text:
след системата за последваща обработка на отработилите газове, след ограничителя на потока на отработилите газове, ако е монтиран такъв, и на достатъчно разстояние преди сондите за взимане на проби, за да се осигури пълно смесване с отработилите газове на двигателя преди вземането на проби. Тръбата за отработилите газове от картера трябва да достига до свободния поток отработили газове, за да се избегне влиянието на граничния слой и да се улесни смесването. Изходът на тръбата за отработилите газове от картера може да бъде ориентиран във всяка посока по отношение на потока на неразредените отработили газове.
 7. ИЗПИТВАТЕЛНА ПРОЦЕДУРА
 7.1. Принципи на измерване на емисиите
 За измерването на специфичните емисии двигателят трябва да премине през изпитвателните цикли, определени в точки 7.2.1 и 7.2.2. Измерването на специфичните емисии изисква определянето на масата на компонентите в отработилите газове и съответната работа при цикъла на двигателя. Компонентите се определят посредством методите за вземане на проби, описани в точки 7.1.1 и 7.1.2.
 7.1.1. Непрекъснато вземане на проби
 При непрекъснато вземане на проби концентрацията на съответния компонент се измерва непрекъснато в неразредените и разредените отработили газове. Тази концентрация се умножава с постоянния дебит на (разредените или неразредените) отработили газове при мястото на вземане на проби, за да се определи масовият дебит на компонента. Емисиите на компонента се сумират за целия период на изпитвателния цикъл. Този сбор е общата маса на изпускания компонент.
 7.1.2. Серийно вземане на проби
 При серийното вземане на проби непрекъснато се извлича проба от неразредени или разредени отработили газове, която се съхранява за последващо измерване. Извлечената проба трябва да бъде пропорционална на дебита на неразредените или разредените отработили газове. Примери за серийно вземане на проби са събирането на разредени газообразни компоненти в торбичка и събирането на прахови частици (ПЧ) върху филтър. Концентрациите във взетата серийна проба се умножават по общата маса на отработилите газове или масовия дебит (разредени или неразредени) на отработилите газове, от които е извлечена партидата. Полученото произведение е общата маса или масовият поток на изпускания компонент. За изчисляване на концентрацията на прахови частици, отложените върху филтър прахови частици от пропорционално извлечени отработили газове се разделят на количеството филтрирани отработили газове.
 7.1.3. Процедури на измерване
 В настоящото приложение са описани две процедури на измерване, които са функционално еквивалентни. И двете процедури могат да бъдат използвани за изпитвателните цикли WHTC и WHSC:
 а)
 газообразните компоненти се определят чрез непрекъснато вземане на проби от неразредените отработили газове, а праховите частици се определят, като се използва система за разреждане на част от потока;
 б)
 газообразните компоненти и праховите частици се определят с използване на система за разреждане на целия поток (CVS система).
 Допуска се която и да е комбинация от двата принципа (напр. измерване на неразредени газове и измерване на праховите частици в целия поток).
 7.2. Изпитвателни цикли
 7.2.1. Преходен изпитвателен цикъл WHTC
 Преходният изпитвателен цикъл WHTC е описан в приложение 1 като секунда по секунда разчетена последователност на нормирани стойности на честота на въртене и въртящ момент. За да може изпитването да се проведе върху изпитвателната камера на двигателя, стандартизираните стойности се преобразуват в


text:
действителни стойности за отделния двигател, подложен на изпитване, въз основа на кривата на диаграмата на двигателя. Това преобразуване се нарича „денормализация“, а така развитият изпитвателен цикъл се приема за еталонен цикъл на двигателя, подлежащ на изпитване. Цикълът се извършва на изпитвателната камера с тези еталонни стойности на честота на въртене и въртящ момент и се записват действителните стойности на честотата на въртене и въртящия момент. С цел да се удостовери извършеното изпитване, при завършването му се прави регресивен анализ между еталонните и действителните стойности на честотата на въртене и въртящия момент.
 За изчисляване на специфичните емисии, получени при изпитване на стенд, действителната работа при цикъла се изчислява чрез интегриране на действителната мощност на двигателя през време на цикъла. За удостоверяване на цикъла, действителната работа при цикъла трябва да е в рамките на предписаните гранични стойности за работата на цикъла от еталонния цикъл.
 За газообразни замърсители може да се използва непрекъснато вземане на проби (неразредени или разредени отработили газове) или вземане на партида проби (разредени отработили газове). Пробата от праховите частици се разрежда с кондициониран разредител (например околен въздух) и се улавя на единичен подходящ филтър. Цикълът WHTC е изобразен схематично на фиг. 3.
 7.2.2. Изпитвателен цикъл със стабилни състояния и линейни преходи между тях WHSC
 Изпитвателният цикъл със стабилни състояния и преходи между тях WHSC се състои от определен брой нормирани режими на честота на въртене и натоварване, които трябва да се преобразуват спрямо еталонните стойности за отделния изпитван двигател въз основа на кривата на диаграмата на двигателя. Двигателят трябва да работи в продължение на предписаното време за всеки режим, като скоростта на въртене и натоварването се променят линейно в рамките на 20 ± 1 секунда. С цел да се удостовери извършеното изпитване, при завършването му се прави регресивен анализ между еталонните и действителните стойности на честотата на въртене и въртящия момент.
 По време на изпитвателния цикъл се определят концентрацията на всеки газообразен замърсител, потокът на отработилите газове и изходящата мощност. Газообразните замърсители могат да записвани непрекъснато или да им се взима проба в торбичка за проби. Пробата от праховите частици се разрежда с кондициониран разредител (като околен въздух). Взима се една проба за цялата изпитвателна процедура и се улавя върху един подходящ филтър.
 За изчисляване на специфичните емисии, получени при изпитване на стенд, действителната работа при цикъла се изчислява чрез интегриране на действителната мощност на двигателя през време на цикъла.
 Цикълът WHSC е показан в таблица 1. С изключение на режим 1 началото на всеки режим се определя като началото на прехода от предишния режим.
 Таблица 1
 Изпитвателен цикъл WHSC
 Режим
 Нормирана честота на въртене
 (%)
 Нормиран въртящ момент
 (%)
 Времетраене на режима (s),
 вкл. 20 s стабилно състояние
 1
 0
 0
 210
 2
 55
 100
 50
 3
 55
 25
 250
 4
 55
 70
 75
 5
 35
 100
 50
 6
 25
 25
 200
 7
 45
 70
 75
 8
 45
 25
 150
 9
 55
 50
 125
 10
 75
 100
 50
 11
 35
 50
 200
 12
 35
 25
 250
 13
 0
 0
 210
 Сума
 1 895
 7.3. Обща последователност на изпитването

type: contracts

jurisdiction: EU


text:
Следната схема съдържа общите указания, които следва да бъдат спазвани по време на изпитване. Подробностите за всяка стъпка са описани в съответните точки. Когато това е уместно, се допускат отклонения от указанията, но специфичните изисквания на съответните точки са задължителни.
 При изпитване WHTC процедурата на изпитването се състои от изпитване на пускане на студен двигател, извършено след естествено или принудително охлаждане на двигателя, период на загряване и изпитване на пускане на загрял двигател.
 При изпитване WHSC процедурата на изпитването се състои от изпитване на пускане на загрял двигател, извършено след подготовка на двигателя според WHSC, режим 9.
 7.4. Диаграма и еталонен цикъл на двигателя
 Предхождащи изпитването измервания на двигателя, проверки на работата му и калибриране на системите се правят преди процедурата на съставяне на диаграма на двигателя в съответствие с общата последователност на изпитванията, описана в точка 7.3.
 Като основа за генерирането на еталонни цикли WHTC и WHSC, за двигателя трябва да се изготви диаграма при работа при пълно натоварване, за да се определят кривата на честотата на въртене спрямо въртящия момент и кривата на честотата на въртене спрямо максималната мощност. Изобразената крива на диаграмата трябва да се използва за денормализиране на честотата на въртене (точка 7.4.6) и въртящия момент (точка 7.4.7).
 7.4.1. Загряване на двигателя
 Двигателят се загрява, така че да достигне мощност между 75 % и 100 % от максималната мощност или съгласно препоръките на производителя и добрата техническа преценка. Към края на загряването двигателят трябва да се остави да работи, за да се стабилизират температурите на охлаждащия агент и на смазочното масло в границите на ± 2 % от техните средни стойности, в течение на поне 2 минути или докато термостатът започне да регулира температурата на двигателя.
 7.4.2. Определяне на обхвата на диаграмата на скоростта на въртене
 Минималната и максималната честотата на въртене, включени в диаграмата, се определят, както следва:
 минималната честотата на въртене, включена в диаграмата
 =
 честотата на въртене на празен ход;
 максималната честотата на въртене, включена в диаграмата
 =
 n
 hi × 1,02 или честотата на въртене, при която въртящият момент при пълно натоварване спада до нула, избира се по-ниската от двете стойности
 7.4.3. Методика за съставяне на крива на двигателя
 След като двигателят е стабилизиран съгласно точка 7.4.1, диаграмата на двигателя се съставя, както следва:
 а)
 двигателят се освобождава от хода и се пуска на празен ход;
 б)
 двигателят трябва да работи при максимално задание от оператора при минималната честота на въртене, включена в диаграмата;
 в)
 честотата на въртене на двигателя се увеличава със средна норма от 8 ± 1 min–1/s. от минималната до максималната честотата на въртене, включени в диаграмата, или с такава постоянна норма, че да са необходими 4 до 6 минути за преминаване по кривата от минималната до максималната честотата на въртене. Точките за нанасяне на честотата на въртене и въртящия момент се записват при норма на вземане на пробата от най-малко 1 точка в секунда.
 При избор на вариант б) от точка 7.4.7 за определяне на отрицателните стойности на въртящия момент, изобразената крива на диаграмата може директно да продължи


text:
при минимално задание от оператора, от максималната честотата на въртене към минималната честотата на въртене.
 7.4.4. Алтернативно изготвяне на диаграма
 Ако производител счита, че гореописаните техники за изготвяне на диаграмата не са безопасни или представителни за даден двигател, може да се използва алтернативна технология за изготвяне на диаграмата. Тези алтернативни методи трябва да отговарят на предназначението на определените процедури за изобразяване на диаграма за определяне на възможния максимален въртящ момент при всички честоти на въртене на двигателя, достигани по време на изпитвателните цикли. Отклоненията от технологичните изисквания за изготвяне на диаграмата, определени в настоящата точка, по причини за безопасност или представителност се одобряват от органа за одобрение на типа заедно с обосновката за тяхното използване. За двигатели, оборудвани с регулатор на оборотите или турбокомпресор, диаграмата на въртящия момент не трябва да се построява при намаляващи честоти на въртене.
 7.4.5. Повтаряне на изпитвания
 Не е необходимо да се изготвя диаграма на двигателя преди осъществяването на всеки отделен цикъл на изпитване. Преди изпитвателен цикъл наново се изготвя диаграма на двигателя, когато:
 а)
 по техническа преценка е изминал неоснователно дълъг срок от време от последната изготвена диаграма; или
 б)
 по двигателя са извършвани физически изменения или повторно калибриране, които могат евентуално да повлияят върху работата на двигателя.
 7.4.6. Денормализация на честотата на въртене
 За да се генерират еталонни цикли, нормираните честоти на въртене от допълнение 1 (WHTC) и таблица 1 (WHSC) трябва да бъдат денормализирани, като се използва следната формула:
 (9)
 За определяне на n
 pref, интегралът на максималния въртящ момент трябва да бъде изчислен за интервала от n
 idle до n
 95h от диаграмата на двигателя, определена в съответствие с точка 7.4.3.
 Въртящите моменти на фигури 4 и 5 се определят, както следва:
 n
 lo
 е най-ниската честота на въртене, при която мощността е 55 % от максималната мощност;
 n
 pref
 е честотата на въртене, при която интегралът на максималния въртящ момент е 51 % от стойността целия интеграл между n
 idle и n
 95h;
 n
 hi
 е най-високата честота на въртене, при която мощността е 70 % от максималната мощност;
 n
 idle
 честотата при празен ход;
 n
 95h
 е най-високата честота на въртене, при която мощността е 95 % от максималната мощност;
 За двигатели (главно двигатели с принудително запалване) със стръмно падаща характеристика на регулатора, при които прекъсването на подаването на гориво не допуска двигателят да работи до n
 hi или n
 95h, се прилагат следните предписания:
 n
 hi
 във формула 9 се замества с n
 Pmax × 1,02;
 n
 95h
 се замества с n
 Pmax × 1,02.
 7.4.7. Денормализация на въртящия момент на двигателя
 Стойностите на въртящия момент от таблицата на диаграма на работа на динамометричния стенд от допълнение 1 (WHTC) и таблица 1 се нормират до максималния въртящ момент при съответната честота на въртене. За да се генерират еталонни цикли, стойностите на въртящия момент за всяка отделна стойност на еталонната честота на въртене, определени в точка 7.4.6, трябва да бъдат денормализирани, като се използва кривата за изготвяне на диаграмата, определена съгласно точка 7.4.3, както следва:
 (10)
 където:
 M
 norm,i


text:
е нормираният въртящ момент, %;
 M
 max,i
 е максималният въртящ момент, отбелязан на изобразената крива на диаграмата, Nm;
 M
 f,i
 е въртящият момент, използван от подлежащите на монтиране спомагателни устройства/оборудване, Nm;
 M
 r,i
 е въртящият момент, използван от подлежащите на демонтиране спомагателни устройства/оборудване, Nm.
 Ако спомагателните устройства/оборудването са монтирани в съответствие с точка 6.3.1 и допълнение 7, M
 f и M
 rса със стойност 0.
 Отрицателните стойности на въртящия момент в точки на външно задвижване (m в допълнение 1), се представят във вид на еталонни стойности, определени по един от следните начини:
 а)
 отрицателна стойност на 40 % от положителния въртящ момент, достигнат в точката при съответната честота на въртене;
 б)
 изобразяване на отрицателния въртящ момент, необходим за външно задвижване на двигателя при промяна от максималната до минималната честота на въртене в диаграмата;
 в)
 определяне на отрицателния въртящ момент, необходим за външно задвижване на двигателя при обороти на празен ход и при n
 hi и линейната интерполация между тези две точки.
 7.4.8. Изчисляване еталонната работа на цикъла
 Еталонната работа при цикъла се определя по време на изпитвателния цикъл посредством синхронно изчисляване на моментните стойности на мощността на двигателя при еталонната честота на въртене и на еталонния въртящ момент, определени в точки 7.4.6 и 7.4.7. За изчисляването на еталонната работа при цикъла W
 ref (kWh) трябва да се интегрират моментните стойности на мощността на двигателя от изпитвателния цикъл. Ако спомагателните устройства не са монтирани в съответствие с точка 6.3.1, моментните стойности на мощността се коригират, като се използва формула (4) от точка 6.3.5.
 За интегрирането на еталонната и действителната мощност на двигателя се използва същата методика. Ако трябва да се определят стойностите между съседни еталонни или съседни измерени стойности, се прилага линейна интерполация. При интегрирането на действителната работа на цикъла, всички отрицателни стойности на въртящия момент се нулират и се включват в стойността. Ако честотата на интегрирането е по-малка от 5 Hz и ако по време на даден отрязък от време стойността на въртящия момент се промени от положителна към отрицателна или от отрицателна към положителна, отрицателната част се пресмята и се нулира. Положителната част се включва в интегрираната стойност.
 7.5. Процедури преди изпитването
 7.5.1. Монтиране на измервателното оборудване
 Апаратурата и сондите за вземане на проби трябва да се монтират в съответствие с предписанията. Изпускателната тръба се свързва със система за разреждане на целия поток, ако се използва такава.
 7.5.2. Подготовка на измервателното оборудване за вземане на проби
 Преди започване на вземането на проби на емисии се предприемат следните стъпки:
 а)
 не по-късно от 8 часа преди вземането на проби на емисии се извършват проверки за пропуски в системата съгласно точка 9.3.4;
 б)
 при серийно вземане на проби се свързват чисти средства за съхранение, като например празни торбички;
 в)
 всички измервателни уреди се включват съгласно инструкциите на производителя на уредите и добрата техническа преценка;
 г)
 включват се системите за разреждане, помпите за вземане на проби, охлаждащите вентилатори и системите за събиране на данни;
 д)
 дебитите на пробите се регулират до желаните нива, като при желание се използват потоците на системата за


text:
обхождане;
 е)
 топлообменниците на системата за вземане на проби се загряват и охлаждат предварително до температура в обхвата на тяхната работна температура за изпитване;
 ж)
 загретите или охладените компоненти като проводите за вземане на проби, филтрите, охлаждащите течности и помпите се оставят да се стабилизират при работната си температура;
 з)
 системата за разреждане на потока от отработили газове се включва поне 10 минути преди последователността на изпитването;
 и)
 преди началото на всеки период от изпитването всички електронни устройства за интегриране се нулират или се нулират отново.
 7.5.3. Проверяване на газовите анализатори
 Избират се обхватите на газовите анализатори. Допускат се анализатори на емисии с автоматично или ръчно превключване на обхватите. По време на изпитвателния цикъл не трябва да се превключва обхватът на анализаторите на емисии. По същото време коефициентите на усилване на аналоговите операционни усилвател(и) на анализатора не трябва да бъдат превключвани по време на изпитвателния цикъл.
 Определят се за всички анализатори условията, при които съответният уред дава нулево показание и най-горно показание, като се използват съотносими към международен стандарт газове, които отговарят на спецификациите от точка 9.3.3. Анализаторите от тип пламъчно-йонизационен детектор се регулират на основата на въглеродно число единица (C1).
 7.5.4. Подготовка на филтрите за вземане на проби от прахови частици
 Поне един час преди изпитването филтърът се поставя в частично покрито блюдо на Петри, защитено срещу прах, и се поставя в камера за претегляне, с цел стабилизация. В края на стабилизационния период филтърът се претегля и се записва тарата. След това филтърът се съхранява в затворено блюдо на Петри или затворен филтъродържател, докато започне изпитването. Филтърът се използва в рамките на осем часа след изваждането му от камерата за претегляне.
 7.5.5. Регулиране на системата за разреждане
 Общият поток на разредените отработили газове в система за разреждане на целия поток или потокът на разредените отработили газове в система за разреждане на част от потока се регулират така, че да се елиминира кондензацията на вода от системата и да се постигне температура върху повърхността на филтъра между 315 K (42° C) и 325 K (52° C).
 7.5.6. Пускане на системата за взимане на проби на прахови частици
 Системата за взимане на проби на прахови частици се пуска и поддържа в действие посредством байпас. Фоновото ниво на праховите частиците от разтвотителя може да се определи чрез вземане на проба от разтворителя преди влизането на отработилите газове в тунела за разреждане. Измерването може да бъде направено преди или след изпитването. Стойностите могат да бъдат усреднени, ако е направено измерване и в началото, и в края на цикъла. Ако за измерване на фона се използва различна система за вземане на проби, измерването се извършва успоредно с провеждането на изпитването.
 7.6. Протичане на световния хармонизиран преходен цикъл (WHTC)
 7.6.1. Охлаждане на двигателя
 Може да се приложи процедура на естествено или принудително охлаждане. При принудително охлаждане се използва добрата инженерна преценка за конструиране на системи, които да изпращат охлаждащ въздух през двигателя, студено масло през смазочната система на двигателя, да отнемат топлината от охладителя през охладителната система на двигателя и да отнемат топлината от системата


text:
за последваща обработка на отработилите газове. В случай на принудително охлаждане на системата за последваща обработка на отработилите газове, охлаждащият въздух не се пуска в действие преди системата за последваща обработка на обработилите газове да се е охладила под температурата за задействане на катализатора. Не се допуска процедура на охлаждане, която има за последица непредставителни емисии.
 7.6.2. Изпитването за пускане при студен двигател
 Изпитването за пускане при студен двигател се започва, когато температурите на смазочната, охлаждащата и за последваща обработка системи на двигателя са между 293 и 303 K (20 и 30° C). Двигателят се пуска с използване на един от следните методи:
 (a)
 двигателят се пуска, както се препоръчва в наръчника на потребителя, с използване на серийно произведен стартер и съответно зареден акумулатор или подходящ захранващ източник; или
 б)
 двигателят се пуска с използване на динамометричен стенд. Двигателят се задвижва до ± 25 % от характерната му експлоатационна честота на развъртане на старта. Развъртането се спира в рамките на 1 секунда след пускането на двигателя. Ако двигателят не стартира след 15 секунди развъртане, развъртането се спира и се определя причината за неуспеха, освен ако наръчника на потребителя или наръчника за поддръжка и ремонт не описват по-дългото развъртане като нормално.
 7.6.3. Период на загряване
 Непосредствено след завършване на изпитването на пускане на студен двигател двигателят се подготвя за пускане на загрял двигател, като се използва период на затопляне от 10 ± 1 минута.
 7.6.4. Изпитване за пускане на загрял двигател
 Двигателят се пуска в края на периода на затопляне, както е определен в точка 7.6.3, с използване на методите на пускане, дадени в точка 7.6.2.
 7.6.5. Последователност на изпитването
 Последователността както на изпитването при пускане на студен двигател, така и на изпитването при пускане на загрял двигател започва с пуска на двигателя. След като двигателят е започнал да работи, се включва регулиране на цикъла така, че работата на двигателя да отговаря на първата зададена точка на цикъла.
 Изпитването WHTC се извършва съгласно еталонния цикъл, посочен в точка 7,4. Контролните точки за честотата на въртене и въртящия момент се задават при 5 Hz (10 Hz препоръчително) или повече. Зададените точки се изчисляват чрез линейна интерполация между тези за 1 Hz на еталонния цикъл. Действителната честота на въртене и въртящ момент се записват най-малко всяка секунда по време на изпитвателния цикъл (1 Hz), а сигналите могат да се филтрират електронно.
 7.6.6. Събиране на съответни данни за емисии
 В началото на последователността на изпитването измервателното оборудване се пуска в действие, като едновременно:
 а)
 започва да събира или анализира разредителя, ако се използва система за разреждане на пълния поток;
 б)
 започва да събира или анализира неразредени или разредени отработили газове, в зависимост от използвания метод;
 в)
 започва да измерва количеството разредени отработили газове и необходимите температури и налягания;
 г)
 започва да записва масовият дебит на отработилите газове, ако се използва анализ на неразредени отработили газове;
 д)
 започва да записва обратната връзка за честота на въртене и въртящия момент на динамометричния стенд.
 Ако се използва измерване на неразредените отработили газове, концентрациите на емисиите ((NM)HC, CO


text:
и NOx) и масовият дебит на отработилите газове се измерват непрекъснато и съхраняват с честота поне 2 Hz в компютърна система. Всички други стойности могат да се записват при минимум едно измерване в секунда (1 Hz). За аналогови анализатори реакцията се записва и калибровъчните данни може да се прилагат при връзка в реално време или автономно по време оценката на данните.
 Ако се използва система за разреждане на целия поток, съдържанието на НС и NOx се измерва непрекъснато в тунела за разреждане при честота най-малко от 2 Hz. Средните концентрации се определят чрез интегриране на сигналите от анализатора през време на изпитвателния цикъл. Времето на реагиране на системата не трябва да е повече 20 s и се координира с колебанията на потока CVS и, при необходимост, с отклоненията във времето за взимане на проби/изпитвателен цикъл. Съдържанието на СО, CO2 и неметанови въглеводороди може да се определи, като се интегрират непрекъснато измервани сигнали или се анализират концентрациите в торбичката за пробите, събрани по време на цикъла. Концентрациите на газообразните замърсители в разредителя се определят преди точката на навлизане на отработилите газове в тунела за разреждане, като се интегрират или събират във фонова торбичка. Всички други стойности се записват при най-малко едно измерване в секунда (1 Hz).
 7.6.7. Вземане на проби от прахови частици
 В началото на последователността на изпитването системата за събиране на проби от прахови частици се настройва от режим на обхождане към режим на събиране на частици.
 Ако се използва система за разреждане на част от потока, помпата (помпите) за взимане на проба (проби) се регулират така, че дебитът на потока през сондата за взимане на проби от прахови частици или през тръбата за прехвърляне се поддържа пропорционален на масовия дебит на отработилите газове, определен в съответствие с точка 9.4.6.1.
 Ако се използва система за разреждане на целия поток, помпата (помпите) за взимане на проба (проби) се регулират така, че дебитът на потока през сондата за взимане на проби от прахови частици или през тръбата за прехвърляне се поддържа на стойност до ±2,5 % от еталонния дебит. Ако се използва компенсация на потока (напр. пропорционално регулиране на пробен поток), необходимо е да се докаже, че съотношението между основния поток през тунела и пробния поток прахови частици не се променя с повече от ±2,5 % от еталонната му стойност (с изключение на първите 10 секунди от взимането на проби). Средната температура и налягане при газомера (газомерите) или входа на контролно-измервателния уред на потока се записва. Ако еталонният дебит не може да се поддържа по време на целия цикъл (в рамките на ±2,5 %) поради задръстване на филтъра с частици, изпитването се анулира. Изпитването се провежда отново с използване на по-нисък дебит на пробата.
 7.6.8. Затихване на двигателя и неизправност на оборудването
 Ако двигателят затихне в който и да е момент от изпитването на пускане на студен двигател, изпитването се анулира. Двигателят се подготвя и пуска отново съгласно методите на пускане от точка 7.6.2 и изпитването се повтаря.
 Ако двигателят затихне в който и да е момент от изпитването на пускане


text:
на загрял двигател, изпитването се анулира. Двигателят се загрява съгласно точка 7.6.3 и изпитването на пускане на загрял двигател се повтаря. В този случай не е нужно да се повтори изпитването на пускане на студен двигател.
 Ако се появи неизправност в което и да е необходимо изпитвателно оборудване по време на цикъла, изпитването се анулира и повтаря съобразно горните разпоредби.
 7.7. Протичане на световния хармонизиран стационарен цикъл (WHSC)
 7.7.1. Предварителна подготовка на системата за разреждане и на двигателя
 Системата за разреждане и двигателя се пускат и загряват в съответствие с точка 7.4.1. След загряването двигателят и системата за вземане на проби се подготвят предварително като двигателят работи на режим 9 (вж. точка 7.2.2, таблица 1) за минимум 10 минути, като едновременно работи системата за разреждане. Могат да се събират за опит проби на емисии на прахови частици. Не е необходимо обаче стабилизирането или претеглянето на тези филтри за проба и те могат да бъдат бракувани. Дебитите трябва да са регулирани приблизително като дебитите, избрани за изпитването. След предварителната подготовка двигателят се изключва.
 7.7.2. Пускане на двигателя
 5 ± 1 минута след завършване на подготовката в режим 9, както е описано в точка 7.7.1, двигателят се пуска съгласно препоръчаната от производителя процедура за пускане в ръководството за експлоатация чрез серийно произведен стартер или динамометричен стенд в съответствие с точка 7.6.2.
 7.7.3. Последователност на изпитването
 Последователността на изпитването започва, след като двигателят е започнал да работи и в рамките на една минута след като работата на двигателя се регулира така, че да отговаря на първия режим на цикъла (празен ход).
 Изпитването WHSC се извършва съгласно реда на изпитателните режими, изброени в таблица 1 от точка 7.2.2.
 7.7.4. Събиране на съответни данни за емисии
 В началото на последователността на изпитването измервателното оборудване се пуска в действие, като едновременно:
 а)
 започва да събира или анализира разредителя, ако се използва система за разреждане на пълния поток;
 б)
 започва да събира или анализира неразредени или разредени отработили газове, в зависимост от използвания метод;
 в)
 започва да измерва количеството разредени отработили газове и необходимите температури и налягания;
 г)
 започва да записва масовия дебит на отработилите газове, ако се използва анализ на неразредени отработили газове;
 д)
 започва да записва обратната връзка за честотата на въртене и въртящия момент на динамометричния стенд.
 Ако се използва измерване на неразредените отработили газове, концентрациите на емисиите (NM)HC, CO и NOx) и масовият дебит на отработилите газове се измерват постоянно и съхраняват с честота поне 2 Hz в компютърна система. Всички други стойности могат да се записват при минимум едно измерване в секунда (1 Hz). За аналогови анализатори реакцията се записва и калибровъчните данни може да се прилагат при връзка в реално време или автономно по време оценката на данните.
 Ако се използва система за разреждане на целия поток, съдържанието на HC and NOx се измерва непрекъснато в тунела за разреждане при честота най-малко от 2 Hz. Средните концентрации се определят чрез интегриране на сигналите от анализатора през време на изпитвателния цикъл. Времето на реагиране на системата не трябва да е повече 20


text:
s и се координира с колебанията на потока CVS и, при необходимост, с отклоненията във времето за взимане на проби/изпитвателен цикъл. Съдържанието на CO, CO2 и неметанови въглеводороди може да се определи като се интегрират непрекъснато измервани сигнали или се анализират концентрациите в торбичката за пробите, събрани по време на цикъла. Концентрациите на газообразните замърсители в разредителя се определят преди точката на навлизане на отработилите газове в тунела за разреждане, като се интегрират или събират във фонова торбичка Всички други стойности се записват при най-малко едно измерване в секунда (1 Hz).
 7.7.5. Вземане на проби от прахови частици
 В началото на последователността на изпитването, системата за събиране на проби от прахови частици се настройва от режим на обхождане към режим на събиране на частици. Ако се използва система за разреждане на част от потока, помпата (помпите) за взимане на проба (проби) се регулират така, че дебитът на потока през сондата за взимане на проби от прахови частици или през тръбата за прехвърляне се поддържа пропорционален на масовия дебит на отработилите газове, определен в съответствие с точка 9.4.6.1.
 Ако се използва система за разреждане на целия поток, помпата (помпите) за взимане на проба (проби) се регулират така, че дебитът на потока през сондата за взимане на проби от прахови частици или през тръбата за прехвърляне се поддържа на стойност до ±2,5 % от еталонния дебит. Ако се използва компенсация на потока (напр. пропорционално регулиране на пробен поток), е необходимо да се докаже, че съотношението между основния поток през тунела и пробния поток прахови частици не се променя с повече от ±2,5 % от еталонната му стойност (с изключение на първите 10 секунди от взимането на проби). Средната температура и налягане при газомера (газомерите) или входа на контролно-измервателния уред на потока се записва. Ако еталонният дебит не може да се поддържа по време на целия цикъл (в рамките на ±2,5 %) поради задръстване на филтъра с частици, изпитването се анулира. Изпитването се провежда отново с използване на по-нисък дебит на пробата.
 7.7.6. Затихване на двигателя и неизправност на оборудването
 Ако двигателят затихне в който и да е момент от цикъла, изпитването се анулира. Двигателят се подготвя съгласно точка 7.7.1 и пуска отново съгласно точка 7.7.2 и изпитването се повтаря.
 Ако се появи неизправност в което и да е необходимо изпитвателно оборудване по време на цикъла, изпитването се анулира и повтаря съобразно горните разпоредби.
 7.8. Процедури преди изпитването
 7.8.1. Действия след провеждане на изпитването
 След завършване на изпитването се спира измерването на масовия дебит на отработилите газове, дебита на разредените отработили газове, газовия поток в събирателните торбички и помпата за взимане на проби от прахови частици. При интегриращата анализираща система взимането на проби продължава до изтичане на времето на реагиране на системата.
 7.8.2. Проверка за пропорционално вземане на проби
 За всяко пропорционално вземане на серийни проби като вземане на газови проби в торбичка или вземане на проби на прахови частици трябва да се удостовери, че пропорционалното вземане на проби се поддържа съгласно точки 7.6.7 и 7.7.5. Всяка проба, която не изпълнява изискванията, се


text:
анулира.
 7.8.3. Подготовка и претегляне на филтрите за прахови частици
 Филтърът за прахови частици се поставя в покрити или запечатани контейнери или филтъродържателите трябва да бъдат затворени с цел филтрите за вземане на проби с цел да се предпазят от замърсяване от околната среда. Така защитеният филтър за частици се връща в камерата за претегляне. Филтърът се поставя при работни условия в продължение на поне един час и след това се претегля съгласно точка 9.4.5. Брутното тегло на филтъра се записва.
 7.8.4. Проверка за дрейф
 Възможно най-бързо, но не по-късно от 30 минути след завършване на изпитвателния цикъл, или по време на периода на загряване трябва да се определят нулевото показание и показанието от горната точка на скалата за използваните обхвати на газовите анализатори. За целта на настоящата точка изпитвателният цикъл се определя, както следва:
 а)
 за WHTC изпитването: пълната последователност: студен двигател — загряване — загрят двигател;
 б)
 за WHTC изпитването на пускане на загрял двигател (точка 6.6): последователността: загряване — загрял двигател;
 в)
 за WHTC изпитването на пускане на загрял двигател с многократна регенерация (точка 6.6): общ брой на изпитванията на пускане на загрял двигател;
 г)
 за изпитването WHSC: изпитвателният цикъл.
 Следните предписания се прилагат за дрейфа на анализатора:
 а)
 нулевото показание и показанието от горната точка на скалата преди и след изпитването могат да се въведат директно във формула 66 от точка 8.6.1 без определяне на дрейфа;
 б)
 ако дрейфовата разлика в резултатите преди и след изпитването е по-малка от 1 % от цялата скала, измерените концентрации могат да бъдат използвани некоригирани или могат да бъдат коригирани за дрейф съгласно точка 8.6.1;
 в)
 ако дрейфовата разлика в резултатите преди и след изпитването е равна или по-голяма от 1 % от цялата скала, изпитването се анулира или измерените концентрации трябва да бъдат коригирани за дрейф съгласно точка 8.6.1;
 7.8.5. Анализиране на вземането на газови проби в торбичка
 Възможно най-бързо се извършва следното:
 а)
 газовите проби в торбичка се анализират не по-късно от 30 минути след приключване на изпитването на пускане на загрял двигател или в периода на подготовка за изпитването на пускане на загрял двигател;
 б)
 фоновите проби се анализират не по-късно от 60 минути след приключване на изпитването на пускане на загрял двигател.
 7.8.6. Удостоверяване на работата при цикъла
 Преди изчисляването на действителната работа при цикъла всякакви точки, записани при пускането на двигателя, се пропускат. Действителната работа при цикъла се определя по време на изпитвателния цикъл, като действителните стойности на скоростта на въртене и въртящия момент се използват синхронно за изчисляване на моментните стойности на мощността на двигателя. За изчисляването на действителната работа при цикъла W
 act (kWh) трябва да се интегрират моментните стойности на мощността на двигателя от изпитвателния цикъл. Ако спомагателните устройства/оборудване не са монтирани в съответствие с точка 6.3.1, моментните стойности на мощността се коригират, като се използва формула (4) от точка 6.3.5.
 За интегрирането на действителната мощност на двигателя се използва същата методика като описаната в точка 7.4.8.
 Действителната работа при цикъла W
 act се използва за сравнение с еталонната работа на цикъла


text:
W
 ref и за изчисляване на специфичните емисии, получени при изпитване на стенд (вж. точка 8.6.3).
 Стойността на W
 act трябва да бъде между 85 % и 105 % от W
 ref.
 7.8.7. Статистическа проверка на изпитвателния цикъл
 Както за изпитването WHTC, така и за изпитването WHSC се извършва линейна регресия на действителните стойности (n
 act, M
 act, P
 act) към еталонните стойности (n
 ref, M
 ref, P
 ref).
 За да се сведе до минимум ефектът на отклонение на времезакъснението между действителните и еталонните стойности на цикъла, цялата последователност на сигнали от обратната връзка по честота на въртене и въртящ момент на двигателя може се ускори или забави по отношение на еталонната честота на въртене и въртящ момент. Ако сигналите се коригират, честотата на въртене и въртящият момент трябва да се коригират със същата стойност и в същата посока.
 Използва се методът на най-малките квадрати, като най-подходящото уравнение е от вида:
 (11)
 където:
 y
 е действителната стойност на честота на въртене (min–1), въртящ момент (Nm) или мощност (kW);
 a1
 е наклонът на кривата на регресия;
 x
 е еталонната стойност на честота на въртене (min–1), въртящ момент (Nm) или мощност (kW);
 a0
 е точката на пресичане на кривата на регресия с оста y.
 Стандартната грешка на оценяването (SEE) на „у“ спрямо „х“ и коефициентът на определяне (r2) се изчисляват за всяка една крива на регресия.
 Препоръчва се този анализ да се извършва при 1 Hz. Изпитването се счита за валидно, ако са изпълнени всички критерии от таблица 2 (WHTC) или таблица 3 (WHSC).
 Таблица 2
 Допуски на кривата на регресия за изпитването WHTC
 Честота на въртене
 Въртящ момент
 Мощност
 Стандартна грешка на оценяването (SEE) на у спрямо х
 Максимум 5 % от максималната изпитвателна честота на въртене
 Максимум 10 % от максималния въртящ момент на двигателя
 Максимум 10 % от максималната мощност на двигателя
 Наклон на кривата на регресията, a1
 От 0,95 до 1,03
 0,83—1,03
 0,89—1,03
 Коефициент за определяне, r2
 Минимум 0,970
 Минимум 0,850
 Минимум 0,910
 Пресичане на у с кривата на регресия, a0
 Максимум 10 % от честотата на въртене на празния ход
 ± 20 Nm или ± 2 % от максимален въртящ момент, в зависимост от това кое е по-голямо
 ± 4 kW или ± 2 % от максималната мощност, в зависимост от това кое е по-голямо
 Таблица 3
 Допуски на кривата на регресия за изпитването WHSC
 Честота на въртене
 Въртящ момент
 Мощност
 Стандартна грешка на оценяването (SEE) на у спрямо х
 Максимум 1 % от максималната изпитвателна честота на въртене
 Максимум 2 % от максималния въртящ момент на двигателя
 Максимум 2 % от максималната мощност на двигателя
 Наклон на кривата на регресията, a1
 От 0,99 до 1,01
 0,98—1,02
 0,98—1,02
 Коефициент за определяне, r2
 Минимум 0,990
 Минимум 0,950
 Минимум 0,950
 Пресичане на у с кривата на регресия, a0
 Максимум 1 % от максималната изпитвателна честота на въртене
 ± 20 Nm или ± 2 % от максимален въртящ момент, в зависимост от това кое е по-голямо
 ± 4 kW или ± 2 % от максималната мощност, в зависимост от това


text:
кое е по-голямо
 Единствено за целите на регресията е разрешено пропускането на точки, отбелязани в таблица 4, преди правенето на изчисления на регресията. Тези точки обаче не се пропускат за изчисляването на работата при цикъла и емисиите. Пропускането на точки може да се приложи към целия цикъл или която и да е негова част.
 Таблица 4
 Разрешено пропускане на точки от регресивните анализи
 Събитие
 Условия
 Разрешено пропускане на точки
 Минимално задание от оператора (точка на празен ход)
 n
 ref = 0 %
 и
 M
 ref = 0 %;
 и
 M
 act > (M
 ref – 0,02M
 max. mapped torque)
 и
 M
 act < (M
 ref + 0,02M
 max. mapped torque)
 честота на въртене и въртящ момент
 Минимално задание от оператора (точка на работен режим на двигателя)
 M
 ref < 0 %
 мощност и въртящ момент
 Минимално задание от оператора
 n
 act ≤ 1.02 n
 ref и M
 act > M
 ref
 или
 n
 act > n
 ref и M
 act ≤ M
 ref'
 или
 n
 act > 1,02 n
 ref и M
 ref < M
 act ≤ (M
 ref + 0,02M
 max. mapped torque)
 мощност и въртящ момент или честота на въртене
 Максимално задание от оператора
 n
 act < n
 ref и M
 act ≥ M
 ref
 или
 n
 act ≥ 0,98 n
 ref и M
 act < M
 ref
 или
 n
 act < 0,98 n
 ref и M
 ref > M
 act ≥ (M
 ref – 0,02M
 max. mapped torque)
 мощност и въртящ момент или честота на въртене
 8. ИЗЧИСЛЯВАНЕ НА ЕМИСИИ
 Крайният резултат от изпитването се закръглява еднократно до съответния брой знаци след десетичната запетая, посочени в приложимия стандарт за емисии, плюс една допълнителна значеща цифра, в съответствие с ASTM E 29-06B. Не се позволява получаването на окончателни резултати на специфичните емисии в режим на двигателна спирачка, чрез закръгляване на междинни стойности.
 Пример на изчислителните процедури е даден във допълнение 6.
 С предварителното съгласие на органа за одобрение на типа се допуска изчисляването на емисиите на моларна основа в съответствие с приложение 7 към gtr No [xx] относно протокол от изпитването на емисии отработили газове за извънпътна подвижна техника.
 8.1. Коригиране за преминаване от сухо към влажно състояние
 Ако емисиите се измерват на суха база, то измерената концентрация се преобразува към влажна база съгласно следната формула:
 (12)
 където:
 c
 d
 е сухата концентрация в ppm и обемни проценти;
 kw
 е сухият/влажният корекционен коефициент (k
 w,a, k
 w,e или k
 w,d в зависимост от съответната използвана формула).
 8.1.1. Неразредени отработили газове
 (13)
 или
 (14)
 или
 (15)
 като
 (16)
 както и
 (17)
 където:
 H
 a
 е влажност на входящия въздух, g вода за kg сух въздух;
 w
 ALF
 е водородното съдържание на горивото, % маса;
 q
 mf,i
 е моментен масов дебит на горивото, kg/s;
 q
 mad,I
 е моментен масов дебит на сухия входящ въздух, kg/s;
 p
 r
 е налягането на водните пари след охладителя, kPa;
 p
 b
 е общо атмосферно налягане, kPa;
 w
 DEL
 е азотното съдържание на горивото, % маса;
 w
 EPS
 е кислородно съдържание на горивото, % маса;


text:
α
 е моларно водородно съотношение на горивото;
 c
 CO2
 е концентрация на сух CO2, %;
 c
 CO
 е концентрация на сух CO, %.
 Формулите (13) и (14) са принципно идентични, като коефициентът 1,008 във формули (13) и (15) представлява приближена стойност на по-точния знаменател във формула (14).
 8.1.2. Разредени отработили газове
 (18)
 или
 (19)
 като
 (20)
 където:
 α
 е моларното водородно съотношение на горивото;
 c
 CO2w
 е концентрацията на CO2 във влажен въздух, %;
 c
 CO2d
 е концентрация на CO2 в сух въздух, %;
 H
 d
 е влажността на разредителя, g вода за kg сух въздух;
 H
 a
 е влажността на входящия въздух, g вода за kg сух въздух;
 D
 е коефициентът на разреждане (вж. точка 8.5.2.3.2).
 8.1.3. Разредител
 (21)
 като
 (22)
 където:
 H
 d
 е влажността на разредителя, g вода за kg сух въздух.
 8.2. Корекция на NOx за влага
 Тъй като емисиите на NOx зависят от условията на околния въздух, концентрацията на NOx се коригира за влагата на околния въздух с коефициентите, дадени в точка 8.2.1 или 8.2.2. Влажността на входящия въздух Ha може да се получи от измерване на относителната влажност, измерване на темепратурата на оросяване измерване на налягането на изпаряване или измерване суха/мокра колба с помощта на общоприетите формули.
 8.2.1. Двигатели със самовъзпламеняване чрез сгъстяване
 (23)
 където:
 H
 a
 е влажност на входящия въздух, g вода за kg сух въздух.
 8.2.2. Двигатели с принудително запалване
 (24)
 където:
 H
 a
 е влажност на входящия въздух, g вода за kg сух въздух.
 8.3. Корекцията за подемната сила на филтъра за прахови частици
 Теглото на филтъра за вземане на проби се коригира за подемната му сила във въздушна среда. Корекцията за подемната му сила зависи от плътността на филтъра за вземане на проби, плътността на въздуха и плътността на калибровъчната тежест на везната и не отчита на подемната сила на самите прахови частици. Корекцията за подемна сила се прилага както за тарата на филтъра, така и за брутното теглото на филтъра.
 Когато не е известна плътността на материала за направа на филтъра се използват следните плътности:
 а)
 покрит с тефлон филтър от стъклени влакна: 2 300 kg/m3;
 б)
 покрит с тефлон мембранен филтър: 2 144 kg/m3;
 в)
 покрит с тефлон мембранен филтър с придържащ пръстен от полиметилпентен: 920 kg/m3.
 За калибровъчни везни от неръждаема стомана се използва плътност от 8 000 kg/m3. Когато калибровъчните везни са от друг материал, трябва да се знае плътността му.
 Използва се следната формула:
 (25)
 като
 (26)
 където:
 m
 uncor
 е некоригираната маса на пробата от прахови частици, mg;
 ρ
 a
 е плътността на въздуха, kg/m3;
 ρ
 w
 е плътността на калибровъчната тежест на везната, kg/m3;
 ρ
 f
 е плътността на филтъра за вземане на проба от прахови частици, kg/m3;
 p
 b
 е общо атмосферно налягане, kPa;
 T
 a
 е температурата на околния на везната въздух, К;
 28,836
 е моларна маса на въздуха при еталонна влажност (282,5 K), g/mol;
 8,3144
 е моларна газова константа.
 Масата на пробата от прахови частици mp, използвана в точки 8.4.3 и 8.5.3, се изчислява, както следва:
 (27)
 където:
 m


text:
f,G
 е коригираната за подемната сила брутна маса на филтъра от прахови частици, mg;
 m
 f,T
 е коригираната за подемната сила тара на филтъра за прахови частици, mg.
 8.4. Измерване при разреждане на част от потока и при неразредени отработили газове
 Сигналите за моментната концентрация на газообразните компоненти, получени било чрез интегриране по време на цикъла, или чрез събиране на проби в торбичка, се използват за изчисляване на масовите емисии с помощта на умножение с моментния масов дебит на отработилите газове. Масовият дебит на отработилите газове може да се измерва пряко или да се изчисли с използване на методите за измерване на входящия поток на въздуха и горивото, метода на трасирането или измерването на входящия въздух и съотношението между въздуха и горивото. Трябва да се обърне специално внимание на времето на реагиране на различните уреди. Тези разлики се взимат предвид чрез изравняване на времето на сигналите. За праховите частици сигналите за масовия дебит на отработилите газове се използват за регулиране на системата за разреждане на част от потока така, че да се вземе проба, пропорционална на масовия дебит на отработилите газове. Качеството на пропорционалността се проверява с прилагане на регресивен анализ между потока на пробата и потока на отработилите газове в съответствие с точка 9.4.6.1. Пълната изпитвателна установка е изобразена схематично на фиг. 6.
 8.4.1. Определяне на масовия поток отработили газове
 8.4.1.1. Въведение
 За изчисляване на емисиите от неразредените отработили газове и за регулиране на система за разреждане на част от потока е необходимо да се знае масовият дебит на отработилите газове. За определяне на този дебит може да се използва който и да е от методите, описани в точки 8.4.1.3 — 8.4.1.7.
 8.4.1.2. Време на реагиране
 За изчисляване на емисиите, времето на реагиране по който и да е от методите, описани в точки 8.4.1.3 — 8.4.1.7, трябва да е равно на или по-малко от времето на реагиране на анализатора от ≤ 10 s, изисквано в точка 9.3.5.
 С цел регулиране на система за разреждане на част от потока се изисква по-бързо реагиране. За системи за разреждане на част от потока с регулиране в реално време се изисква време на реагиране ≤ 0,3 секунди. За системи за разреждане на част от потока с прогнозен контрол, на база предварително записано изпитване, се изисква време на реагиране на системата за измерване на потока отработили газове ≤ 5 секунди, с време на нарастване ≤ 1 секунда. Времето на реагиране на системата се указва от производителя на уреда. Изискванията към комбинираното време на реагиране на системата за измерване на потока отработили газове и системата за разреждане на част от потока са посочени в точка 9.4.6.1.
 8.4.1.3. Метод на пряко измерване
 Прякото измерване на моментния поток отработили газове може да се направи посредством системи, като например:
 а)
 устройства за диференциално налягане като дюза на потока (вж. за подробности ISO 5167);
 б)
 ултразвуков дебитомер;
 в)
 вихров дебитодомер.
 Взимат се предпазни мерки за избягване на грешки в измерването, които могат да повлияят върху грешките в стойностите на емисиите. Такива мерки включват внимателния монтаж на устройството в изпускателната


text:
система на двигателя съгласно препоръките на производителя на уреда и добрата инженерна практика. По-специално действието на двигателя и емисиите не трябва да бъдат повлияни от монтажа на устройството.
 Дебитомерите трябва да отговарят на изискванията за линейност от точка 9.2.
 8.4.1.4. Метод за измерване на дебита на въздуха и на горивото
 Той включва измерване на въздушния поток и потока на горивото с подходящи дебитомери. Изчисляването на моментния поток на отработилите газове е, както следва:
 (28)
 където:
 q
 mew,i
 е моментен масов дебит на отработилите газове, kg/s;
 q
 maw,i
 е моментен масов дебит на входящия въздух, kg/s;
 q
 mf,i
 е моментен масов дебит на горивото, kg/s;
 Дебитомерите трябва да отговарят на изискванията за линейност от точка 9.2 и едновременно да са достатъчно точни, за да отговарят също на изискванията за линейност на потока на отработилите газове.
 8.4.1.5. Метод за измерване чрез трасиране
 Той включва измерване на концентрацията на индикаторен газ в отработилите газове.
 Известно количество инертен газ (напр. чист хелий) се впръсква в потока отработили газове като индикаторен газ. Газът се смесва и разрежда с отработилите газове, но не реагира в изпускателната тръба. Концентрацията на газа се измерва в проба от отработилите газове.
 За да се осигури пълно смесване на индикаторния газ, сондата за взимане на проба от отработили газове се разполага на разстояние 1 m или 30 пъти диаметъра на изпускателната тръба, в зависимост от това кое е по-голямо, след точката за впръскване на индикаторен газ. Сондата за вземане на проба може да се разположи по-близо до точката за впръскване, ако пълното смесване се проверява чрез сравнение на концентрацията на индикаторния газ с еталонната концентрация, когато индикаторният газ се впръсква преди двигателя.
 Дебитът на индикаторния газ се задава така, че неговата концентрация при празен ход на двигателя след смесването да става по-малка от пълната скала на анализатора за индикаторен газ.
 Дебитът на отработилите газове се изчислява, както следва:
 (29)
 където:
 q
 mew,i
 е моментен масов дебит на отработилите газове, kg/s;
 q
 vt
 е дебит на индикаторния газ, cm3/min;
 c
 mix,i
 е моментна концентрация на индикаторния газ след смесване, ppm;
 ρ
 e
 е плътността на отработилите газове, kg/m3 (срвн. таблица 4);
 c
 b
 е фонова концентрация на индикаторния газ във входящия въздух, ppm.
 Фоновата концентрация на индикаторния газ (c
 b) може да бъде определена чрез усредняване на фоновата концентрация, измерена непосредствено преди и след провеждане на изпитването.
 Когато фоновата концентрация е по-малка от 1 % от концентрацията на индикаторния газ след смесване (c
 mix.i) в максималния поток отработили газове, тя може да се пренебрегне.
 Системата като цяло трябва да отговаря на изискванията за линейност на потока на отработилите газове от точка 9.2.
 8.4.1.6. Метод за измерване на въздушен поток и съотношение въздух— гориво
 Той включва изчисление на масата на отработилите газове от въздушния поток и съотношението въздух— гориво. Моментният масов дебит на отработилите газове се изчислява, както следва:
 (30)
 като
 (31)
 (32)
 където:
 q
 maw,i
 е моментен масов дебит на входящия въздух, kg/s;
 A/F
 st
 стехиометрично съотношение въздух— гориво, kg/kg;
 λ
 i
 коефициентът на моментния излишък на въздух;
 c
 CO2d
 е концентрацията


text:
на сух CO2, %;
 c
 COd
 е концентрацията на сух CO, ppm
 c
 HCw
 е концентрацията на влажен HC, ppm.
 Дебитомерът и анализаторите на въздуха трябва да отговарят на изискванията за линейност от точка 9.2 и едновременно да са достатъчно точни, за да отговарят също на изискванията за линейност на потока на отработилите газове от точка 9.2.
 Ако оборудване за измерване на съотношението въздух— гориво, като например тип циркониев датчик, се използва за измерване на коефициента на излишъка на въздух, то трябва да отговаря на спецификациите от точка 9.3.2.7.
 8.4.1.7. Метод на въглеродния баланс
 Той включва изчисление на масата на отработилите газове от потокa на горивото и газообразните компоненти на отработилите газове, които съдържат въглерод. Моментният масов дебит на отработилите газове се изчислява, както следва:
 (33)
 като
 (34)
 както и
 (35)
 където:
 q
 mf,i
 е моментен масов дебит на горивото, kg/s;
 H
 a
 е влажност на входящия въздух, g вода за kg сух въздух;
 w
 BET
 е кислородно съдържание на гориво, % маса;
 w
 ALF
 е водородното съдържание на горивото, % маса;
 w
 DEL
 е азотното съдържание на горивото, % маса;
 w
 EPS
 е кислородно съдържание на гориво, % маса;
 c
 CO2d
 е концентрацията на сух CO2, %;
 c
 CO2d,a
 e концентрацията на влажен CO2 в околния въздух, %;
 c
 CO
 е концентрацията на влажен CO, ppm;
 c
 HCw
 е концентрацията на влажен HC, ppm.
 8.4.2. Определяне на газообразните компоненти
 8.4.2.1. Въведение
 Газообразните компоненти в неразредените отработили газове, изпускани от двигателя, който е подложен на техническите изпитвания, се измерват със системи за измерване и взимане на проба, описани в точка 9.3 и допълнение 3. Оценката на данните е описана в точка 8.4.2.2.
 В точки 8.4.2.3 и 8.4.2.4 са описани две процедури на изчисляване, които са еквивалентни за еталонните горива от допълнение 2. Процедурата от точка 8.4.2.3 е по-пряка, тъй като използва табулирани стойности на u за съотношението между плътностите на компонент и на отработилите газове. Процедурата от точка 8.4.2.4 е по-точна за качества на горивата, които се отклоняват от спецификациите в допълнение 2, но изисква анализ на елементите от състава на горивото.
 8.4.2.2. Оценяване на данните
 Съответните данни за емисиите се записват и съхраняват в съответствие с точка 7.6.6.
 За изчисляване на масовите емисии на газообразните компоненти графиките на записаните концентрации и на масовия поток отработили газове се изравняват по времето на преобразуване, както е определено в точка 3.1.30. Времето на реагиране на всеки анализатор на газообразни емисии и от системата за масов поток на отработили газове се определя съгласно съответно точки 8.4.1.2 и 9.3.5 и се записва.
 8.4.2.3. Изчисляване на масовите емисии, основано на таблични стойности
 Масата на замърсителите (g/изпитване) се определя, като се изчислят моментните маси на емисиите от неразредените концентрации на замърсителите и от масовия поток на отработилите газове, които се изравняват с времето на преобразуване, както е определено в съответствие с точка 8.4.2.2, като се интегрират моментните стойности от цикъла и интегрираните стойности се умножат със стойностите u от таблица 5. Ако е измерена на суха база, коефициентът на преобразуване на стойността от сухо към влажно


text:
състояние съгласно раздел 8.1 се прилага към моментните стойности на концентрацията преди да са направени каквито и да е допълнителни изчисления.
 За изчисляването на NOx, масовите емисии се умножават с корекционния коефициент на влажността k
 h,D или k
 h,G, както е определен съгласно точка 8.2.
 Прилага се следната формула:
 (в g/изпитване) (36)
 където:
 u
 gas
 е съответната стойност на компонента в отработилите газове съгласно таблица 5;
 c
 gas,i
 моментната концентрация на съответния компонент в отработилите газове, ppm;
 q
 mew,i
 е моментен масов дебит на отработилите газове, kg/s;
 f
 е честотата на вземане на проби, Hz
 n
 е брой на измерванията
 Таблица 5
 Стойности u на неразредените отработили газове и плътност на компонентите
 Гориво
 ρ
 e
 Газ
 NOx
 CO
 HC
 CO2
 O2
 CH4
 ρ
 gas [kg/m3]
 2,053
 1,250
 (2)
 1,9636
 1,4277
 0,716
 u
 gas
 (3)
 Дизел
 1,2943
 0,001586
 0,000966
 0,000479
 0,001517
 0,001103
 0,000553
 Етанол
 1,2757
 0,001609
 0,000980
 0,000805
 0,001539
 0,001119
 0,000561
 СПГ (4)
 1,2661
 0,001621
 0,000987
 0,000528 (5)
 0,001551
 0,001128
 0,000565
 Пропан
 1,2805
 0,001603
 0,000976
 0,000512
 0,001533
 0,001115
 0,000559
 Бутан
 1,2832
 0,001600
 0,000974
 0,000505
 0,001530
 0,001113
 0,000558
 ВНГ (6)
 1,2811
 0,001602
 0,000976
 0,000510
 0,001533
 0,001115
 0,000559
 8.4.2.4. Изчисление на масовите емисии, основано на точни формули
 Масата на замърсителите (g/изпитване) се определя, като се изчислят моментните маси на емисиите от неразредените концентрации на замърсителите, стойностите u и от масовия поток на отработилите газове, които се изравняват с времето на преобразуване, както е определено в съответствие с точка 8.4.2.2, и като се интегрират моментните стойности от цикъла. Ако е измерена на суха база, коефициентът на преобразуване на стойността от сухо към влажно състояние съгласно раздел 8.1.се прилага към моментните стойности на концентрацията преди да са направени каквито и да е допълнителни изчисления.
 За изчисляването на NOx, масовите емисии се умножават с корекционния коефициент на влажността k
 h,D или k
 h,G, както е определен съгласно точка 8.2.
 Прилага се следната формула:
 (в g/изпитване) (37)
 където:
 u
 gas,i
 е изчислено по фотмула 38 или 39;
 c
 gas,i
 моментната концентрация на съответния компонент в отработилите газове, ppm;
 q
 mew,i
 е моментен масов дебит на отработилите газове, kg/s;
 f
 е честотата на вземане на проби, Hz;
 n
 е брой на измерванията.
 Моментните u стойности се изчисляват, както следва:
 (38)
 или
 (39)
 като
 (40)
 където:
 M
 ga
 е моларната маса на газовия компонент, g/mol (срвн. допълнение 6);
 M
 e,i
 е моментна моларна маса на отработилите газове, g/mol;
 ρ
 gas
 е плътност на газовия компонент, kg/m3;
 ρ
 e,i
 е моментна плътност на отработилите газове, kg/m3;
 За гориво с общ състав CH
 α
 O
 ε
 N
 δ
 S
 γ
 моларната маса на отработилите газове M
 e, се получава при допускане на пълно изгаряне, както следва:
 (41)
 където:
 q
 maw,i
 е моментен масов дебит на входящия въздух на влажна база, kg/s;
 q
 mf,i
 е моментен масов дебит на горивото, kg/s;
 H
 a
 е влажност на входящия въздух, g вода за kg сух въздух;
 M
 a
 е моларна маса на сухия входящ въздух = 28,965 g/mol;
 Плътността на отработилите газове ρ
 e се получава, както следва:
 (42)
 където:
 q
 mad,i
 е моментен


text:
масов дебит на входящия въздух на суха база, kg/s;
 q
 mf,i
 е моментен масов дебит на горивото, kg/s;
 H
 a
 е влажност на входящия въздух, g вода за kg сух въздух;
 k
 fw
 е специфичният коефициент за вида гориво за влажни отработили газове (формула 16) от точка 8.1.1.
 8.4.3. Определяне на праховите частици
 8.4.3.1. Оценяване на данните
 Масата на праховите частици се изчислява съгласно формула 27 от точка 8.3. За оценка на концентрацията на частиците се записва общата маса на пробата (m
 sep) през филтъра за времето на изпитвателния цикъл.
 С предварителното одобрение на органа за одобрение на типа масата на праховите частици може да бъде коригирана за нивото на праховите частици в разредителя, определено в точка 7.5.6, съобразно добрата инженерна практика и специфичните проектни характеристики на използваната система за измерване праховите частици.
 8.4.3.2. Изчисляване на масовите емисии
 В зависимост от конструкцията на системата, масата на праховите частици (g/изпитване) се изчислява по който и да е от методите в точка 8.4.3.2.1 или 8.4.3.2.2 след корекция за подемната сила на филтъра с праховата проба съгласно точка 8.3.
 8.4.3.2.1. Изчисление на основата на съотношението на пробата
 (43)
 където:
 m
 p
 е маса на праховите частици, събрани като проба по време на цикъла, mg;
 r
 s
 е средно съотношение на пробите по време на цикъла
 като:
 (44)
 където:
 m
 se
 е маса на пробата по време на цикъла, kg;
 m
 ew
 е обща маса на потока отработили газове през цикъла, kg;
 m
 sep
 е маса на разредените отработили газове, преминаващи през филтрите за частици, kg;
 m
 sed
 маса на разредените отработили газове, преминаващи през тунела за разреждане, kg.
 В случай на обща система за взимане на проби m
 sep и m
 sed са идентични.
 8.4.3.2.2. Изчисление на основата на отношението на разреждането
 (45)
 където:
 m
 p
 е маса на праховите частици, събрани като проба по време на цикъла, mg;
 m
 sep
 е маса на разредените отработили газове, преминаващи през филтрите за частици, kg;
 m
 edf
 е маса на еквивалентните разредени отработили газове по време на цикъла, kg.
 Сумарната маса на еквивалентните разредени отработили газове по време на цикъла се определя, както следва:
 (46)
 (47)
 (48)
 където:
 q
 medf,i
 е моментен еквивалентен масов дебит на разредени отработили газове, kg/s;
 q
 mew,i
 е моментен масов дебит на отработилите газове, kg/s;
 r
 d,i
 е моментен коефициент на разреждането;
 q
 mdew,i
 е моментен масов дебит на разредени отработили газове, kg/s;
 q
 mdw,i
 е моментен масов дебит на разредителя, kg/s;
 f
 е честотата на вземане на проби, Hz;
 n
 е брой на измерванията.
 8.5. Система за измерване на целия поток (CVS)
 Сигналите за концентрация на газовите компоненти, получени било чрез интегриране по време на цикъла, или чрез събиране на газови проби в торбичка, се използват за изчисляване на масовите емисии с помощта на умножение с масовия дебит на разредените отработили газове. Масовият дебит на отработилите газове се измерва посредством система за вземане на проби при постоянен обем (CVS), която може да използва обемна помпа (PDP), тръба на Вентури с критичен поток (CFV) или дозвукова тръба на Вентури (SSV)


text:
със или без компенсиране на потока.
 За събиране на газови проби в торбичка и вземане на проба от прахови частици се взема пропорционална проба от разредените отработили газове от CVS системата. За система без компенсиране на потока, отношението на дебита на пробите към потока на CVS не трябва да варира с повече от ±2,5 % от зададената точка на изпитването. За система с компенсиране на потока, всеки отделен дебит е константен в рамките на ±2,5 % от съответния целеви дебит.
 Пълната изпитвателна установка е изобразена схематично на фиг. 7.
 8.5.1. Определяне на потока на разредените отработили газове
 8.5.1.1. Въведение
 За изчисляване на емисиите в разредените отработили газове е необходимо да се знае масовият дебит на разредените отработили газове. Общият разреден поток отработили газове за цикъл (kg/изпитване) се изчислява от измерените стойности за цикъла и съответните калибровъчни данни на измервателното устройство за поток (V
 0 за PDP, K
 V за CFV, C
 d за SSV) с помощта на който и да е от методите, описани в точки 8.5.1.2 — 8.5.1.4. Ако общата маса на пробата на прахови частици (m
 sep) превишава 0,5 % от общия поток на CVS (m
 ed), потокът на CVS се коригира за m
 sep или потокът на пробата от прахови частици се връща обратно в CVS, преди да достигне устройството за измерване на потока.
 8.5.1.2. За система PDP-CVS
 Изчисляването на масовия поток през цикъла се прави, както следва, ако температурата на разредените отработили газове се поддържа с топлообменник в рамките на ± 6 K:
 (49)
 където:
 V
 0
 е обем на подаван газ за оборот, при изпитвателни условия, m3/об.;
 n
 P
 е общо обороти на помпата за едно изпитване;
 p
 p
 е абсолютно налягане при входа на помпата, kPa;
 T
 е средна температура на разредените отработили газове на входа на помпата, K.
 Ако се използва система за компенсиране на потока (напр. без топлообменник), моментните маси на емисиите се изчисляват и интегрират по време на цикъла. В такъв случай моментната маса на разредените отработили газове се изчислява, както следва:
 (50)
 където:
 n
 P,i
 е общо обороти на помпата за интервал от време.
 8.5.1.3. За система CFV-CVS
 Изчисляването на масовия поток през цикъла се прави, както следва, ако температурата на разредените отработили газове се поддържа с топлообменник в рамките на ± 11 K:
 (51)
 където:
 t
 е време на цикъла, s;
 K
 V
 е калибровъчен коефициент на критичния поток в тръбата на Вентури при стандартни условия;
 p
 p
 е абсолютно налягане при входа на тръбата на Вентури, kPa;
 T
 e абсолютната температура при входа на тръбата на Вентури, K.
 Ако се използва система за компенсиране на потока (напр. без топлообменник), моментните маси на емисиите се изчисляват и интегрират по време на цикъла. В такъв случай моментната маса на разредените отработили газове се изчислява, както следва:
 (52)
 където:
 Δti
 е интервал от време, s.
 8.5.1.4. За система SSV-CVS
 Изчисляването на масовия поток през цикъла се прави, както следва, ако температурата на разредените отработили газове се поддържа с топлообменник в рамките на ± 11 K:
 (53)
 като
 (54)
 където:
 A
 0


text:
e 0,006111 в SI единици на
 d
 V
 е диаметър на отвора на дозвуковата тръба на Вентури, m;
 C
 d
 е коефициент на нагнетяване на SSV;
 p
 p
 е абсолютно налягане при входа в тръбата на Вентури, kPa;
 T
 е температура на входа на тръбата на Вентури, K;
 r
 p
 е отношение на SSV отвора към входящото абсолютно статично налягане, ;
 r
 D
 е съотношение на d — диаметър на SSV отвора, към вътрешния диаметър на входящата тръба D;
 Ако се използва система за компенсиране на потока (напр. без топлообменник), моментните маси на емисиите се изчисляват и интегрират по време на цикъла. В такъв случай моментната маса на разредените отработили газове се изчислява, както следва:
 (55)
 където:
 Δt
 i
 е интервал от време, s
 Изчислението в реално време започва или при приемлива стойност за C
 d, като например 0,98, или приемлива стойност на Q
 ssv. Ако изчислението започне с Q
 ssv, за оценка на числото на Рейнолдс се използва началната стойност на Q
 ssv.
 По време на всички изпитвания за емисии числото на Рейнолдс в SSV отвора трябва да бъде в обхвата на числата на Рейнолдс, използвани за получаване на калибровъчната крива, разработена в точка 9.5.4.
 8.5.2. Определяне на газообразните компоненти
 8.5.2.1. Въведение
 Газообразните компоненти в разредените отработили газове, изпускани от двигателя, който е подложен на техническите изпитвания, трябва да се измерват по описаните методи в допълнение 3. Разреждането на отработилите газове се прави с филтриран околен въздух, изкуствен въздух или азот. Дебитът на системата за разреждане на целия поток трябва да бъде достатъчно голям, за да елиминира кондензацията на вода в системите за разреждане и вземане на проби. Процедурите за оценяване и изчисляване на данните са описани в точки 8.5.2.2 и 8.5.2.3.
 8.5.2.2. Оценяване на данните
 Съответните данни за емисиите се записват и съхраняват в съответствие с точка 7.6.6.
 8.5.2.3. Изчисляване на масовите емисии
 8.5.2.3.1. Системи с постоянен масов дебит
 При системите с топлообменник масата на замърсителите се определя от следните формули:
 (56)
 където:
 u
 gas
 е съответната стойност за компонента в отработилите газове съгласно таблица 6;
 c
 gas
 е средна фонова коригирана концентрация на съответния компонент, ppm;
 m
 ed
 е обща маса разредени отработили газове за цикъла, kg.
 Концентрацията, измерена на суха база, се преобразува към влажна база, съгласно точка 8.1.
 За изчисляването на NOx, масовите емисии се умножават с корекционния коефициент на влажността k
 h,D, или k
 h,G, както е определен съгласно точка 8.2.
 Стойностите на u са дадени в таблица 6. За изчисляване стойностите на u
 gas се приема, че плътността на разредените отработили газове е равна на плътността на въздуха. Поради това стойностите на u
 gas са идентични за единичните газообразни компоненти, но различни за HC.
 Таблица 6
 Стойности u на разредените отработили газове и плътност на компонентите
 Гориво
 ρ
 de
 Газ
 NOx
 CO
 HC
 CO2
 O2
 CH4
 ρ
 gas [kg/m3]
 2,053
 1,250
 (7)
 1,9636
 1,4277
 0,716
 u
 gas
 (8)
 Дизел
 1,293
 0,001588
 0,000967
 0,000480
 0,001519
 0,001104
 0,000553
 Етанол
 1,293
 0,001588
 0,000967
 0,000795
 0,001519
 0,001104
 0,000553
 СПГ (9)
 1,293
 0,001588
 0,000967
 0,000517 (10)
 0,001519
 0,001104


text:
0,000553
 Пропан
 1,293
 0,001588
 0,000967
 0,000507
 0,001519
 0,001104
 0,000553
 Бутан
 1,293
 0,001588
 0,000967
 0,000501
 0,001519
 0,001104
 0,000553
 ВНГ (11)
 1,293
 0,001588
 0,000967
 0,000505
 0,001519
 0,001104
 0,000553
 Алтернативно, стойностите u могат да бъдат изчислени, като се използва методът за точно изчисление, общо описан в точка 8.4.2.4, както следва:
 (57)
 където:
 M
 gas
 е моларна маса на газовия компонент, g/mol (срвн. допълнение 6);
 M
 e
 е моларна маса на отработилите газове, g/mol;
 M
 d
 е моларна маса на разредителя = 28,965 g/mol;
 D
 е коефициент на разреждане (вж. точка 8.5.2.3.2).
 8.5.2.3.2. Определяне на фоновите коригирани концентрации
 Средните фонови концентрации на газообразните замърсители в разредителя се изваждат от измерените концентрации, за да се получат ефективните концентрации на замърсителите. Средните стойности на фоновите концентрации могат да се определят посредством метода на събиране на газови проби в торбичка или с постоянно измерване с интегриране. Използва се следната формула:
 (58)
 където:
 c
 gas,e
 е концентрация на съответния компонент в разредените отработили газове, ppm;
 c
 d
 е концентрация на съответния компонент, измерен в разредителя, ppm;
 D
 е коефициент на разреждане.
 Коефициентът на разреждане се изчислява, както следва:
 a)
 за газови двигатели, използващи за гориво дизел или ВНГ
 (59)
 б)
 за газови двигатели, използващи за гориво природен газ
 (60)
 където:
 c
 CO2,e
 е концентрацията на CO2 във влажни разредени отработили газове, обемни %;
 c
 HC,e
 е концентрацията на въглеводороди във влажни разредени отработили газове, ррм С1;
 c
 NMHC,e
 е концентрацията на неметанови въглеводороди във влажни разредени отработили газове, в ррm С1;
 c
 CO,e
 е концентрацията на СО във влажни разредени отработили газове, ppm;
 F
 S
 е стехиометричен коефициент.
 Стехиометричният коефициент се изчислява, както следва:
 (61)
 където:
 α
 е моларно водородно съотношение на горивото (H/C).
 Алтернативно, когато съставът на горивото не е известен, могат да се използват следните стехиометрични коефициенти:
 F
 S (дизел)
 =
 13,4
 F
 S (ВНГ)
 =
 11,6
 F
 S (ПГ)
 =
 9,5
 8.5.2.3.3. Системи с компенсиране на потока
 При системите без топлообменник, масата на замърсителите (g/изпитване) се определя, като се изчислят моментните масови емисии и интегриране на моментните стойности за цикъла. Също така фоновата корекция се прилага директно към стойността на моментната концентрация. Прилага се следната формула:
 (62)
 където:
 c
 gas,e
 е концентрация на съответния компонент в разредените отработили газове, ppm;
 c
 d
 е концентрация на съответния компонент, измерен в разредителя, ppm;
 m
 ed,i
 е моментна маса на разредените отработили газове, kg;
 m
 ed
 е обща маса на разредените отработили газове за цикъл, kg;
 u
 gas
 е табличната стойност от таблица 6;
 D
 е коефициент на разреждане.
 8.5.3. Определяне на прахови частици
 8.5.3.1. Изчисляване на масовите емисии
 Масата на праховите частици (g/изпитване) се изчислява след корекция за подемната сила на филтъра с пробата прахови частици съгласно точка 8.3, както следва:
 (63)
 където:
 m
 p
 е маса на праховите частици, събрани като проба по време на цикъла, mg;
 m
 sep
 е маса на разредените отработили газове, преминаващи през филтрите за частици, kg;
 m
 ed
 е маса на разредените отработили газове по време на цикъла, kg;
 като
 (64)
 където:
 m
 set
 е маса на двойно разредените отработили газове


text:
през филтър за частици, kg;
 m
 ssd
 е маса на разредителя за вторично разреждане, kg.
 Ако фоновото ниво частици на разредителя е определено в съответствие с точка 7.5.6, масата прахови частици може да се коригира фоново. В този случай масата прахови частици (g/изпитване) се изчислява, както следва:
 (65)
 където:
 m
 sep
 е маса на разредените отработили газове, преминаващи през филтрите за частици, kg;
 m
 ed
 е маса на разредените отработили газове по време на цикъла, kg;
 m
 sd
 е масата на въздуха на разреждане, събран от системата за вземане проба от фоновите частици, kg;
 m
 b
 е маса на събраните фонови частици в разредителя, mg;
 D
 е коефициент на разреждане, определен в точка 8.5.2.3.2.
 8.6. Общи изчисления
 8.6.1. Корекция за дрейф
 По отношение на проверката за дрейф от точка 7.8.4 коригираната стойност на концентрацията се изчислява, както следва:
 (66)
 където:
 c
 ref,z
 е еталонната концентрация на нулевия газ (обикновено нула), ppm;
 c
 ref,s
 е еталонната концентрация на еталонния газ, ppm;
 c
 pre,z
 отчетената от анализатора концентрация за нулевия газ преди изпитването, ppm;
 c
 pre,s
 отчетената от анализатора концентрация за еталонния газ преди изпитването, ppm;
 c
 post,z
 отчетената от анализатора концентрация за нулевия газ след изпитването, ppm;
 c
 post,s
 отчетената от анализатора концентрация за еталонния газ след изпитването, ppm;
 cgas
 концентрацията на газовата проба, ppm.
 След като всички други корекции са приложени, за всеки компонент се изчисляват два набора от резултати на специфичните емисии в съответствие с точка 8.6.3. Единият набор се изчислява, като се използват некоригираните концентрации, а другият — като се използват концентрациите, които са коригирани за дрейф съгласно формула 66.
 В зависимост от използваните система за измерване и метод за изчисление некоригираните резултати на емисиите могат да бъдат изчислени с помощта на съответно формула 36, 37 56, 57 или 62. За изчисляване на коригираните емисии c
 gas в съответно формула 36, 37 56, 57 или 62 се замества с c
 cor от формула 66. Ако в съответната формула се използват моментни стойности за концентрацията c
 gas,i, коригираната стойност също трябва да се прилага като моментна стойност c
 cor,i. Във формула 57 корекцията трябва да се прилага както към измерената, така и към фоновата концентрация.
 Сравнение се прави като процент от некоригираните резултати. Разликата между некоригираните и коригираните стойности на специфичните емисии при изпитване на стенд трябва да бъде в границите на ± 4 % от некоригираните стойности на специфичните специфичните емисии при изпитване на стенд или в границите на ± 4 % от съответните гранични стойности, в зависимост от това кое е по-голямо. Ако дрейфът е по-голям от 4 %, изпитването се анулира.
 Ако се прилага корекция за дрейф, при записването на емисиите се използват само емисиите, коригирани за дрейф.
 8.6.2. Изчисляване на неметановите въглеводороди (NMHC) и на метана (CH4)
 Изчисляването на неметановите въглеводороди (NMHC) и на метана (CH4) зависи от използвания метод за калибриране. Пламъчно-йонизационният детектор за измерването без сепаратор за неметанови фракции (долната газова линия на фигура 11, допълнение 3) се калибрира с пропан. За калибрирането на пламъчно-йонизационния детектор, свързан със сепаратор за неметанови фракции (горната


text:
газова линия на фигура 11, допълнение 3), се допускат следните методи:
 а)
 калибриращ газ — пропан; пропанът обхожда сепаратора за неметанови фракции;
 а)
 калибриращ газ — метан; метанът преминава през сепаратора за неметанови фракции.
 Концентрацията на неметанови въглеводороди (NMHC) и метан (CH4) се изчислява, както следва а):
 (67)
 (68)
 Концентрацията на NMHC и CH4 се изчислява, както следва б):
 (67a)
 (68a)
 където:
 c
 HC(w/NMC)
 е HC концентрацията на въггеводороди в газова проба, преминаваща през сепаратора за неметанови фракции (NMC), ppm;
 c
 HC(w/oNMC)
 е концентрация на въглеводороди в газова проба, обхождаща сепаратора за неметанови фракции (NMC), ppm;
 r
 h
 е коефициент на чувствителност за метан на пламъчно-йонизационен детектор, определен по точка 9.3.7.2;
 E
 M
 е ефективност по отношение на метана на сепаратора за неметанови фракции, определена по точка 9.3.8.1;
 E
 E
 е ефективност по отношение на етана на сепаратора за неметанови фракции, определена по точка 9.3.8.2.
 Ако r
 h < 1,05, то може да бъде пропуснато във формулите 67, 67a и 68a.
 8.6.3. Изчисляване на специфичните емисии
 Специфичните емисии e
 gas или e
 PM (g/kWh) се изчисляват за всеки отделен компонент по следните начини, в зависимост от типа изпитвателен цикъл.
 За WHSC изпитване, WHTC изпитване на пускане на загрял двигател или WHTC изпитване на пускане на студен двигател се прилага следната формула:
 (69)
 където:
 m
 е масовата емисия на компонента, g/изпитване;
 W
 act
 е действителната работа при цикъла съгласно точка 7.8.6, kWh.
 За WHTC окончателният резултат от изпитването е претеглената средна стойност от изпитването на пускане на студен двигател и изпитването на пускане на загрял двигател съгласно следната формула:
 (70)
 където:
 m
 cold
 е масовата емисия на компонента при изпитване на пускане на студен двигател, g/изпитване;
 m
 hot
 е масовата емисия на компонента при изпитване с пускане на загрял двигател, g/изпитване;
 W
 act,cold
 е действителната работа при цикъла на изпитване с пускане на студен двигател, kWh
 W
 act,hot
 е действителната работа при цикъла на изпитване с пускане на загрял двигател, kWh
 Ако се прави периодично регенериране съгласно точка 6.6.2, следва корекционните коефициенти за рефенерирация k
 r,u или k
 r,d съответно да се умножат по или добавят към резултата за специфичните емисии, както е посочено във формула 69 и формула 70.
 9. СПЕЦИФИКАЦИИ И ПРОВЕРКА НА ОБОРУДВАНЕТО
 Настоящото приложение не съдържа данни за измервателното оборудване или системи за измерване на поток, налягане или температура. Наместо това в точка 9.2 са дадени единствено изискванията за линейност на такова оборудване или системи, необходими за провеждането на изпитване на емисии.
 9.1. Спецификация на динамометричния стенд
 Използва се динамометричен стенд за двигатели, чиито характеристики са достатъчни за изпълнение на предписания в точки 7.2.1 и 7.2.2 изпитвателен цикъл.
 Измервателните уреди на въртящия момент и честотата на въртене трябва да позволяват необходимата точност на измерване на мощността на вала, така че да съответства на изискванията за валидност на цикъла. Възможно е да се наложи извършването на допълнителни изчисления. Точността на измервателното оборудване трябва да бъде такава, че да не допуска превишаване на изискванията за линейност, дадени в точка в точка 9.2, таблица 7.
 9.2. Изисквания за линейност
 Калибрирането


text:
на всички измервателни уреди и системи трябва да е съотносимо към националните (международните) стандарти. Измервателните уреди и системи трябва да отговарят на изискванията за линейност, дадени в таблица 7. Проверката за линейност съгласно точка 9.2.1 се извършва за газови анализатори поне веднъж на всеки 3 месеца или след всяка поправка или промяна на системата, която е в състояние да повлияе на калибрирането. За другите уреди и системи, проверката за линейност се извършва според изискванията на процедурите за вътрешен контрол, изискванията на производителя на уреда или в съответствие с изискванията на ISO 9000.
 Таблица 7
 Изисквания за линейност на уредите и измервателните системи
 Измервателна система
 Наклон
 a1
 Стандартна грешка
 SEE
 Коефициент за определяне
 r2
 Честота на въртене на двигателя
 ≤ макс. 0,05 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Въртящ момент на двигателя
 ≤ макс. 1 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Поток на горивото
 ≤ макс. 1 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Поток на въздуха
 ≤ макс. 1 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Поток на отработилите газове
 ≤ макс. 1 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Поток на разредителя
 ≤ макс. 1 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Поток на разредените отработили газове
 ≤ макс. 1 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Поток на пробата
 ≤ макс. 1 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Газови анализатори
 ≤ макс. 0,5 %
 0,99 – 1,01
 ≤ макс. 1 %
 ≥ 0,998
 Газови сепаратори
 ≤ макс. 0,5 %
 0,98 – 1,02
 ≤ макс. 2 %
 ≥ 0,990
 Температури
 ≤ макс. 1 %
 0,99 – 1,01
 ≤ макс. 1 %
 ≥ 0,998
 Налягания
 ≤ макс. 1 %
 0,99 – 1,01
 ≤ макс. 1 %
 ≥ 0,998
 РМ баланс
 ≤ макс. 1 %
 0,99 – 1,01
 ≤ макс. 1 %
 ≥ 0,998
 9.2.1. Проверка за линейност
 9.2.1.1. Въведение
 За всяка отделна система за измерване, изброена в таблица 7, се извършва проверка за линейност. Въвеждат се най-малко 10 еталонни стойности в системата за измерване и измерените стойности се сравняват с еталонните стойности, като се използва линейната регресия на най-малките квадрати в съответствие с формула 11. Максималните гранични стойности в таблица 6 се отнасят за максималните стойности, очаквани по време на изпитване.
 9.2.1.2. Общи изисквания
 Системите за измерване се загряват съгласно препоръките на производителя на уреда. Системите за измерване се използват при техните указани температури, налягания и дебити.
 9.2.1.3. Процедура
 Проверка за линейност се извършва за всеки обикновено използван работен обхват със следните стъпки:
 а)
 уредът се нулира чрез въвеждане на нулев сигнал; за газови анализатори се въвежда пречистен изкуствен въздух или азот направо към входа на анализатора;
 б)
 уредът се регулира чрез въвеждане на еталонен сигнал; за газови анализатори се въвежда подходящ еталонен газ направо към входа на анализатора;
 в)
 повтаря се процедурата на нулиране от буква а);
 г)
 проверката се провежда чрез въвеждането на най-малко 10 еталонни стойности (включително 0), които са


text:
в обхвата от нула до най-високите стойности, очаквани по време на изпитване на емисии; за газови анализатори се въвеждат известни газови концентрации в съответствие с точка 9.3.3.2 направо към входа на анализатора;
 д)
 при честота на записването от най-малко 1 Hz, се измерват еталонните стойности и измерените стойности се записват за 30 s;
 е)
 средноаритметичните стойности от периода от 30 s се използват за изчисление на параметрите на линейната регресия на най-малките квадрати съгласно формула 11 от точка 7.8.7;
 ж)
 параметрите на линейната регресия трябва да отговарят на изискванията на точка 9.2, таблица 7;
 з)
 проверява се отново регулировката на нулевото положение и ако е необходимо, проверката се повтаря.
 9.3. Система за измерване и вземане на проби от газообразните емисии
 9.3.1. Спецификации на анализатора
 9.3.1.1. Общи положения
 Анализаторите трябва да имат обхват на измерване и време на реагиране, които са подходящи за точността, необходима за измерване концентрациите на компонентите на отработилите газове при преходни условия и условия на устойчиво състояние.
 Оборудването също така трябва да има степен на електромагнитна съвместимост (CEM), която да е в състояние да намали до минимум допълнителните грешки.
 9.3.1.2. Точност на измерване
 Точността, определена като отклонение на показанието на анализатора от еталонните стойности, не трябва да превишава ±2 % от показанието или ±0,3 % от пълната скала, в зависимост от това кое от двете е по-голямо.
 9.3.1.3. Прецизност
 Прецизността, която се определя като представляваща 2,5 пъти стандартното отклонение при 10 последователни измервания на даден калибровъчен газ или еталонен газ, не трябва да се отклоняват с повече от 1 % от концентрацията при пълната скала за всеки използван обхват над 155 милионни части (ppm) (или ppm C) или 2 % от всеки използван обхват под 155 милионни части (ppm) (или ppm C).
 9.3.1.4. Фонов шум
 Максималните отклонения на показанието на анализатора при работа с нулев газ или еталонен газ в продължение на 10 s не трябва да превишава 2 % от пълната скала за всички използвани измервателни обхвати.
 9.3.1.5. Дрейф от нулата
 Дрейфът от нулата се указва от производителя на уреда.
 9.3.1.6. Дрейф при еталониране
 Дрейфът при еталониране се указва от производителя на уреда.
 9.3.1.7. Време на нарастване
 Времето на нарастване на анализатора, инсталиран в измервателната система, не трябва да превишава 2,5 s.
 9.3.1.8. Изсушаване на газовете
 Отработилите газове могат да бъдат измервани при наличие или отсъствие на кондензируеми фракции. Всяко евентуално използвано устройство за премахване на тези фракции трябва да има минимално влияние върху състава на измерваните газове. Химическите дехидратанти не се допускат за отстраняване на влагата от пробата.
 9.3.2. Газови анализатори
 9.3.2.1. Въведение
 Точки 9.3.2.2 — 9.3.2.7 описват принципите, които се използват за извършване на измерването. В допълнение 3 се дава подробно описание на измервателните системи. Газовете, които ще се измерват, трябва да бъдат анализирани с помощта на следните уреди. При нелинейните анализатори се допуска използването на схеми за линеаризация.
 9.3.2.2. Анализ на въглеродния окис (CO)
 Използва се анализатор на въглеродния окис от тип недисперсно инфрачервено поглъщане (NDIR).
 9.3.2.3. Анализ на въглеродния двуокис (CO2)
 Анализаторът на въглеродния двуокис трябва да бъда от тип недисперсно инфрачервено


text:
поглъщане (NDIR).
 9.3.2.4. Анализ на въглеводородите (HC)
 Анализаторът на въглеводородите трябва да бъде от вида пламъчно-йонизационен детектор (HFID) и да бъде оборудван с датчик, клапани, тръбопроводи и т. н., загрян така, че да се поддържа температура на газовете от 463 K ± 10 K (190 ± 10° C). По избор, за двигатели, използващи за гориво ПГ, и за двигатели с принудително запалване с NG, анализаторът на въглеводородите може да е от типа на незагрят пламъчно-йонизационен детектор (FID), в зависимост от използвания метод (вж. допълнение 3, точка A.3.1.3).
 9.3.2.5. Анализ на метановите (CH4) и неметановите въглеводороди (NMHC)
 Определянето на метановата и неметановата въглеводородна фракция се извършва със загрят сепаратор на неметановите фракции (NMC) и два пламъчно-йонизационни детектора съгласно допълнение 3, точка A.3.1.4 и точка A.3.1.5. Концентрацията на компонентите се определя съгласно точка 8.6.2.
 9.3.2.6. Анализ на азотните окиси (NOx)
 За измерването на NOx са посочени два измервателни уреда, като всеки от тях може да бъде използван, при условие че отговаря на критериите, посочени съответно в точки 9.3.2.6.1 или 9.3.2.6.2. За определяне на системната еквивалентност на алтернативна измервателна процедура в съответствие с точка 5.1.1 се допуска само хемилуминесцентен детектор.
 9.3.2.6.1. Хемилуминесцентен детектор (CLD)
 Анализаторът на азотните окиси трябва да бъде от тип хемилуминесцентен детектор (CLD) или загряван хемилуминесцентен детектор (HCLD) и с конвертор за NO2/NO, когато азотните окиси се измерват на суха база. Ако се измерва на влажна база, се използва HCLD с конвертор, поддържан при температура над 328 K (55° C), при условие че проверката на намаляващия показанията ефект на водата (вж. точка 9.3.9.2.2) е задоволителна. При използване на хемилуминесцентен детектор CLD и загряван хемилуминесцентен детектор HCLD стената на участъка, през който преминават пробите, трябва да се поддържа при температура от 328 K до 473 K (55° C до 200° C) до конвертора за измерване на суха база и до анализатора за измерване на влажна база.
 9.3.2.6.2. Недисперсен ултравиолетов детектор (NDUV)
 За измерването на концентрацията на NOx се използва недисперсен ултравиолетов анализатор (NDUV). Ако недисперсният ултравиолетов анализатор (NDUV) измерва само NO, преди анализатора (NDUV) се поставя конвертор за NO2/NO. Температурата на NDUV се поддържа с цел предотвратяване на водна кондензация, освен ако е монтиран изсушител на пробата преди конвертора за NO2/NO, ако се използва такъв, или преди анализатора.
 9.3.2.7. Измерване на съотношението въздух— гориво
 Измервателното оборудване за съотношението въздух-гориво, използвано за определяне потока отработили газове, както е показано в точка 8.4.1.6, е широкообхватен датчик за съотношението въздух-гориво или ламбда датчик от циркониев тип. Датчикът се монтира направо на изпускателната тръба, където температурата на отработилите газове е достатъчно висока, за да се елиминира кондензацията на вода.
 Точността на датчика с вградена електроника е в границите на:
 ± 3 % от показанието
 за
 λ < 2
 ± 5 % от показанието
 за
 2 ≤ λ < 5
 ± 10 % от показанието
 за
 5 ≤ λ
 За да се спази определената по-горе точност, датчикът трябва да е калибриран съгласно спецификацията на производителя на уреда.
 9.3.3. Газове
 Необходимо е да се спазва срокът на употреба на всички газове.
 9.3.3.1. Чисти газове
 Изискваната чистота на


text:
газовете се определя от посочените по-долу норми на замърсяване. За калибриране и работа трябва да са налице следните газове:
 a)
 за неразредените отработили газове:
 Пречистен азот
 (замърсяване ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 Пречистен кислород
 (чистота: > 99,5 обемни % на O2);
 Смес от водород и хелий (гориво за горелката на пламъчно-йонизационния детектор)
 (40 ± 1 % водород, останалата част е хелий);
 (замърсяване ≤ 1 ppm C1, ≤ 400 ppm CO2);
 Пречистен изкуствен въздух
 (замърсяване ≤ 1 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO);
 (обемно съдържание на кислород между 18 и 21 обемни процента);
 б)
 за разредените отработили газове (по избор за неразредените отработили газове):
 Пречистен азот
 (замърсяване ≤ 0,05 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 10 ppm CO2, ≤ 0,02 ppm NO);
 Пречистен кислород
 (чистота: > 99,5 обемни процента на O2);
 Смес от водород и хелий (гориво за горелката на пламъчно-йонизационния детектор)
 (40 ± 1 % водород, останалата част е хелий);
 (замърсяване ≤ 0,05 ppm C1, ≤ 10 ppm CO2);
 Пречистен изкуствен въздух
 (замърсяване ≤ 0,05 ppm C1, ≤ 1 ppm CO, ≤ 10 ppm CO2, ≤ 0,02 ppm NO);
 (обемно съдържание на кислород между 20,5 и 21 обемни %).
 Ако няма на разположение газови бутилки, може да се използва устройство за пречистване на газове, в случай че нивата на замърсяване могат да бъдат доказани.
 9.3.3.2. Газове за калибриране и еталониране
 Ако е приложимо, трябва да са на разположение смеси от следните химически съединения: Допускат се други комбинации от газове, при условие че газовете не реагират един с друг. Записват се датите на изтичане на срока за употреба на всички калибриращите газове, посочени от производителя.
 C3H8 и пречистен изкуствен въздух (вж. точка 9.3.3.1);
 СО и пречистен азот;
 NO и пречистен азот;
 NO2 и пречистен изкуствен въздух;
 CO2 и пречистен азот;
 CH4 и пречистен изкуствен въздух;
 C2H6 и пречистен изкуствен въздух.
 Ефективната концентрация на газ за еталониране и калибриране трябва да бъде в рамките на ± 1 % от номиналната стойност и да е съотносима към международни и/или национални стандарти. Всички концентрации на калибриращия газ трябва да бъдат указани в обемно съотношение (обемни проценти или милионни (ppm) обемни части).
 9.3.3.3. Газови сепаратори
 Газовете, използвани за еталониране и за калибриране, могат също да се получат с помощта на газови сепаратори (прецизни смесващи устройства) чрез разреждане с пречистен N2 или с пречистен изкуствен въздух. Точността на газовия сепаратор трябва да бъде такава, че концентрацията на смесените калибриращи газове да е в рамките на ± 2 %. Тази точност налага да се познават първичните газове, използвани за смесването, с точност най-малко от ± 1 %, и те да са съотносими към националните или международни газови стандарти. Проверката се извършва между 15 % и 50 % от пълната скала за всяка калибровка, включваща газов сепаратор. Ако първата проверка е неуспешна, може да се извърши допълнителна проверка с използване на друг калибриращ газ.
 По избор, смесващото устройство може да се провери с уред, който е линеен по


text:
същество, например се използва NO газ с CLD. Регулирането на скалата на измервателния уред трябва да се извърши с еталонен газ, който се подава директно към уреда. Газовият сепаратор се проверява при използваните регулировки и номиналната стойност се сравнява с отчитаната от уреда концентрация. Получената разлика във всяка една точка трябва да е в рамките на ± 1 % от номиналната стойност.
 За провеждане на проверката за линейност съгласно точка 9.2.1 газовият сепаратор трябва да работи с грешка в рамките на ± 1 %.
 9.3.3.4. Газове за проверка на смесването с кислород
 Газовете за проверка на смесването с кислород са смес от пропан, кислород и азот. Те трябва да съдържат пропан с 350 ppm C ± 75 ppm C въглеводороди. Стойността на концентрацията трябва да се определи при допустимия толеранс на калибриращите газове чрез хроматографски анализ на целите въглеводороди плюс примесите или чрез динамично смесване-дозиране. Концентрациите на кислород, изисквани за изпитването на двигател с принудително запалване и самовъзпламеняване чрез сгъстяване, са изброени в таблица 8, като останалата част е пречистен азот.
 Таблица 8
 Газове за проверка на смесването с кислород
 Тип двигател
 Концентрация O2, %
 Самовъзпламеняване чрез сгъстяване
 21 (от 20 до 22) %
 Запалване чрез сгъстяване и принудително запалване
 10 (от 9 до 11) %
 Запалване чрез сгъстяване и принудително запалване
 5 (от 4 до 6) %
 С принудително запалване
 0 (от 0 до 1) %
 9.3.4. Изпитване за пропуски
 Извършва се изпитване за пропуски в системата. За тази цел сондата се откача от изпускателната система и краят ѝ се запушва. Включва се помпата на анализатора. След начален период на стабилизация, при отсъствие на пропуски всички дебитомери трябва да имат приблизително показание нула. В противен случай трябва да се проверят проводите за вземане на проби и неизправността да бъде отстранена.
 Максимално допустимата норма на пропуски в частта, в която се създава вакуум, е от порядъка на 0,5 % от дебита по време на използване на проверяваната част на системата. Потоците на анализатора и на системата за обхождане могат да се използват за определяне на дебита по време на експлоатация.
 Като вариант, системата може да се изпразни посредством разреждане (вакуум) от най-малко 20 kPa (80 kPa в абсолютно налягане). След период на първоначално стабилизиране, повишаването на налягането Δp (в kPa/min) в системата не трябва да превишава:
 (71)
 където:
 V
 s
 е обем на системата, 1;
 qvs
 е дебит на системата, l/min.
 Друг метод се състои в добавянето на промяна на концентрацията на входа на провода за вземане на проба, като се заменя газът за нулиране с еталонен газ. Ако след достатъчен период от време, показанието е ≤ 99 % по-ниско в сравнение с въведената концентрация, това означава, че има проблем с пропуски в системата, който трябва да се отстрани.
 9.3.5. Проверка на времето на реагиране на аналитичната система
 Системните настройки за оценка на времето на реагиране са точно същите, както по време на провеждане на изпитването (т.е. налягане, дебити, задания за филтри на анализаторите и всички другите влияния върху времето на реагиране). Определянето на времето на реагиране се прави с


text:
промяна на газовете направо на входа на сондата за проби. Промяната на газа трябва да се прави за по-малко от 0,1 секунди. Газовете, използвани за изпитването, трябва да причиняват промяна в концентрацията от поне 60 % от пълната скала.
 Записва се кривата на концентрацията на всеки газообразен компонент. Времето на реагиране се определя като разликата във времето между промяната на газа и подходящата промяна на записаната концентрация. Времето на реагиране на системата (t
 90) се състои от времезакъснението на измерващия датчик и времето за нарастване на датчика. Времезакъснението се определя като времето от промяната (t
 0) до достигане на реакция 10 % от крайното показание (t
 10). Времето за нарастване се определя като времето между 10 % и 90 % реакция на крайното показание (t
 90 – t
 10).
 За изравняване времената на сигналите от анализатора и от потока отработили газове времето за преобразуването се определя като времето от промяната (t
 0), докато реакцията достигне 50 % от крайното показание (t
 50).
 Времето на реагиране на системата е 10 секунди с време за нарастване ≤ 2,5 s в съответствие с точка 9.3.1.7 за всички ограничени компоненти (СО, NOx, HC или NMHC) и всички използвани обхвати. Когато се използва NMC за измерването на NMHC, времето на реагиране на системата може да превиши 10 s.
 9.3.6. Изпитване за ефективността на конвертора за NOx
 Ефективността на конвертора, използван за преобразуване на NO2 в NO, се изпитва по начина, указан в точки 9.3.6.1 — 9.3.6.8 (вж. фиг. 8).
 9.3.6.1. Изпитвателна установка
 С изпитвателна установка, показана на фиг. 8, и описаната по-долу процедура, може да се провери ефективността на конвертора с помощта на озонатор.
 9.3.6.2. Калибриране
 Датчиците CLD и HCLD се калибрират съгласно спецификациите на производителя в най-често използвания диапазон с помощта на нулев газ и еталонен газ (чието съдържание на NO трябва да отговаря на около 80 % от измервателния диапазон и концентрацията на NO2 в газовата смес трябва да бъде по-ниска от 5 % от концентрацията на NO). Анализаторът NOx се настройва в режим за анализ на NO, така че еталонният газ да не преминава през конвертора. Отчетената стойност на концентрацията се записва.
 9.3.6.3. Изчисляване
 Процентът на ефективността на конвертора се изчислява, както следва:
 (72)
 където:
 a
 е концентрацията на NOx, измерена съгласно точка 9.3.6.6;
 b
 е концентрацията на NOx, измерена съгласно точка 9.3.6.7;
 c
 е концентрацията на NO, измерена съгласно точка 9.3.6.4;
 d
 е концентрацията на NO, измерена съгласно точка 9.3.6.5.
 9.3.6.4. Добавяне на кислород
 През Т-образно съединение се добавя непрекъснато кислород към потока на газовете, докато измерваната концентрация стане с около 20 % по-ниска от отчетената калибрирана концентрация, дадена в точка 9.3.6.2, (анализаторът е в режим NO).
 Отчетената стойност на концентрацията (c) се записва. По време на целия процес озонаторът е изключен.
 9.3.6.5. Активиране на озонатора
 Озонаторът се задейства, за да създаде достатъчен обем от озон, за да намали концентрацията на NO до около 20 % (най-малко 10 %) от концентрацията за калибриране, дадена в точка 9.3.6.2. Отчетената стойност на концентрацията (d) се записва (анализаторът е в режим NO).
 9.3.6.6. Режим