19 °C), незабавно трябва да се предприемат следните стъпки: изключва се


text:
нагнетателният вентилатор за продухване; вратите на заграденото пространство се затварят и запечатват; започва да се измерва равнището на въглеводородите в заграденото пространство.
 5.1.5.6. Когато температурата на горивото от резервоара за гориво достигне 293 K (20 °C), започва линейно нагряване с 15 K (15 °C). Горивото трябва да се загрява, така че температурата на горивото по време на нагряването да е в съответствие с функцията по-долу в рамките на ±1,5 K. Записва се времето, изминало между нагряването и повишаването на температурата.
 Tr = T0 + 0,2333 × t
 където:
 Tr
 =
 изисквана температура (К);
 To
 =
 начална температура (K);
 t
 =
 време от началото на загряване на резервоара в минути.
 5.1.5.7. Веднага след появата на пробив или достигане на температура на горивото от 308 K (35 °C), в зависимост от това кое от двете събития настъпи първо, се изключва източникът на топлина, вратите на заграденото пространство се разпечатват и отварят и се сваля капачката(ите) на резервоара за гориво на превозното средство. Ако към момента на достигане на температура на горивото от 308 K (35 °C), не се е появил пробив, източникът на топлина се отстранява от превозното средство, превозното средство се отстранява от заграденото пространство за емисии от изпаряване и цялата процедура, изложена в точка 5.1.7. по-долу, се повтаря до поява на пробив.
 Натоварване с бутан до поява на пробив
 5.1.6.1. При използване на заграденото пространство за установяване на пробив (вж. точка 5.1.4.2. по-горе) превозното средство се поставя с изключен двигател в заграденото пространство за емисии от изпаряване.
 5.1.6.2. Абсорбаторът за емисии от изпаряване трябва да се подготви за действията по натоварването. Абсорбаторът не се сваля от превозното средство, освен ако достъпът до нормалното му местоположение е толкова ограничен, че по разумна преценка натоварването може да се осъществи единствено при свален от превозното средство абсорбатор. Полагат се специални грижи по време на свалянето, за да се избегне повреда на компонентите и на целостта на горивната система.
 5.1.6.3. Абсорбаторът се натоварва със смес, съставена от 50 обемни % бутан и 50 обемни % азот, при скорост на натоварване от 40 грама бутан на час.
 5.1.6.4. Веднага щом се появи пробив в абсорбатора, се изключва източникът на парите.
 5.1.6.5. След това абсорбаторът на емисиите от изпаряване се свързва отново и превозното средство се привежда в обичайното си работно състояние.
 Източване на горивото и повторно пълнене
 5.1.7.1. Резервоарът(ите) за гориво на превозното средство се изпразва, като се използва предвиденото устройство за източване. Това се извършва така, че да не се продухват повече от нормалното, нито да се натоварват повече от нормалното устройствата за контрол на изпаряването, монтирани на превозното средство. За тази цел е достатъчно да се свали капачката за гориво.
 5.1.7.2. Резервоарът(ите) за гориво трябва да бъде напълнен отново с изпитвателно гориво при температура между 291 ± 8 K (18 ± 8 °C) до 40 ± 2 % от нормалната обемна вместимост на резервоара. След това капачката(ите) за гориво на превозното средство се поставя.
 5.2. Подготвителен пробег
 5.2.1. В рамките на един час от натоварването на абсорбатора съгласно точки 5.1.5. и 5.1.6. превозното


text:
средство се поставя на динамометричния стенд и се извършват един цикъл на движение от част първа и два цикъла на движение от част втора от изпитване от тип I, както е указано в приложение 4. По време на тази операция не се вземат проби от емисии на отработени газове.
 5.3. Естествено охлаждане
 5.3.1. В рамките на пет минути от приключване на операцията по предварителната подготовка, определена в точка 5.2.1., капакът на двигателят трябва да бъде напълно затворен и превозното средство — свалено от динамометричния стенд и паркирано в зоната за естествено охлаждане. Превозното средство се оставя там най-малко 12 часа и най-много 36 часа. В края на периода температурата на маслото на двигателя и на охлаждащия агент трябва да достигне температурата на зоната или да бъде в рамките на ±3 К от нея.
 5.4. Изпитване на динамометричен стенд
 5.4.1. След завършването на периода на естествено охлаждане превозното средство преминава през пълен пробег на изпитване от тип I, описан в приложение 4 (изпитване на пускане в ход на студен двигател при движение в градски условия и допълнително изпитване на пускане в ход на студен двигател при движение в извънградски условия). След това двигателят се изключва. По време на тази операция могат да бъдат взети проби от емисии от изпускателната тръба, но резултатите не се използват за получаване на типово одобрение на емисиите от изпускателната тръба.
 5.4.2. В рамките на две минути от завършване на пробега на изпитване от тип I, описан в точка 5.4.1. по-горе, превозното средство се подлага на допълнителен подготвителен пробег, състоящ се от един цикъл на движение в градски условия (пускане на загрял двигател) от изпитване от тип I. След това двигателят се изключва отново. По време на тази операция не се вземат проби от емисии на изпускателната тръба.
 5.5. Изпитване за емисии от изпаряване при загряване при престой.
 5.5.1. Преди завършването на изпитвателния пробег, измервателната камера се продухва за няколко минути, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) трябва също да е включен в този момент.
 5.5.2. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.5.3. В края на цикъла на движение капакът на двигателя трябва да бъде изцяло затворен и всички връзки между превозното средство и изпитвателния стенд прекъснати. Тогава превозното средство се закарва до измерителната камера, при минимално използване на педала за газта. Двигателят трябва да се изключи преди част от превозното средство да влезе в измервателната камера. Времето, когато двигателят се изключва, се регистрира със система за регистриране на данните от измерване на емисията на изпарения и започва регистриране на температурата. Прозорците и багажникът на превозното средство трябва да бъдат отворени на този етап, ако вече не са отворени.
 5.5.4. Превозното средство трябва да бъде избутано или преместено по друг начин в измервателната камера при изключен двигател.
 5.5.5. Вратите на заграденото пространство се затварят, така че заграденото пространство да е газо-непропускливо в рамките на две минути след като двигателят е бил изключен и в рамките на седем минути от края на подготвителния пробег.
 5.5.6. Отброяването на периода от


text:
60 ± 0,5 min на загряване при престой започва, когато се запечата камерата. Измерват се концентрацията на въглеводороди, температура и барометрично налягане, за да се получат съответните първоначални стойности на CHCi, Pi и Ti за изпитването за загряване при престой. Тези цифри се използват при изчисление на емисиите от изпаряване, точка 6. по-долу. Околната температура Т на заграденото пространство не трябва да е по-ниска от 296 К и не по-висока от 304 К по време на 60-минутния период на загряване при престой.
 5.5.7. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди края на изпитвателния период от 60 ± 0,5 min.
 5.5.8. В края на изпитвателния период от 60 ± 0,5 min, се измерва концентрацията на въглеводород в камерата. Измерват се също температурата и барометричното налягане. Това са крайните стойности на CHCf, Pf и Tf за изпитването за загряване при престой, използвани за изчисление в точка 6. по-долу.
 5.6. Естествено охлаждане
 5.6.1. Изпитвателното превозно средство се премества с бутане или по друг начин до зоната за естествено охлаждане, без използване на двигателя и се охлажда не по-малко от 6 часа и не повече от 36 часа между края на изпитването за загряване при престой и началото на денонощното изпитване за емисии. Превозното средство трябва да се охлажда при температура 293 ± 2 K (20 ± 2 °C), за не по-малко от шест часа от този период.
 5.7. Денонощно изпитване
 5.7.1. Изпитвателното превозно средство се излага на един цикъл околна температура съгласно характеристиките, посочени в допълнение 2 към настоящото приложение, с максимално отклонение от ±2 K във всеки момент. Средното температурно отклонение от профила, изчислено с използване на абсолютната стойност на всяко измерено отклонение, не трябва да надвишава ±1 K. Околната температура трябва да се измерва най-малко всяка минута. Температурните цикли започват, когато времето Tstart е равно на 0, както е посочено в точка 5.7.6. по-долу.
 5.7.2. Измервателната камера се продухва за няколко минути непосредствено преди изпитването, докато се получи стабилна фонова концентрация на въглеводороди. Смесителният вентилатор(и) на камерата трябва също да бъде включен по това време.
 5.7.3. Изпитваното превозно средство се премества в заграденото пространство за изпитване с изключен двигател и отворени стъкла и багажник(багажници). Смесващият вентилатор(и) трябва да бъде регулиран, така че да поддържа минимална скорост на циркулация на въздуха под резервоара за гориво на превозното средство от 8 km/h.
 5.7.4. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди изпитването.
 5.7.5. Вратите на заграденото пространство се затварят и запечатват, за да не пропускат газове.
 5.7.6. В рамките на 10 минути от затварянето и запечатването на вратите се измерва концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните първоначални стойности на CHCi, Pi и Ti за денонощното изпитване. Това е точката, когато времето Tstart = 0.
 5.7.7. Въглеводородният анализатор трябва да бъде нулиран и калибриран непосредствено преди края на изпитването.
 5.7.8. Краят на периода на вземане на проби от емисиите настъпва 24 h ± 6 min. след началото на първоначалното вземане на проби, както е указано в точка 5.7.6. по-горе. Записва се изминалото време.


text:
Измерва се концентрацията на въглеводороди, температурата и барометричното налягане, за да се получат съответните крайни стойности на CHCf, Pf и Tf за денонощното изпитване, използвано за изчислението в точка 6. С това завършва процедурата по изпитване за емисиите от изпаряване.
 6. ИЗЧИСЛЕНИЕ
 6.1. Изпитванията за емисии от изпаряване, описани в точка 5, позволяват изчисляването на въглеводородните емисии, изпуснати по време на денонощната фаза и фазата на загряване при престой. Загубите от изпаряване от всяка от тези фази се изчисляват, като се използват началната и крайната концентрация на въглеводороди, температурите и налягането в заграденото пространство, заедно с нетния обем на заграденото пространство. Използва се формулата, дадена по-долу:
 където:
 където:
 MHC
 =
 въглеводородна маса в грамове;
 MHC,out
 =
 маса на излизащите от заграденото пространство въглеводороди, в случай на заградено пространство с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 MHC,i
 =
 маса на влизащите в заграденото пространство въглеводороди, в случай на заградено пространство с постоянен обем при денонощно изпитване за емисии (грамове);
 CHC
 =
 измерена въглеводородна концентрация в заграденото пространство (ppm в C1 въглероден еквивалент);
 V
 =
 нетен обем на заграденото пространство в кубически метри, коригиран с обема на превозното средство, с отворени прозорци и багажник. Ако обемът на превозното средство не е определен, се изважда обем, равен на 1,42 m3;
 T
 =
 околна температура в камерата (K);
 P
 =
 барометрично налягане (kPa);
 H/C
 =
 съотношение водород/въглерод;
 k
 =
 1,2 · (12 + H/C);
 където:
 i
 =
 е първоначалното отчетено показание;
 f
 =
 е крайното отчетено показание;
 H/C
 =
 приема се, че е 2,33 за загуби при денонощното изпитване;
 H/C
 =
 приема се, че е 2,20 за загубите при загряване при престой.
 6.2. Общи резултати от изпитването
 Приема се, че общата маса на въглеводородните емисии за превозното средство е:
 Mtotal = MDI + MHS
 където:
 Mtotal
 =
 обща маса емисии от превозното средство (грамове);
 MDI
 =
 маса на въглеводородните емисии при денонощното изпитване (грамове);
 MHS
 =
 маса на въглеводородните емисии при загряване при престой (грамове).
 7. СЪОТВЕТСТВИЕ НА ПРОИЗВОДСТВОТО
 7.1. При рутинно окончателно изпитване на производството, притежателят на одобрението може да докаже съответствие чрез представителни превозни средства, които отговарят на следните изисквания:
 7.2. Изпитване за изтичания
 7.2.1. Изпусканията към атмосферата от системата за контрол на емисии трябва да бъдат изолирани.
 7.2.2. Към горивната система трябва да се приложи налягане от 370 ± 10 mm H2O.
 7.2.3. Трябва да се даде възможност за стабилизиране на налягането, преди да се изолира горивната система от източника на налягане.
 7.2.4. След изолиране на горивната система, налягането не трябва да спадне с повече от 50 mm H2O за пет минути.
 7.3. Изпитване за изпускане
 7.3.1. Изпусканията към атмосферата от системата за контрол на емисии трябва да бъдат изолирани.
 7.3.2. Към горивната система трябва да се приложи налягане от 370 ± 10 mm H2O.
 7.3.3. Трябва да се даде възможност за стабилизиране на налягането, преди да се изолира горивната система от източника на налягане.
 7.3.4. Изпускателните отвори на системите за контрол на емисии към атмосферата трябва да бъдат приведени обратно към състоянието, в което са били при производството


text:
на системата.
 7.3.5. Налягането на горивната система трябва да спадне под 100 mm H20 за не по-малко от 30 секунди, но за не повече от две минути.
 7.3.6. По искане на производителя функционалният капацитет за вентилиране може да се демонстрира посредством еквивалентна алтернативна процедура. Производителят следва да демонстрира конкретната процедура пред техническата служба по време на процедурата за типово одобрение.
 7.4. Изпитване за продухване
 7.4.1. Към отвора за продухване се монтира система, която може да измерва въздушен поток със скорост 1,0 литра за минута, и се свързва съд под налягане с достатъчен размер, за да има незначителен ефект върху системата за продухване, посредством превключващ клапан към отвора за продухване или по друг начин.
 7.4.2. Производителят може да използва разходомер по свой избор, ако е приемлив за компетентния орган.
 7.4.3. Превозното средство трябва да се експлоатира по такъв начин, че всяка конструктивна характеристика на системата за продухване, която може да ограничи операцията по пречистване, да се открие и обстоятелствата да се отбележат.
 Докато двигателят работи в границите, посочени в точка 7.4.3. по-горе, въздушният поток трябва да бъде определен посредством:
 7.4.4.1. при включено устройството, посочено в точка 7.4.1. по-горе, трябва да се наблюдава спадане на налягането от атмосферното до равнище, показващо, че е протекъл обем от 1,0 литра въздух в системата за контрол на изпаряването за една минута; или
 7.4.4.2. ако се използва алтернативно измервателно устройство на потока, трябва да бъде откриваема скорост не по-малка от 1,0 литър за минута.
 7.4.4.3. По искане на производителя може да се използва алтернативна изпитателна процедура за продухване, когато процедурата е била представена пред и одобрена от техническата служба по време на процедурата за типово одобрение.
 Компетентният орган, издал типовото одобрение, може по всяко време да проверява методите за контрол на съответствието, прилагани във всяка производствена единица.
 7.5.1. Инспекторът трябва да вземе достатъчно голяма проба от серията.
 7.5.2. Инспекторът може да изпитва тези превозни средства чрез прилагане на точка 8.2.5. от настоящото правило.
 7.6. Ако изискванията на точка 7.5. не са изпълнени, компетентният орган трябва да се увери, че са предприети всички необходими стъпки за повторно установяване на съответствието на производството, колкото е възможно по-бързо.
 Допълнение 1
 Калибриране на оборудването за изпитване за емисии на изпарения
 1. ЧЕСТОТА И МЕТОДИ НА КАЛИБРИРАНЕ
 1.1. Цялото оборудване трябва да се калибрира преди първоначалното му използване и след това да се калибрира толкова често, колкото е необходимо, и задължително в месеца преди изпитването за типово одобрение. Методите за калибриране, които следва да се използват, са описани в настоящото допълнение.
 1.2. По принцип трябва да се използват температурните серии, посочени на първо място. Температурните серии, посочени в квадратни скоби, могат да се използват като алтернатива.
 2. КАЛИБРИРАНЕ НА ЗАГРАДЕНОТО ПРОСТРАНСТВО
 2.1. Първоначално определяне на вътрешния обем на заграденото пространство
 2.1.1. Преди първоначалното му използване трябва да се определи вътрешният обем на камерата както следва:
 внимателно се измерват вътрешните размери на камерата, като се вземат предвид всички отклонения, например място, заето от наклонени подпори. От тези измервания се определя вътрешният обем на камерата.
 При заградено пространство с променлив обем заграденото пространство


text:
трябва да се фиксира на постоянен обем, когато околната температурата в заграденото пространство е 303 К (30 °C) [(302 K (29 °C)]. Този номинален обем трябва да се възпроизвежда в рамките на ±0,5 % от отчетената стойност.
 2.1.2. Нетният вътрешен обем се определя чрез изваждане на 1,42 m3 от вътрешния обем на камерата. Друго решение е вместо 1,42 m3 да се използва обемът на изпитваното превозно средство с отворени багажно отделение и прозорци.
 2.1.3. Камерата трябва да бъде проверена, както в точка 2.3. по-долу. Ако масата на пропана не отговаря на впръсканата маса в рамките на ±2 %, тогава е необходимо коригиращо действие.
 2.2. Определяне на фоновите емисии в камерата
 С тази операция се определя, дали камерата не съдържа материали, които могат да изпускат значителни количества въглеводороди. Проверката трябва да се извършва при въвеждането на заграденото пространство в експлоатация, както и след провеждане на операции в заграденото пространство, които биха могли да повлияят на фоновите емисии, както и най-малко веднъж годишно.
 2.2.1. Заграденото пространство с променлив обем може да бъде използвано в конфигурация на постоянен или свободен обем, както е описано в точка 2.1.1. по-горе, а околната температурата трябва да се поддържа 308 K ± 2 K. (35 ± 2 °C) [309 K ± 2 K (36 ± 2 °C)] в продължение на 4-часовия период, споменат по-долу.
 2.2.2. Заградените пространства с постоянен обем трябва да се използват при затворени входящи и изходящи струйни потоци. В продължение на споменатия по-долу период от 4 часа трябва да се поддържа околна температура от 308 K ± 2 K (35° ± 2° C) [309 K ± 2 K (36° ± 2° C)].
 2.2.3. Заграденото пространство може да се запечата, а смесителният вентилатор може да работи в продължение на най-много 12 часа преди началото на 4-часовия период на вземане на проби от фона.
 2.2.4. Анализаторът (при необходимост), трябва да бъде калибриран, след това нулиран и настроен обхватът му.
 2.2.5. Заграденото пространство трябва да се продуха до получаване на постоянни показания за въглеводородите, а смесителният вентилатор се включва, ако вече не е бил включен.
 2.2.6. След това камерата се запечатва и се измерват фоновата въглеводородна концентрация, температурата и барометричното налягане. Това са първоначалните стойности на CHCi, Pi и Ti, използвани при калибрирането на заграденото пространство.
 2.2.7. Заграденото пространство се оставя в покой в продължение на четири часа, при включен смесителен вентилатор.
 2.2.8. В края на този период се използва същият анализатор за измерване на въглеводородната концентрация в камерата. Измерват се също температурата и барометричното налягане. Това са крайните показания за CHCf, Pf и Tf..
 2.2.9. През времетраенето на изпитването се изчислява промяната в масата на въглеводородите в заграденото пространство в съответствие с точка 2.4. по-долу, като тази промяна не трябва да надвишава 0,05 g.
 2.3. Калибриране на камерата и изпитване за задържане на въглеводороди
 Калибрирането и изпитването за задържане на въглеводороди в камерата служат за проверка на изчисления в точка 2.1. обем, както и за измерване на степента на изтичане. Степента на изтичане от заграденото пространство трябва да се измерва при въвеждането ѝ в експлоатация, след