joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Cambridgeská ekonomická škola

Cambridgeská ekonomická škola alebo cambridgeská národohospodárska škola alebo cambridgeská škola bola škola ekonomického myslenia, ktorej základy položil Alfred Marshall. Bol zakladateľom a zároveň osobnosťou tak výraznou, že ostatní príslušníci tejto školy prevzali spôsob jeho ekonomickej analýzy. Dôležitým znakom školy bola snaha uchovať myšlienky anglických klasikov, napríklad Adama Smitha. Výrazný bol jej záujem o ekonomickú rovnováhu a o ekonomický blahobyt. 

Od lausannskej školy sa odlišovala v chápaní všeobecnej rovnováhy trhov. Cambridgeská škola používala metódu čiastočnej rovnováhy trhu: skúmala dopyt, ponuku a rovnováhu určitého trhu za predpokladu, že na všetkých ostatných trhoch neprichádza k žiadnym zmenám. Tento pohľad bol značne zjednodušený, avšak do dnešných dní pretrval a používa sa v mikroekonómii.

Pozri aj 
 Alfred Marshall
 William Stanley Jevons

Externé odkazy 
 Cambridgeská neoklasická škola 

Neoklasická ekonómia
Svetové ocenenie Alberta Einsteina za vedu

Svetové ocenenie Alberta Einsteina za vedu je každoročne udeľovaná cena Svetovým kultúrnym výborom "ako uznanie za vytvorenie stimulov pre vyvíjanie vedy a technologický výskum".

Ocenenie je pomenované po Albertovi Einsteinovi. Zahrňuje diplom, pamätnú medailu a finančnú hotovosť vo výške 10 tisíc amerických dolárov.

Nositelia 
2019 : Zhong Lin Wang
2018 : Jean-Pierre Changeux
2017 : Omar M. Yaghi
2016 : Edward Witten
2015 : Ewine Fleur van Dishoeck
2014 : Philip Cohen
2013 : Paul Nurse
2012 : Michael Grätzel
2011 : Geoffrey Alan Ozin
2010 : Julio Montaner
2009 : John T. Houghton
2008 : Ada Yonath
2007 : James F. Stoddart
2006 : Ahmed Hassan Zewail
2005 : John Hopfield
2004 : Ralph Cicerone
2003 : Martin Rees
2002 : Daniel Janzen
2001 : Niels Birbaumer
2000 : Frank Fenner
1999 : Robert Weinberg
1998 : Charles R. Goldman
1997 : Jean-Marie Ghuysen
1996 : Alec Jeffreys
1995 : Herbert H. Jasper
1994 : Sherwood Rowland
1993 : Ali Javan
1992 : Raymond Urgel Lemieux
1991 : Albert Fleckenstein
1990 : Gustav Nossal
1989 : Martin Kamen
1988 : Margaret Burbidge
1987 : Hugh Huxley
1986 : Monkombu S. Swaminathan
1985 : Werner Stumm
1984 : Ricardo Bressani

Externé odkazy 

 Officiálna stránka

Vedecké ocenenia
Albert Einstein
Vulkanológia

Vulkanológia je veda, ktorá sa zaoberá vznikom a stavbou vulkánov, javmi ktoré prebiehajú pri sopečnej erupcii a v neposlednom rade aj zložením a vlastnosťami vulkanických produktov (ako sú láva, pyroklasty, utuhnuté sopečné horniny, pemza, atď.). Vedci, ktorí sa zaoberá vulkanológiou sa nazývajú vulkanológovia.

Vulkanologický výskum v sebe zahŕňa jednak prácu v teréne, ako aj laboratórne skúmanie vzoriek (využitím chemických, kryštalografických a iných metód).

Jedna oblasť záujmu vulkanológov sa zameriava na samotné procesy pri vulkanickej erupcii, opis vlastností a zloženia rôznych vulkanických produktov, kým druhá, nemenej dôležitá oblasť, ktorej sa venujú vulkanológovia, je predpovedanie budúcich vulkanických erupcií. Aj keď sa erupcia sopky nedá stanoviť na konkrétny dátum a čas, napriek tomu je to veľká pomoc pri predchádzaní katastrofám a obetiam na ľudských životoch.

Vznik a morfológia vulkánov 

Vulkanická činnosť je spôsobená výstupom roztavenej magmy na zemský povrch. Každý vulkán sa obvykle skladá z tzv. magmatického rezervoáru, ktorá sa nachádza pod sopkou a predstavuje zásobáreň magmy. Táto vystupuje prívodnými komínmi a vylieva sa cez hlavný, alebo vedľajšie (parazitické) krátery na povrch, kde sa nazýva láva. Charakter sopečných erupcií je ovplyvnený zložením magmy a môže byť viac, alebo menej explozívny. Sprievodné znaky erupcie sú emisie plynov, pár a popola, menšie zememtrasenia a pyroklastické prúdy.

Tektonické prostredia vulkánov 

Vulkanická činnosť je spätá s pohybom litosféry po plastickej časti plášťa - astenosfére a vyskytuje sa v nasledovných prostrediach:
 divergentné okraje tektonických platní - prevažne bazaltový vulkanizmus oceánskych chrbátov a kontinentálnych riftov
 konvergentné okraje tektonických platní - bazaltovo - andezitovo - ryolitový vulkanizmus subdukčných zón vulkánov ostrovných oblúkov a sopečných pohorí (pozri aj Ohnivý kruh)
 horúce škvrny - ostatný vulkanizmus (Havajské ostrovy, Island, Réunion)

Významní vulkanológovia 
 Manželia Maurice a Katia Krafftovci
 Haroun Tazieff

Pozri aj 
 Sopečná činnosť
 Zoznam sopiek
Crafoordova cena

Crafoordova cena bola založená v roku 1980 Holgerom Crafoordom, vynálezcom umelej obličky a jeho ženy Anna-Greta Crafoordovej. Toto ocenenie je pod vedením Kráľovskej Švédskej akadémie vied, cieľ ocenenia je odmenenie a podpora základného výskumu vo vedeckých disciplínach ktoré nezahrňuje Nobelova cena. Medzi tieto kategórie patrí matematika, geológia, biológia (spolu s ekológiou a evolúciou) a astronómia.

Každý rok sa odovzdáva iba jedna cena. Finančná odmena je 500 tisíc amerických dolárov a je poskytnutá pre výskum oceneného vedca.

Nositelia 

 1982 Matematika: Vladimir Igorevič Arnoľd a Louis Nirenberg
 1983 Geológia: Edward Norton Lorenz
 1984 Biológia: Daniel Janzen
 1985 Astronómia: Lyman Spitzer
 1986 Geológia: Claude Allègre a Gerald Joseph Wasserburg
 1987 Biológia: Eugene Odum a Howard Thomas Odum
 1988 Matematika: Pierre Deligne a Alexander Grothendieck
 1989 Astronómia: James Van Allen
 1990 Biológia: Paul Ralph Ehrlich a Edward Osborne Wilson
 1991 Astronómia: Allan Sandage
 1992 Biológia: A. Seilacher
 1993 Biológia: William Donald Hamilton a Seymour Benzer
 1994 Matematika: Simon Donaldson a Čchiou Čcheng-tung
 1995 Geológia: Willi Dansgaard a Nicholas John Shackleton
 1996 Biológia: Robert May
 1997 Astronómia: Fred Hoyle a Edwin Salpeter
 1998 Geológia: Don Anderson a Adam Dziewonski
 1999 Biológia: Ernst Mayr, John Maynard Smith a George Christopher Williams
 2000 Biológia: M. Feldmann a R. N. Maini
 2001 Matematika: Alain Connes
 2002 Geografia: Dan McKenzie
 2003 Biológia: Carl Woese
 2004 Polyarthritis: Eugene Butcher a Timothy Springer
 2005 Astronómia: James Gunn, Philip James Edwin Peebles a Martin Rees
 2006 Geológia: Wallace S. Broecker 
 2007 Biológia: Robert Trivers
 2008 Astronómia: Rashid Sunyaev 
 2008 Matematika: Maxim Kontsevich a Edward Witten
 2009 Polyarthritis: Tadamitsu Kishimoto, Toshio Hirano a Charles Dinarello
 2010 Geológia: Walter Munk 
 2011 Biológia: Ilkka Hanski
 2012 Astronómia: Reinhard Genzel a Andrea M. Ghez
 2012 Matematika: Jean Bourgain a Terence Tao
 2013 Polyarthritis: Peter K. Gregersen, Lars Klareskog a Robert J. Winchester

 2014 Geológia: Peter Molnar 
 2015 Biológia: Richard Lewontin a Tomoko Ohta
 2016
 Matematika: Yakov Eliashberg
 Astronómia: Roy Kerr a Roger Blandford
 2017 Polyarthritis: Shimon Sakaguchi, Fred Ramsdell a Alexander Rudensky
 2018 Geológia: Syukuro Manabe a Susan Solomon
 2019 Biológia: Sallie Chisholm
 2020
 Matematika: Enrico Bombieri
 Astronómia: Eugene Parker

Externé odkazy 
 Kráľovská Švédka akadémia vied

Vedecké ocenenia
Koralovce

Koralovce môže byť aj taxón hadov s vedeckým názvom Elapinae, pozri pod koralovcovité.

Koralovce alebo koraly (Anthozoa) je trieda pŕhlivcov. Je to početná skupina morských mechúrnikov bez medúzového štádia. Polypy sú prisadnuté, len niektoré majú schopnosť obmedzeného pohybu (Actiniaria). Vnútorná plocha prvočreva je zväčšená septami. Trávenie je na prechode medzi intra– a extracelulárnym, no u väčších solitérnych druhov je už typicky extracelulárne (Actiniarida, Ceriantharida). Väčšina druhov vytvára agregácie, ktoré vznikajú nepohlavným delením. Vlastné koraly majú tielko ukryté v schránke, niektoré majú okrem toho ešte aj spikulárny pseudoendoskelet, ktorý vzniká z mezogley a kopíruje priehradky prvočreva. Tieto spevňujúce štruktúry sú tvorené CaCO3 alebo rohovitou organickou látkou koralínom zo skupiny albuminoidov. Aktínie nemajú schránku, len pevnejšiu pokožku. Žijú výlučne v mori, niektoré sú významné pri tvorbe hornín.Vyskytuju sa hlavne v Africkom červenom mori.

Systematika 
 trieda: koralovce (Anthozoa) 
 podtrieda: osemlúčovky (Octocoralia)
 rad: lalokovníky (Alcyonarida)
 rad: vejárovníky (Gorgonarida)
 rad: perovníky (Pennatularida)
 rad: slncovníky (Helioporalida)
 rad: Stolonifera
 rad: Telestacea
 podtrieda: šesťlúčovky (Hexacoralia)
 rad: sasanky (Actiniarida, Actinaria)
 rad: konárniky (Madreporarida, Scleractinida)
 rad: zoanty (Zoantharida, Zonathidea)
 rad: antipatárie (Antipatarida, Antipatharia)
 rad: sasankovky (Ceriantharida)
 rad: Corallimorpharia
 rad: Cothoniida †
 rad: Heliolitida †
 rad: Heterocorallia †
 rad: Kilbuchophyllida †
 rad: Numidiaphyllida †
 rad: štvorlúčovky † (Rugosa, Rugosae, Tetracorallia, Tetracoralia)
 rad: Tabulaconida †
 rad: Tabulata †

Galéria

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Pŕhlivce
Osemlúčovky

Osemlúčovky alebo osemlúčové koraly (Octocoral(l)ia, Octocorallae, Alcyonaria) je podtrieda koralovcov. Počet sept i ramien (často rozvetvených) je násobkom ôsmich. Okrem mohutnej schránky majú aj spikulárny pseudoendoskelet, tvoria agregácie.

Systematika 
 podtrieda: osemlúčovky (Octocoralia)
 rad: lalokovníky (Alcyonarida)
 rad: vejárovníky (Gorgonarida)
 rad: perovníky (Pennatularida)
 rad: slncovníky (Helioporalida)
 rad: Stolonifera
 rad: Telestacea

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Koralovce
Perovníky

Perovníky (Pennatularida, Pennatulacea) sú rad osemlúčových koralovcov. Ich agregácie pripomínajú vtáčie perá. Oporou „pera“ je zvápenatelá os. Nie sú pevne prirastené k podkladu, iba zasadené do dna. Zástupcom radu je napr. Pennatula rubra.

Systematika 
 rad: perovníky (Pennatularida)
 podrad: Sessiliflorae
 čeľaď: Anthoptilidae
 čeľaď: Chunellidae
 čeľaď: Echinoptilidae
 čeľaď: Funiculinidae
 čeľaď: Kophobelemnidae
 čeľaď: Protoptilidae
 čeľaď: Renillidae
 čeľaď: Scleroptilidae
 čeľaď: Stachyptilidae
 čeľaď: Umbellulidae
 čeľaď: Veretillidae
 podrad: Subselliflorae
 čeľaď: Pennatulidae
 čeľaď: Pteroeididae
 čeľaď: Virgulariidae

Iné projekty

Externé odkazy
 

 
Osemlúčovky
Vejárovníky

Vejárovníky (Gorgonarida, Gorgonacea) sú rad osemlúčových koralovcov. Stromovité a vejárovité koraly s dobre vyvinutým pseudoendoskeletom – vápenaté spikuly sú stmelené organickou látkou gorgonínom. K zástupcom patrí napr.: Venušin vejár (Rhipidogorgia flagellum), koral červený (Corallium rubrum), žije v Stredozemnom mori a občas sa používa v šperkovníctve.

Systematika 
 rad: vejárovníky (Gorgonarida)
 podrad: Holaxonia 
 čeľaď: Acanthogorgiidae
 čeľaď: Ainigmaptilidae
 čeľaď: Chrysogorgiidae 
 čeľaď: Ellisellidae
 čeľaď: Gorgoniidae
 čeľaď: Ifalukellidae
 čeľaď: Isididae
 čeľaď: Keroeididae
 čeľaď: Paramuriceidae 
 čeľaď: Plexauridae
 čeľaď: Primnoidae
 podrad: Scleraxonia 
 čeľaď: Anthothelidae 
 čeľaď: Briareidae 
 čeľaď: Coralliidae
 čeľaď: Melithaeidae
 čeľaď: Paragorgiidae 
 čeľaď: Parisididae 
Famiglia Subergorgiidae

Galéria

Externé odkazy
 

 
Osemlúčovky
Héfaistos

Héfaistos alebo Hefaistos () je starogrécky boh kováčskeho remesla, ohňa a zbrojár bohov. V starorímskej mytológii mu približne zodpovedá Vulkán ().

Hefaistovi ako zručnému kováčovi sa pripisuje mnoho vynikajúcich vyrobkov, ako napr. zbroj Achilova, štít Aténin, šipy Erotove, zlaté panny, ktoré ho podopierali pri chôdzi, Diov palác, zlatí a strieborní psi zdobiaci Alkinoov palác atď.

Hefaistos vyrobil taktiež sieť na lôžko, do korej lapil svoju manželku Afroditu s jej milencom Areom. Podľa inej verzie bola Hefaistovou manželkou Charis.

V Aténach bol Hefaistovi zasvätený chrám Héfaisteion, kde ho uctievali ako ochrancu (spolu s Aténou) aténskych remeselníkov.

Héfaistos mal vo viere a mytológii Grékov zvláštne postavenie. Nenarodil sa z rodičov, ale iba z matky a bol telesne postihnutý, jeho diela sú zároveň umelecké a zároveň magické: „nikde inde nie je znamenko rovnosti medzi mágiou a remeselnou zručnosťou uplatnené lepšie ako v mýte o Héfaistovi“.

Referencie

Iné projekty 

Grécki bohovia
Slon ázijský indický

Slon ázijský indický alebo slon indický (Elephas maximus indicus) je poddruh slona ázijského.

Opis

Rozmery 
Slon indický váži 2,6 – 5 ton. V délce měří 5,5 –  a do výšky 2,5 až . Jeho chvost meria 1,2 až . Slon indický má uši veľké až .

Vonkajšia stavba tela slona indického 
Telo slona indického sa delí na 5 častí: hlavu, trup, dve predné a dve zadné končatiny a chvost. Pre slona je typické, že má na hlave kly, dlhé uši a obrovský chobot. Najviditelnejšie znaky s rozdielmi slona afrického a slona indického sú na hlave. Slon indický má menšie uši ako slon africký, kly majú iba samci a na chobote majú iba jeden, prstík´´. Na chobote má slon, prstíky´´, ktoré mu slúžia pri oberaní, uchupovaní potravy, umývaní a pití. Slony majú veľmi dobré vyvinutý sluch, už len preto, že majú veľké uši a dokážu počuť zvuk na vzdialenosť až . Kly, malá alebo obrovské môžu mať pri tomto druhu iba samci, niekedy ich majú aj samice, ale len veľmi malé. Na hlave má dve vyrástky, ktoré vyzerajú ako kopce. Slon indický má veľmi malé ústa, ale obrovský apetit. V ústach má obrovské stoličky, čo naznačuje že slon indický má k mamutovi srstnatému bližšie ako iné druhy slonov. Jedna stolička môže meriať až . Ak by slono indický stratil zub alebo by sa mu skazil, nemohol by jesť a umrel by od hladu. Trup slona indického má dlhý a tlustý trup. Má 4 končatiny na ktorých má 4 prsty. Končatiny slona sú veľké a obrovské, aby samohol cez hustý porast predierať.

Vnútorná stavba tela slona indického 
Vnútorná stavba tela sa skladá z 5 častí: z kostry, svalov, tráviacej sústavy, dýchacej sústavy a vylučovacej sústavy. Slony majú obrovské telo a to značí aj o veľkosti kostry. Slon indický má obrovskú lebku. Z lebky mu von vybiehajú kly. Kly, rovnako ako aj stoličky sú kosti. Jeho sánka je značne väčšia ako čeľusť. Čeľusť je tvorená hornou sánkou a sánku naopak dolnou. Na hornej strane lebky má slon indický vyvŕšeninu, ktorá tvorí dve kopčeky na jeho hornej strane hlavy. Krk tvorí niekoľko veľkých stavcov. Lopatky tvoria hornú časť jeho predných končatín. Slon indický má menšiu stehnovú kosť na predných končatinách ako na zadných, ale hrúbka zadnej končatiny je menšia ako hrúbka stehnovej kosti na prednej. Hrudný kôš tvorí 21 rebier. Slon indický má 100 000 svalov, čo zaisťuje veľmi vysokú úroveň kontroly a sily.

Sloní kel 
Slony používají kly na bitky o samice. Slon na sa o ne dobre stará, čísti a leští ich o kôru stromu alebo v zemi vyhľadáva soľ, ktorá mu kly spevňuje.

Výskyt 
Slon indický obýva Áziu a to štáty: India, Nepál, Bangladéš, Bhután, Barma, Thajsko, Malajský polostrov, Vietnam, Kambodža, Laos a Čína.

Biotop 
Slon indický žije na pasienkoch, v listnatých, ihličnatých a stále zelených lesoch.

Potrava 
Slon indický je bylinožravý. Živí sa 112 druhmi rôznych rastlín: tráva, vysoká tráva, palma, trstina, alcea setosa, kôrou Acacia polyacantha, bambus, drevo, ďatlovníky, Careym arborea.

Iné projekty 

Slonovité
Ohrozené druhy
Ryolit

Ryolit je felzická sopečná vyvretá hornina. Svojim zložením je ekvivalentná granitu. 

Predterciérne ryolyty sú v staršej literatúre označované ako paleoryolit alebo kremenný porfýr. Ryolit z oblasti Liparských ostrovov sa často označuje ako liparit. Termín ryolit zaviedol roku 1861 F. von Richthofen podľa gréckeho výrazu rheo - tiecť.

Vlastnosti 
Ryolit býva prevažne svetlej, najčastejšie sivej alebo ružovej farby. Zvetraný nadobúda odtiene červenej. Často býva porézny, alebo s fluidálnou textúrou, ktorá naznačuje, že hornina predtým tiekla. Ryolitová láva má vysokú viskozitu, preto tvorí väčšinou iba krátke lávové prúdy alebo dómy a ignimbrity.

Minerálne zloženie 

Má porfyrickú štruktúru s veľmi vysoký obsahom SiO2 (> 70 %). Minerálne zloženie tvoria kremeň, alkalické živce a plagioklasy. Akcesóriami sú biotit a pyroxény. V póroch býva často tridymit a cristobalit.

Ryolitová magma je značne viskózna, s teplotou okolo 700 až 850 °C. Vyskytuje sa vo forme rôznych brekcií, dajok a nekov. Láva často kryštalizuje vo forme rôznych vulkanických skiel, bez prítomnosti voľným okom pozorovateľných výrastlíc minerálov.

Ryolit, prípadne menej kyslé horniny - dacit, ryodacit (horniny s menším obsahom SiO2), sa často vyskytuje ako produkt vulkanickej činnosti, prebiehajúcej na konvergentných okrajoch litosférických platní.

Alkalický ryolit s výrastlicami anortoklasu sa označuje ako pantellerit. Comendit je iný typ alkalického ryolitu s obsahom amfibolu a pyroxénu. Ryolitu sú svojim zložením blízke niektoré vulkanické sklá, napr. obsidián, pemza, smolek aj perlit.

Výskyt 

Na Slovensku sa ryolity vyskytujú hlavne v regióne stredoslovenského vulkanického poľa, vznikali vo finálnej fáze vulkanickej činnosti - jastrabská formácia. Najvýznamnejšie lokality v Štiavnických vrchoch sú Stará Kremnička a Hliník nad Hronom, v Pohronskom Inovci to je Nová Baňa a Žarnovica. Ryolity sú známe i zo Zemplínskych vrchov.

Telesá peleozoických ryolitov sú známe z obalovej jednotky tatrika na severe Považského Inovca, kde tvoria súčasť seleckého súvrstvia a je na ne viazané uránové zrudnenie. Veľké teleso ryolitov vrchnopermského veku sa tiež nachádza na báze muránskeho príkrovu v oblasti východne od Telgártu.

Použitie 
Ryolit má široké použitie, hlavne na hrubé kamenárske výrobky, pemza do ľahčených stavebných hmôt, perlity na výrobu expandovaného perlitu (tepelné a zvukové izolácie, agroperlit).

Referencie

Pozri aj 
 Vyvretá hornina
 Zoznam hornín

Iné projekty 

Vyvreté horniny
John Charles Polanyi

John Charles Polanyi (* 23. január 1929, Berlín, Nemecko) je kanadský chemik narodený v Nemecku. V roku 1986 získal spolu s Dudley Herschbachom a Yuan Leeom Nobelovu cenu za príspevky v oblasti dynamiky elementárnych chemických procesov.

Život 
Polanyi sa narodil v Berlíne ako syn maďarského chemika Michaela Polanyiho. Rodina sa v roku 1933 odsťahovala do Anglicka kde Polanyi študoval na univerzite v Manchestri a v roku 1952 získal aj doktorát. V roku 1952 emigroval do Kanady kde pracoval v Národnom výskumnom úrade. V roku 1956 odišiel študovať na Univerzitu v Toronte kde pôsobil do roku 1974 ako profesor.

Externé odkazy 
 Officiálna stránka chemika
 Biografia Johna Polanyiho na stránke Nobelovej ceny

Osobnosti z Berlína
Kanadskí chemici
Nemecké osobnosti židovského pôvodu
Chemici židovského pôvodu
Nositelia Nobelovej ceny za chémiu
Kanadskí nositelia Nobelovej ceny
Nemeckí nositelia Nobelovej ceny
Nositelia Wolfovej ceny za chémiu
Členovia American Academy of Arts and Sciences
Členovia Kráľovskej spoločnosti
Členovia Pápežskej akadémie vied
Členovia United States National Academy of Sciences
Vyučujúci na University of Toronto
Šesťlúčovky

Šesťlúčovky alebo šesťlúčové koraly (Hexacoral(l)ia, Zoantharia) je podtrieda koralovcov. Počet sept a ramien je násobkom šiestich, no tento pomer nemusí byť vždy
presne dodržaný. Sú odvodenou skupinou koralov, pretože planula pri premene na polypa prechádza
osemlúčovým štádiom. Vnútorná „kostra“ v mezoglei chýba. Tvoria agregácie, no mnohé druhy žijú
solitérne.

Systematika 
 podtrieda: šesťlúčovky (Hexacoralia)
 rad: sasanky (Actiniarida, Actinaria)
 rad: konárniky (Madreporarida, Scleractinida)
 rad: zoanty (Zoantharida, Zonathidea)
 rad: antipatárie (Antipatarida, Antipatharia)
 rad: sasankovky (Ceriantharida)
 rad: Corallimorpharia
 rad: Cothoniida †
 rad: Heliolitida †
 rad: Heterocorallia †
 rad: Kilbuchophyllida †
 rad: Numidiaphyllida †
 rad: štvorlúčovky † (Rugosa, Rugosae, Tetracorallia, Tetracoralia)
 rad: Tabulaconida †
 rad: Tabulata †

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Koralovce
Konárniky

Konárniky (Madreporarida, Scleractinida, Scleractinia) sú rad šesťlúčových koralovcov. Je to početná skupina koralov tvoriacich agregácie. Žijú v malých hĺbkach a mnohé sú významným činiteľom pri tvorbe hornín (vápenca). Medzi zástupcov radu patra napr.: koral hubovitý (Fungia fungitas), koral mozgovitý (Diploria cerebriformis), Madrepora eurystoma, typický atolotvorný druh.

Iné projekty

Externé odkazy
 

 
Šesťlúčovky
Sasanky

Sasanky alebo aktínie (Actiniarida, Actiniaria) sú rad šesťlúčových koralovcov. Sú to solitérne polypy väčších rozmerov než drobné koraly, veľké druhy majú aj 30 – 50 cm. Rozšírenou spodnou stranou tela sa môžu pomaly posúvať po dne. Nemajú schránku, len pevnejšiu pokožku. Ich trávenie je už typicky extracelulárne – dokážu stráviť aj väčšie rybky, ktoré omráčili knidoblastami na ramenách. Typickým zástupcom je napr.: sasanka konská (Actinia equina). V Stredomorí je bežná Aiptasia mutabilis. Na prázdnych ulitách, obývaných pustovníckym rakom (najmä Pagurus prideauxi) žije Adamsia palliata. Rak sa s ulitou pohybuje, takže sasanka má o potravu postarané; sasanka ho zas chráni svojimi pŕhlivými bunkami. Ide o zjavný príklad symbiózy.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Šesťlúčovky
Zobák

V anatómii je zobák iný názov pre zobákovitý výbežok (processus coracoideus).

Zobák je modifikácia čeľustí, predstavujúca typický znak vtákov. Vyskytuje sa však aj u iných zvierat, napríklad mnohých dinosaurov a niektorých cicavcov (vtákopysk). Tvorí ho kosť zvonka krytá rohovinou.

Iné projekty 

Anatómia vtákov
Sasankovky

Sasankovky (Ceriantharida, Ceriantharia) sú rad šesťlúčových koralovcov. Sú to solitérne polypy s veľmi kontraktilným telom. Žijú v rúrkach z piesku na dne mora. V nebezpečenstve sa bleskovo vtiahnu do rúrky. Zástupcom radu je napr. Cerianthus membranaceus

Systematika 
 rad: sasankovky
 podrad: Botrucnidiferidae
 podrad: Cerianthidae

Iné projekty

Externé odkazy
 

 
Šesťlúčovky
Rudolph Arthur Marcus

Rudolph Arthur Marcus (* 21. júl 1923, Montreal, Kanada) je kanadský chemik.

V roku 1992 získal Nobelovu cenu za svoje príspevky k teórii reakcií s presunom elektrónov v chemických systémoch.

Titul B.Sc. získal v roku 1943 a Ph.D. v roku 1946 na McGill University. V roku 1958 sa stal občanom USA. V súčasnosti je profesorom v Caltechu.

Pozri aj 
 Marcusova teória

Externé odkazy 
 Marcusov životopis na stránke Nobelovej ceny

Osobnosti z Montrealu
Kanadskí chemici
Chemici USA
Kanadskí vysokoškolskí pedagógovia
Pedagógovia USA
Naturalizované osobnosti USA
Nositelia Nobelovej ceny za chémiu
Kanadskí nositelia Nobelovej ceny
Nositelia Nobelovej ceny z USA
Nositelia Wolfovej ceny za chémiu
Nositelia ocenenia Williarda Gibbsa
Nositelia National Medal of Science
Absolventi McGill University
Vyučujúci na California Institute of Technology
Členovia American Academy of Arts and Sciences
Členovia United States National Academy of Sciences
Členovia Kráľovskej spoločnosti
Častica beta

Častica beta alebo žiarenie beta (značka β) je častica, ktorú vysiela rádioaktívne jadro prvkov pri beta rozpade. Pohybujú sa rýchlosťou blízkou rýchlosti svetla (299 000 km/s). Nesú elektrický náboj takže ich pohyb môže byť ovplyvňovaný elektrickým poľom. Častice beta sú elektróny (so záporným nábojom) alebo pozitróny (s kladným nábojom). Ich prenikavosť je väčšia ako pri alfa časticiach, môžu prenikať materiálmi s nízkou hustotou alebo malou hrúbkou. Na ich zastavenie stačí vrstva vzduchu hrubá 1 m alebo kovu s hrúbkou 1 mm.

Referencie

Pozri aj

beta rozpad

Rádioaktivita
Žiarenie
Slezina

Slezina je orgán brušnej dutiny, uložený pod ľavou bránicou. Svojou funkciou patrí k cievnemu a lymfatickému systému.

Funkcia 
vychytávanie a deštrukcia opotrebovaných červených krviniek
tvorba lymfocytov
hlavné miesto obrany proti baktériám a vírusom, ktoré vnikli do krvného obehu – fagocytóza, tvorba protilátok, aktivácia lymfocytov
rezervná nádrž pre červené krvinky, ktoré sa z nej vyplavujú pri potrebe zvýšeného príjmu kyslíka (u človeka menej výrazná, ako u ostatných cicavcov)

Anatómia 
Slezina je uložená pod ľavou bránicou, naľavo od žalúdka. Má oválny tvar, vínovočervenú farbu, hladký a lesklý povrch. Slezina je 10 – 13 cm dlhá, 6 – 8 cm široká a 3 – 4 cm hrubá, váži 120 – 160 gramov. Má 2 plochy: facies diaphragmatica – konvexnú a priliehajúcu na bránicu; a facies visceralis – konkávnu, do brucha obrátenú; a 2 okraje: margo superior – horný, ostrý okraj; a margo inferior – dolný, tupý okraj. Hilus lienis je miesto na facies visceralis, kde do sleziny vstupujú a vystupujú cievy.

Iné projekty 

Obehová sústava
Miazgová sústava
Orgány
Deinocheirus

Deinocheirus (v preklade „strašná ruka“) bol obrovský vtákovitý dinosaurus. Známy je len z pozostatkov predných končatín, ktoré dosahovali dĺžku takmer 2,5 metra. Celková dĺžka tela deinocheira sa mohla pohybovať okolo 10 až 12 metrov. Patril do skupiny pštrosom podobných dinosaurov Ornithomimosauria, ktoré patrili medzi najrýchlejšie dinosaury. Ak sa nevymykal ich typickej stavbe tela, mohlo ísť o najrýchlejšie zviera aké kedy kráčalo po Zemi. Deinocheirus žil pred 70 miliónmi rokov, nájdený bol v Mongolsku. Rod dnes zahŕňa jediný druh, Deinocheirus mirificus.

Iné projekty 

Ornithomimosauria
Kriedové dinosaury
Dinosaury z Ázie
Saint-Dié-des-Vosges

Saint-Dié-des-Vosges je francúzske mesto v departemente Vosges v regióne Grand Est. 

Má asi 21 000 obyvateľov (2009).

Dejiny 
Mesto je prvý raz  spomínané v súvislosti s legendárnym Deodatusom, biskupom z Nevers, ktorý tu v roku 679 zomrel.

V roku 1507 bola v meste zverejnená mapa miestneho obyvateľa Martina Waldseemüllera v ktorej prvý raz pomenoval novoobjavený kontinent Amerika po cestovateľovi a kartografovi Amerigovi Vespuccim.

Francúzsky vplyv v regióne patriacom do Rímskonemeckej ríše stúpal. V 17. storočí anektovalo Francúzsko Alsasko, Lotrinsko mu pripadlo v roku 1776. Z roku 1871 vytvoreného útvaru Alsasko-Lotrinsko sa viacero Alsasanov odsťahovalo 

Od roku 1777 je sídlom rovnomenného biskupstva.

Po takmer úplnom zničení ustupujúcimi nemeckými vojskami na konci druhej svetovej vojny bolo mesto obnovené v triezvom štýle päťdesiatych rokov 20. storočia.

Turistické atrakcie 
 Katedrála z 12. sotoročia
 Kostol Saint-Martin
 Kaplnka Saint-Roch
 Múzeum Pierre-Noël
 Veža Slobody
 Továreň Claude et Duval postavená v rokoch 1946 – 1952 (architekt Le Corbusier)
 Skala Saint-Martin
 Keltský kastel La Bure

Pravidelné podujatia 
 Medzinárodny festival geografie

Osobnosti mesta 
 Martin Waldseemüller (* cca 1470 – † cca 1522), nemecký kartograf
 Jacques Augustin (* 1759 – † 1832), maliar miniatúr
 Jules Ferry (* 1832 – † 1893), právnik a politik
 Le Corbusier (* 1887 – † 1965), francúzsky architekt, maliar, sochár a spisovateľ švajčiarskeho pôvodu
 Yvan Goll (* 1891 – † 1950), nemecko-francúzsky (alsaský) básnik

Partnerské mestá 
  Arlon, Belgicko
  Cattolica, Taliansko
  Crikvenica, Chorvátsko
  Friedrichshafen, Nemecko
  Lowell, Massachusetts, USA
  Meckhe, Senegal
  Ville de Lorraine, Kanada
  Zakopané, Poľsko

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Institut universitaire de technologie

Mestá v regióne Grand Est
Obce v departemente Vosges
Chloramfenikol

Chloramfenikol (2,2-dichlór-N-[(aR,bR)-b-hydroxy-a-hydroxymetyl-4-nitrofenetyl]acetamid) je antibiotikum, ktoré bolo izolované z baktérie Streptomyces venezuelae. V súčasnosti je vyrábané synteticky. Účinkuje bakteriostaticky v štádiu množenia mikroorganizmov, zasahuje do syntézy bielkovín. Chloramfenikol je účinný proti širokému spektru mikroorganizmov, no pre jeho vážne nežiaduce účinky (napr. poškodenie kostnej drene, vyvoláva nechutenstvo, zvracanie, alergie, u detí tzv. sivý syndróm-neschopnosť detoxikácie chloramfenikolu až s možným rizikom vzniku aplastickej anémie) u ľudí, je obyčajne rezervované na liečbu vážnych a život ohrozujúcich infekcii (napr. brušný týfus, bakteriálna meningitída, čierny kašeľ).
V praxi sa používa pri stanovení kvasiniek a vláknitých húb. V GKCh (glukóza + kvasničný autolyzát + chloramfenikol) kultivačnom médiu inhibuje rast baktérií.

Iné projekty

Externé odkazy 
 University of Pennsylvania

Antibiotiká
Karcinogény IARC skupiny 2A
Základné a špeciálne esenciálne liečiva podľa WHO
Hodinky (modlitba)

Hodinky alebo (najmä v latinskej cirkvi aj) liturgia hodín alebo v pravoslávnej a gréckokatolíckej cirkvi aj časy (staršie: hóry, lat. liturgia horarum, gr. orí, csl. часы) je pravidelná oficiálna modlitba dňa (bohoslužba, nie však slávenie eucharistie) konaná v určených hodinách dňa ustáleným spôsobom individuálne alebo spoločne.

Kniha obsahujúca príslušné modlitby sa volá v latinskej cirkvi Liturgia hodín, Hodinky alebo Kniha hodiniek, v pravoslávnej a gréckokatolíckej cirkvi Časoslov, v anglikánskej cirkvi Book of Common Prayer.

Liturgia hodín/Posvätné ofícium latinskej cirkvi 

Niekedy sa časti Liturgie hodín označujú ako hodinky, správnejšie však (posvätné) hodiny.

Hodinky v gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi 
V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi sa pod pojmom hodinky (časy) chápu iba niektoré modlitby z denného okruhu bohoslužieb, a to konkrétne:
 prvá hodinka (prvý čas) - pripadá na siedmu hodinu ráno (podľa súčasného počítania času)
 tretia hodinka (tretí čas) - pripadá na deviatu hodinu ráno
 šiesta hodinka (šiesty čas) - pripadá na dvanástu hodinu, teda na poludnie
 deviata hodinka (deviaty čas) - pripadá na tretiu hodinu poobede (pätnástu hodinu)

Ostatné bohoslužby časoslova (večiereň, povečerie, polnočnica, utiereň, obednica) sa neoznačujú ako hodinky (časy).

Každá hodinka (čas) obsahuje tri žalmy, tropár, kondák a viaceré modlitby. Štruktúra hodiniek je trocha odlišná počas Veľkého pôstu.

Pred veľkými sviatkami, konkrétne pred Narodením Pána, pred Bohozjavením a na Veľký piatok, sa okrem zvyknú sláviť takzvané kráľovské hodinky (cárske časy), ktoré sú doplnené o stichiry a čítania zo Starého zákona, z Apoštolára a z evanjelia.

Celkom osobitnú štruktúru majú hodinky (časy) počas Svetlého týždňa, kedy pozostávajú prevažne z paschálnych (veľkonočných) tropárov.

Referencie

Pozri aj 
 Breviár
 Časoslov
 Liturgia hodín
 Zoznam liturgických kníh
 Prvá hodinka 
 Tretia hodinka
 Šiesta hodinka
 Deviata hodinka

Externé odkazy 
 
 Modlitba liturgie hodín on-line
 Prvá hodinka (Prvý čas)
 Tretia hodinka (Tretí čas)
 Šiesta hodinka (Šiesty čas)
 Deviata hodinka (Deviaty čas)
 Kráľovské hodinky (cárske časy) na sviatok Narodenia Pána
 Kráľovské hodinky (cárske časy) na sviatok Bohozjavenia
 Kráľovské hodinky (cárske časy) na Svätý a veľký piatok
 Hodinky (časy), povečerie a polnočnica na svätú Paschu

Liturgia
Náboženstvo
Gréckokatolícka cirkev
Výbor na obranu nespravodlivo stíhaných

Výbor na obranu nespravodlivo stíhaných, skratka VONS, bolo združenie občanov v komunistickom Česko-Slovensku, ktorého cieľom bolo sledovať a zverejňovať prípady ľudí, vystavených pre svoje politické alebo náboženské presvedčenie a činnosť trestnému stíhaniu alebo inej forme útlaku zo strany štátu.

Výbor na obranu nespravodlivo stíhaných bol založený 24. apríla 1978. Vo svojej činnosti bol úzko naviazaný na členov Charty 77. Členovia a aktivisti výboru boli za svoju činnosť tvrdo prenasledovaní komunistickým režimom.

Externé odkazy 
 VONS na stránke totalita.cz

Dejiny Česko-Slovenska
Komunizmus v Česko-Slovensku
Charta 77
Organizácie v Česko-Slovensku
Organizácie založené v 1978
Spolky v Česko-Slovensku
Ampicilín

Ampicilín alebo kyselina 7-(2-amino-2-fenyl-acetyl)amino-3,3-dimetyl-6-oxo-2-tia-5-azabicyklo[3.2.0]heptán-4-karboxylová je beta-laktámové antibiotikum ktoré je využívané bežne na liečbu bakteriálnych infekcií od roku 1961. Je členom rodiny aminopenicilínov a je približne ekvivalentný amoxicilínu, čo sa týka spektra účinnosti a aktivity. Niekedy môže vyvolať nealergické reakcie v rozsahu od vyrážky (napr. u pacientov s mononukleózou) až po život ohrozujúce anafylaktické reakcie.

Mechanizmus účinku 
Ako predstaviteľ betalaktámových antibiotík penicilínovej skupiny je ampicilín schopný prenikať do gram-pozitívnych a niektorých gram-negatívnych baktérií. Od penicilínu sa líši prítomnosťou aminoskupiny. Táto aminoskupina mu uľahčuje prenikať cez vonkajšiu membránu gram-negatívnych baktérií. Ampicilín je kompetitívny inhibítor enzýmu transpeptidáza. Transpeptidáza je pre baktérie nenahraditeľná pri tvorbe bunkovej steny. Inhibuje tretie (finálne) štádium syntézy bakteriálne bunkovej steny, čím v konečnom dôsledku spôsobuje rozpad bunky.

Indikácie 
Ampicilín je blízko príbuzný inému predstaviteľovi penicilínových antibiotík, amoxicilínu a obidva sú používané na liečbu infekcií močových ciest, zápalov stredného ucha, zápalov pľúc bez komplikácií, Haemophilus influenzae, Listeria meningitis a salmonelóz. Je používaný spolu s flukloxacínom v kombinovanom antibiotiku co-fluampicil na  liečbu cellulitis (infekcie hlbokého podkožného tkaniva), ďalej na pokrytie streptokokových infekcií skupiny A, kým flukloxacín pôsobí proti baktériám Streptococcus aureus. Znepokojujúce je množstvo baktérií, ktoré získali rezistenciu na ampicilín, čo si vyžiadalo kombinačnú terapiu alebo využitie iných antibiotík.
Všetky pseudomonády a väčšina kmeňov klebsiel a aerobakterov sú pokladané za rezistentné.

Ďalšie indikácie 
 Brušný týfus (liekom prvej voľby je chloramfenikol)

Využitie vo výskume 
Ampicilín je v molekulárej biológii často využívaný ako selektívny indikátor prijímania génov (napr. plazmidov) baktériami (napr. E.coli). Gén, ktorý má byť prijatý baktériou je napojený na gén ampicilínovej rezistencie (v prípade E.coli zvyčajne bla (TEM-1) gén, ktorý kóduje betalaktamázu).Baktérie, ktoré boli vystavené takémuto kombinovanému génu sú následne inkubované na pôde obsahujúcej ampicilín (50-100mg/L). Len baktérie, ktoré prijali kombinovaný gén získajú rezistenciu na ampicilín a teda obsahujú aj cieľový gén.  Ampicilín predstavuje biely prášok s jemne žltým nádychom, rozpustný vo vode (50mg/ml).

Referencie 

Beta-laktámové antibiotiká
Základné a špeciálne esenciálne liečiva podľa WHO
Bujačí vrch

Bujačí vrch (1 946,9 m n. m.) je vrch v Belianskych Tatrách na Slovensku.

Charakteristika 
Bujačí vrch je významný vyhliadkový vrchol Belianskych Tatier. Je súčasťou jediného hrebeňa tejto časti Tatier a jeho najvýchodnejším vrcholom. Na východ pokračuje ďalej smerom k Skalným vrátam, pod ktorými sa nachádza Chata Plesnivec. Na západ pokračuje hrebeň cez Predné Jatky, Veľký Košiar, Zadné Jatky, Hlúpy a končí v Širokom sedle. Odtiaľ pokračuje druhá časť hlavného hrebeňa Belianskych Tatier s najvyšším vrcholom - Havran.

Na juh od Bujačieho vrchu ležia tzv. Komíny, skalné útvary a Rakúsky chrbát. Na sever od vrchu ležia lesy nazvané Jahňacie. Po oboch stranách vrcholu bežia do hlbokých údolí trávnaté svahy. Z Bujačieho vrcholu je vidieť obce ležiace na severe či štíty Vysokých Tatier.

Vrchol je výborne viditeľný z Doliny Kežmarskej Bielej vody a Doliny Zeleného plesa a tiež z obce Ždiar.

Prístup 
Bujačí vrch je podobne ako veľká časť Belianskych Tatier pre verejnosť uzavretý, no napriek tomu je často navštevovaný. Je prístupný po kedysi značkovanom chodníku, ktorý vedie od Chaty Plesnivec (zelený chodník), po prejdení niekoľkých desiatok výškových metrov a po lúke doprava odbočuje dobre vyšliapaný chodník (niekedy sa v serpentínach objaví i modrá značka pôvodného značenia). Chodník je udržiavaný, sú na ňom ešte i pôvodné kamenné schody, no pohyb po ňom je zakázaný.

Od Bujačieho vrchu vedie hrebeňovka až po Kopské sedlo, dobre udržiavaná, značená červenou značkou, avšak taktiež zakázaná. V roku 1993 bola pre verejnosť otvorená aspoň časť Belianskych tatier a to Monkova dolina zo Ždiaru do Kopského sedla.

Referencie

Iné projekty 

Vrchy Belianskych Tatier
Vrchy v okrese Poprad
KV1

KV1, ktorá sa nachádza v Údolí kráľov v Egypte, je hrobka faraóna Ramessesa VII.. Bola vystavaná počas vlády Ramessesa VII. z 20. dynastie. Hrobka bola otvorená už v praveku, ale podrobného výskumu a popisu sa dočkala až v rokoch 1984-1985 Edwinom Brockom. Hrobka má len jednu chodbu a v porovnaní s ostatnými hrobkami zo svojej doby je malá.

Stavba hrobky 
Rovnako ako väčšina hrobiek z tejto doby má KV1 dlhý a rovný charakter. Nástupcovia Ramessesa VII. stavali hrobky podľa rovnakého vzoru a s približne rovnakou výzdobou. Skladá sa zo štyroch hlavných častí: vchodu, chodby, pohrebnej siene so sarkofágom, a menšou miestnosťou na konci. Táto malá miestnosť mala pôvodne slúžiť ako pohrebná sieň, ale nakoľko Ramesses zomrel len po siedmich rokoch vlády sa výstavba hrobky urýchlene ukončila faraón bol pochovaný v už dokončenej miestnosti.

Dekorácia v chodbe obsahuje ilustrácie z Knihy brán, Knihy jaskýň a Knihy Zeme . Steny pohrebnej siene sú vyzdobené výjavmi z Knihy Zeme. Tematikou a štýlom táto hrobka nasleduje KV9, hrobku Ramessesovho predchodcu Ramessesa VI., s maľbou bohyne Nut na strope.  

V pohrebnej miestnosti bola do kameňa vyrytá priehlbina, s kameňom použitým ako príklop navrchu. Toto je posledná známa hrobka kde bol použitý sarkofág. Neskoršie hrobky používali hlbšie jamy prikryté vekom. Napriek tomu že hrobka bola vykradnutá už v staroveku, a múmia zmizla nevedno kedy, štyri nádoby s menom Ramessesa VII. boli nájdené v hrobke TT320 spolu s ostatkami veľa ďalších faraónov.

Hrobka v minulosti  
KV1 patrí medzi jednu z jedenástich hrobiek ktoré boli otvorené už v staroveku. V hrobke bolo nájdených 132 kresieb zanechaných gréckymi a rímskymi návštevníkmi. Neskôr táto hrobka slúžila ako obydlie pre koptských mníchov.

Medzi prvých európskych návštevníkov patrí Richard Pococke, ktorý túto hrobku nazval "Tomb A" ("Hrobka A") v jeho práci Pozorovania v Egypte z roku 1743.

Učenci privedení Napoleonom popísali KV1 ako "1er Tombeau" ("1. hrobka").

Archeologické práca 
Hrobka bola bez dokumentácie vyprázdnená v 50-tych rokoch. V roku 1983 viedol Edwin Brock dôkladné vykopávky poschodia s pohrebnou sieňou. O desať rokov neskôr sa uskutočnili vykopávky vchodu. V roku 1994, Najvyššia rada starožitností vyčistila steny a opravila pukliny v stenách omietkou, čím zakryli grécke a rímske kresby.

Galéria

Iné projekty

Pozri aj 
 Zoznam hrobiek v Údolí kráľov

Externé odkazy 
 Theban Mapping Project: KV1

Hrobky v Údolí kráľov
Hrobky v Egypte
Morulovce

Morulovce (iné názvy: mesozoá, mezozoá; lat. Mesozoa) je taxón (vývojová vetva, infraoddelenie, kmeň a pod.) dvojstranovcov. Endoparazity morských živočíchov s nanajvýš jednoduchou stavbou tela. Na povrchu sú obalové bunky, vnútri sa nachádzajú tzv. osové bunky, ktoré slúžia na rozmnožovanie. Doteraz nie je jasné, či je ich jednoduchosť primárnym znakom (najmä Rhombozoa by v tom prípade boli veľmi blízke prvokom.), alebo je výsledkom extrémnej parazitárnej regresie. Táto skupina bola vo všetkých starších systémoch zaraďovaná k najprimitívnejším živočíchom (oddelenie II. ešte pred hubkami.), moderné systémy v nich vidia parazitizmom extrémne zjednodušené dvojstranovce. Do tohto oddelenia sa donedávna zaraďoval len 1 kmeň s tým istým názvom Mesozoa, ktorý sa delil na 2 rady. Tieto „rady“ sú však v svojich znakoch tak rozdielne, že sú novšie klasifikované ako samostatné kmene.

Systematika 
vývojová vetva (infraoddelenie): morulovce (Mesozoa):
 kmeň: sépiovicovky (Rhombozoa)
 kmeň: plazmódiovce (Orthonectia)

Zdroje

 
Dvojstranovce
Plazmódiovce

Plazmódiovce (lat. Orthonectia, Orthonectida, Orthonecta) sú kmeň morulovcov. V dospelosti vytvárajú plazmódiá, ktoré žijú v telových dutinách hostiteľov (ploskavcov, obrúčkavcov, ostnokožcov a i.). Rozmnožujú sa nepohlavne rozpadom (schizogenézou). Po čase vytvárajú pohlavné zárodočné bunky, z ktorých sa v plazmódiu vyvinú samčie a samičie jedince. Tieto už majú osové bunky, opúšťajú telo hostiteľa a vo vode kopulujú. Vzniká zygota, ktorá sa mení na niekoľkobunkovú obrvenú larvičku, podobnú jednoduchej morule. Keď sa dostane do hostiteľa, vzniká z nej opäť plazmódium.

Zdroje

Morulovce
Acélomáty

Acélomáty (iné názvy: acoelomáty, [ak sa považujú za prvoústovce:] necélomové prvoústovce, staršie mezenchýmové červy; lat. Acoelomata ) je taxón dvojstranovcov.

Staršie systémy 
Termínom Acoelomata boli v starších systémoch označované živočíchy (presnejšie prvoústovce) bez súvislej telovej dutiny. V užšom zmysle sem patrili len ploskavce a páskovce (porov. napr. V. Franc 2005, Whittaker 1969), v širšom zmysle aj gnatostomuly (čeľusťoústky) a machovce (porov. napr. acoelomáty in: Encyclopaedia Beliana).

Novšie systémy 
V najnovších systémoch sa tento taxón nevyskytuje, alebo ak sa vyskytuje, tak zahŕňa len taxón bezčrevovce v širšom zmysle (Acoelomorpha sensu lato) a už nepatrí pod prvoústovce, ale tvorí taxón paralelný k prvoústovcom. Dôvodom tejto redukcie taxónu na bezčrevovce je skutočnosť, že spomínaný typ telovej dutiny nevystupuje ako fyleticky významný, ale skôr konvergentný znak. Usporiadanie bilaterálnych živočíchov je preto postavené na súbore iných znakov. Ako najprimitívnejšie bilaterálie (po parazitizmom extrémne zjednodušených Mesozoa) potom vystupujú bezčrevné ploskule, v starších systémoch zaraďované ako trieda (Acoelomorpha), alebo dokonca ako rad (Acoela) do kmeňa ploskavce (Plathelminthes). Podľa názorov moderných systematikov predstavujú pôvodný, veľmi primitívny typ, ktorý spája voľne žijúce (t. j. neparazitické) bilaterálie s mechúrnikmi (Coelenterata), najmä s rebrovkami (Ctenophora). Systematiku pozri v článku bezčrevovce.

Podľa štúdie z roku 2011 (pozri v článku bezčrevovce) bezčrevovce patria asi pod druhoústovce, kde spolu s Xenoturbellida tvoria spoločný taxón.

Referencie 

 

 
Dvojstranovce
Linus (pápež)

Svätý Linus (* cca. 10, Volterra, Rímska ríša – † cca. 76, Rím, Rímska ríša) bol druhý rímsky pápež (v období rokov asi 67 – 76/78) a priamy nástupca sv. Petra; podľa najranejších zoznamov postupnosti rímskych biskupov ho úradom poverili Peter a Pavol, keď založili v Ríme kresťanskú cirkev. 

Vzhľadom na absenciu serióznych historických záznamov o jeho živote ako aj verejnom účinkovaní nie je známe takmer nič. Všetky dátumy vzťahujúce sa k sv. Linovi sú iba približné a je preto treba uvažovať o značnom časovom rozpätí. Čas a miesto narodenia sú neznáme.

Väčšina prameňov uvádza, že sa stal pápežom v roku 67, Euzébius udáva rok 69, Katolícka encyklopédia rok 64, Liber Pontificalis rok 56, Libériov katalóg dokonca rok 55, Vatikánska ročenka z roku 2003 udáva rok 68.

Životopis 
Povráva sa, že bol rodákom z Toskánska a meno jeho otca mohlo byť Herculanus, ale ani to nie je 100% potvrdené.

Presťahoval sa do Ríma kde študoval kresťanstvo. V roku 67 bol zvolený 2.rímskym pápežom. Za jeho krátkej vlády sa vystriedalo v Ríme až 5 cisárov-Nero, Galba, Otho, Vitellius a Vespazián. Medzi najdôležitejšie udalosti jeho pontifikátu patrí aj koniec Židovskej vojny proti Rimanom. Liber Pontificatis-kniha pápežov hovorí, že bol popravený sťatím dňa 23.9. roku 79, ale nemusí to byť pravda, lebo oficiálne prvým mučeníckym pápežom bol Telesfor. Kniha pápežov sa taktiež zmienila, že jeho telo je pochované vedľa tela Svätého Petra.

Iné projekty

Zdroj

Externé odkazy 
 The Catholic Encyclopedia - Pope St. Linus 
 Pope Linus, Saint - oce.catholic.com 
 Životopisy svätých, zivotopisysvatych.sk, Línus, pápež

Linus
Linus
Bezčrevovce

Bezčrevovce () sú v širšom zmysle kmeň acélomátov a v užšom zmysle jedna z jeho dvoch tried. Podľa najnovších zistení fylogeneticky tvoria spolu s taxónom xenoturbely taxón Xenacoelomorpha, ktorý je sesterským kládom taxónu Ambulacraria..

Charakteristika 
Sú to veľmi primitívne živočíchy tradične zaraďované k ploskuliam, niektoré sa stavbou tela blížia planuloidnému štádiu. Majú ešte difúznu nervovú sústavu a nemajú protonefrídie ani črevo, trávenie zabezpečuje tráviaci parenchým. Otázkou zostáva, či ich jednoduchosť je primárny stav, alebo či nejde o výsledok degradačného vývoja, prvá alternatíva je však pravdepodobnejšia. Patrí sem predovšetkým rad bezčrevovky (Acoela), je to archaická morská skupina. K najprimitívnejším bezčrevovkám patrí atlantickostredomorský druh Diopisthoporus longitubus – tento druh sa ešte neplazí po podklade a samice majú zachovanú dokonca pôvodnú (?) radiálnu symetriu.

Systematika 
kmeň: bezčrevovce (Acoelomorpha)
 trieda: bezčrevovce (Acoelomorpha)
 rad: bezčrevovky (Acoela)
 rad: nematodermatidy (Nematodermatida)
 trieda: katenuly (Catenulidea)

Iné projekty

Zdroje 
 

Acélomáty
Prvoústovce

Prvoústovce (iné názvy: prvoúste, brušnonervovce; Protostomia, Gastroneuralia) je vývojová vetva dvojstranovcov. Prvoústovce predstavujú podľa niektorých odhadov až 98 % druhov živočíšnej ríše.

Systematika 
Túto obrovskú skupinu staršie systémy rozdeľujú na tri relatívne ostro oddelené vývojové vetvy – skupiny kmeńov:
 acoelomáty /necélomové prvoústovce (Acoelomata) – sú živočíchy bez súvislej telovej dutiny. Priestor medzi kožnosvalovým vakom a črevom je vyplnený riedkym mezenchymatickým tkanivom (v starších publikáciách sú niekedy nazývané „mezenchýmové červy“).
 Schizocoelomata – majú nepravú telovú dutinu schizocoel, ktorá vzniká rozostúpením, príp. redukciou buniek mezenchymatického pojiva. Táto dutina je bez epitelových výstelok. Je naplnená hemolymfou, v ktorej plávajú niektoré orgány.
 druhotnodutinovce /célomové prvoústovce (Coelomata) – zakladá sa u nich (aspoň embryonálne) už pravá coelomová dutina, ktorá sa formuje invaginačným alebo imigračným procesom z buniek steny čreva (endodermu).

Hlavné triedenie prvoústovcov okolo roku 2000 už bolo značne odlišné. Od 1. skupiny Acoelomata boli odčlenené Acoelomorpha do samostatného kmeňa, Schizocoelomata ako zrejme umelá skupina boli „zrušené“ (kmene s aspoň rudimentálnym obrvením boli predisponované do skupiny kmeňov Pseudocoelomata, kým kmene Nematoda, Cephalorhyncha a Tardigrada boli pričlenené k živočíchom so zvliekaním kutikuly – Ecdysozoa). Preto systém prvoústovcov v období okolo roku 2000 vyzeral takto: 

vývojová vetva (infraoddelenie): prvoústovce (Protostomia):
 skupina (kmeňov): pseudocélomáty (Pseudocoelomata, Nonspiralia)
 skupina (kmeňov): špirálovce (Spiralia)

Referencie

Zdroj

Iné projekty 

 
Dvojstranovce
Liana

Liana môže byť:
typ rastliny, pozri liana (rastlina)
druh rastlinnej stonky, pozri liana (stonka)
ženské meno, pozri Liana (prvé meno)
Kapacita počítačových pamätí

Množstvo dát alebo informácií v zmysle informačnej teórie je meraná v jednotkách bit (číta sa bit, skratka je b ). 
8 Bitov je základná jednotka Byte (číta sa bajt, skratka je B ) pôvodne predstavoval Byte systémovo-závislé číslo počtu Bitov, 8 Bitov bolo označované tiež ako Oktett , avšak dnes sa používajú skoro výhradne len 7- a 8-Bit-Bytes, 7-Bit-Bytes už len pri dátovom prenose. Najčastejšie je Byte 1 Oktett, (teda 8 Bit) zlúčená jednotka, na ktorú sa nadstavujú ďalšie vyššie jednotky. Z dôvodu pôvodnej definície jedného Kilobytes s 1024 namiesto 1000 Byte možno prísť k rozdielnym hodnotám (pozri pod heslom Byte).

Bit
1 Bit - (21 = 2 možné stavy), napr.  0/1
5 Bit - (25 = 32 možných stavov), napr.  jedno písmeno z latinskej abecedy
7 Bit - (27 = 128 možných stavov), napr.  znak v ASCII-znakovej rade

Nibble alebo pol-Byte
1 Nibble - (24 = 16 možných stavov), napr.  0/1/2/.../15
2 Nibble - (28 = 256 možných stavov), teda 1 Byte

Byte alebo Oktett (8 Bit)
1 Oktett - (28 = 256 možných stavov) znak v ANSI-kódovaní (rozšírená latinská abeceda )
2 Oktett - (216 = 65.536 možných stavov) znak v UTF-16-Formáte
4 Oktett - (232 = približne 4,3 Miliárd možných stavov)

Kilobyte (kB) (103 Byte = 1000 Byte),
Kibibyte (KiB) (210 Byte = 1024 Byte), často je miesto toho písané KB k rozlíšeniu od kB .
približne 5 kB - jedna stránka textu vo formáte A4
1440 KiB - jedna 3,5 palcová-Disketa

Megabyte (MB) (106 Byte = 1.000.000 Byte),
Mebibyte (MiB) (220 Byte = 1.048.576 Byte)
približne 5 MB - Biblia ako text, = 1000 strán textu vo formáte A4
približne 703,1 MiB teda približne 737,8 MB - klasický "700 MB" Kompaktný disk CD-disk CD-ROM

Gigabyte (GB) (109 Byte = 1.000.000.000 Byte),
Gibibyte (GiB) (230 Byte = 1 073 741 824 Byte)
približne 4,38 GiB teda približne 4,7 GB - disk DVD±R
približne 5 GB - komprimovaný hraný film (90minút) v DVD kvalite

Terabyte (TB) (1012 Byte = 1000 GB),
Tebibyte (TiB) (240 Byte)

približne 20 TB obsah textov v zväzkoch kongresovej knižnice s približne 20 miliónmi kníh (1963 - sa odhaduje okolo 80 TB )

Petabyte (PB) (1015 Byte = 1.000.000 GB),
Pebibyte (PiB) (250 Byte)

Pamäťové kapacity najväčších svetových počítačových centier boli na konci roku 2002 medzi 1 PB a 10 PB

Exabyte (EB) (1018 Byte),
Exbibyte (EiB) (260 Byte)
Celkové množstvo všetkých písomností na svete sa odhaduje na 0,2 EB

Zettabyte (ZB) (1021 Byte),
Zebibyte (ZiB) (270 Byte)
2.25 ZB – množstvo informácií, ktoré môžu byť uložené v jednom grame DNA.

Yottabyte (YB) (1024 Byte),
Yobibyte (YiB) (280 Byte)
1 YB je asi toľko Bytov, ako počet atómov vodíka, ktoré sa nachádzajú v 1,67 gramoch vodíka, čo zodpovedá 0,83 mol H2.

Pozri aj 
 Binárny prefix
 Byte

Webodkazy 
NIST: Prefixes for binary multiples
IEC: Prefixes for binary multiples

Informatika
Jednotky informácie