joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Stoh (Malá Fatra)

Stoh () je výrazný vrch Malej Fatry. Nachádza sa v Krivánskej časti pohoria v jej hlavnom hrebeni, približne  juhovýchodne od Terchovej.

Poloha 
Nachádza sa v severnej polovici pohoria, v severovýchodnej časti geomorfologického podcelku Krivánska Fatra a jej najatraktívnejšej časti Krivánske Veterné hole. Vrch leží v Žilinskom kraji, na rozhraní okresov Žilina a Dolný Kubín a zasahuje na katastrálne územia obcí Terchová a Párnica. Najbližšími vrcholmi v hlavnom hrebeni je severne ležiaci Veľký Rozsutec () a západne ležiaci Poludňový grúň (). Východne susedí Osnica () a južne vrch Žobrák ().

Opis 
Stoh je výrazný lúčnatý vrchol na hlavnom hrebeni Krivánskej časti Malej Fatry a vďaka skalnato-lúčnatému povrchu je výborný vyhliadkový bod. Svahy Stohu, ktoré sú silne lavinózne, sú v niektorých častiach porastené súvislými plochami čučoriedok (Vaccinium myrtillus). Je pravdepodobné, že na Stohu pôvodne rástol les a kosodrevina. Počas stáročí bol však pre potreby intenzívneho využívania na pasenie oviec postupne odlesnený. Svojou dominanciou na hrebeni je Stoh jedným z najkrajších malofatranských vrcholov. 

Dominanta severnej časti pohoria, len nepatrne vyšší Veľký Rozsutec, je oddelený výrazným sedlom Medziholie, západne susediaci Poludňový grúň oddeľuje Stohové sedlo. Severné svahy odvodňuje Stohový potok do Varínky, juhovýchodné Bystrička do Oravy a juhozápadné Šútovský potok priamo do Váhu.

Celá oblasť je súčasťou Národného parku Malá Fatra, severné svahy zaberá NPR Rozsutec a južné NPR Šrámková.

Počas merania pomocou systému GNSS (Globálny navigačný satelitný systém) a metódy RTK bola v roku 2017 zistená nadmorská výška vrcholu

Výhľady 
Poloha výrazného vrchu na severovýchodnom okraji Krivánskej Fatry a jeho značná nadmorská výška ho predurčujú za obľúbený cieľ turistov. Ponúka ďaleký rozhľad na všetky smery, okrem juhozápadného smeru, kde dominuje hlavný hrebeň s vyššími malofatranskými vrchmi. Mimo susedných pohorí je pri vhodných podmienkach pozorovateľný Vtáčnik, Veľká Fatra, Nízke Tatry, Tatry, Oravské, Kysucké a Moravsko-sliezske Beskydy i Javorníky. Lúčanská Fatra je celá v zákryte a nie je tak viditeľná.

Galéria

Prístup 
 po  červenej značke hlavným hrebeňom:
 zo sedla Medziholie, kde sa križuje viacero značených trás
 zo Snilovského sedla cez Steny () a Poludňový grúň ()
 po  značke z Kraľovian cez Žobrák (
 po  značke od Chaty Vrátna cez Poludňový grúň (

Referencie

Pozri aj 
 Krivánska Fatra
 Zoznam vrcholov v Malej Fatre

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Vrchy v Malej Fatre
Tisícovky na Slovensku
Vrchy v okrese Dolný Kubín
Vrchy v okrese Žilina
Višňovská jaskyňa

Višňovská jaskyňa je jaskyňa, ktorá sa nachádza na severozápadnom úpätí vrchu Hoblík () vo Višňovskej doline neďaleko obce Višňové v Lúčanskej Malej Fatre. Jaskyňa má 37 metrov a je významná z geologického a geomorfologického hľadiska.

Nie je verejnosti prístupná.

Externé odkazy 
 Opis okolia

Lúčanská Fatra
Jaskyne na Slovensku
Chata pod Chlebom

Chata pod Chlebom  () je najvyššie položená turistická horská chata v Malej Fatre s celoročnou prevádzkou.

Prvé zmienky o Chate pod Chlebom sú známe z obdobia Slovenského štátu. V roku 1945 bola vypálená ustupujúcimi nemeckými vojakmi. Neskôr bola na pôvodných základoch obnovená, ale 12. apríla 1982 opäť vyhorela. Súčasná chata je postavená na mieste hospodárskej budovy bývalej chaty.

Na chate je možnosť ubytovania a stravovania. Z okolia je výborný výhľad. Každá izba v chate má svoje meno podľa výhľadu z jej okna: Magura, Chleb, Kriváň. V blízkosti sa nachádzajú viaceré lyžiarske vleky (známy svah Generál).

Prístup 
Chata je dobre prístupná od vrcholu sedačkovej lanovky od Chaty Vrátna po zelenej turistickej značke. Dá sa k nej dostať aj po žltej značke od vrcholu Hromové na hlavnom hrebeni Krivánskej Malej Fatry. Z Turčianskej kotliny je prístupná po zelenej značke od autokempingu Trusalová alebo po modrej značke zo Šútova. Asi 30 minút od chaty sú Mojžišove pramene a 1:30 hod.  vysoký Šútovský vodopád.

Pozri aj 
Chleb

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Horské chaty v Malej Fatre
Turistická značkovaná trasa číslo 2730
Domašínsky meander

Domašínsky meander je riečny meander a prírodná pamiatka v Malej Fatre na rieke Váh, je súčasťou Národného parku Malá Fatra. Je najväčším prírodným výtvorom v Malej Fatre.

Opis 
Váh z troch strán obteká nevýrazný lesnatý vrchol Domašín (). Dĺžka tohto územia je , šírka 480 a nadmorská výška sa pohybuje v rozmedzí 360

Geológia 

Meander rozdeľuje Malú Fatru na Lúčanskú a Krivánsku časť. Domašínsky meander je vhĺbená forma riečneho reliéfu, ktorá je v celých Západných Karpatoch ojedinelá. Vznikol postupným zarezávaním rieky Váh do dvíhajúceho sa pohoria koncom treťohôr a začiatkom štvrtohôr. Vznikol tak Strečniansky priesmyk.

Turistika a ochrana prírody 
Najkrajší pohľad na Domašínsky meander je zo zrúcanín hradu Starhrad, ktorý je turisticky prístupný po červenej turistickej značke. V roku 1978 bol meander vyhlásený za prírodnú pamiatku s výmerou .

Váh bol využívaný na plavbu plťami a táto tradícia sa v súčasnosti v obci Strečno obnovuje. V minulosti bol Domašínsky meander najnebezpečnejším úsekom. Báseň Jána Bottu Margita a Besná nesie mená dvoch obrovských skál na tomto úseku. Po odstrele dynamitom je tento úsek už pre plavbu bezpečnejší, na ich mieste sú však stále mohutné kaskády.

Na úseku pod Starhradom, vypracoval súkromný investor projekt, ktorý ráta s výstavbou vodnej elektrárne a biokoridoru.

Doprava 
Tok Váhu cez Domašínsky meander kopíruje dôležitá a nesmierne vyťažená cesta I/18. Úzka cesta, ostré zákruty a intenzívna doprava spôsobujú, že sa jedná o jeden z najnebezpečnejších cestných úsekov na Slovensku. Navyše v týchto miestach dokážu aj drobné nehody zastaviť dopravu na dlhé hodiny. Čaká sa na dokončenie náročného úseku diaľnice D1, ktorá prekoná Malú Fatru tunelmi a odvedie tranzitnú dopravu z Domašínskeho meandra.

Cez Domašínsky meander prechádza aj významná železničná trať Žilina – Košice (č. 180), ktorá však nekopíruje tok Váhu, ale prekonáva meander pomocou dvoch jednokoľajných tunelov Strečno II a Strečno III. O niečo ďalej proti toku Váhu sa nachádza tretí, dvojkoľajný tunel Strečno I.

Referencie

Iné projekty 

Chránené územia Národného parku Malá Fatra
Prírodné pamiatky v Žilinskom kraji
Povodie Váhu
Meandre na Slovensku
Chránené územia v okrese Žilina
Strečno (obec)
Sipunkuly

Sipunkuly (Sipuncula) sú kmeň špirálovcov. Sú to morské živočíchy s červovitým až uhorkovitým telom, veľkým až 50 cm.

Anatómia
Predná časť tela je zúžená a vtiahnuteľná do trupovej časti pomocou svalových retraktorov, vyliačenie je samovoľné, tlakom hemolymfy. Vpredu sú ústa s vencom krátkych obrvených tentakúl. Pokožka produkuje hrubú kutikulu, pod ňou je svalový vak z dosť zložitého systému okružných (cirkulárnych), šikmých (transverzálnych) a pozdĺžnych (longitudálnych) svalových vláken – toto usporiadanie svalstva sa na povrchu javí ako typická štvorčeková štruktúra kutikuly. Pod svalovým vakom je peritoneum – výstelka coelomovej dutiny. Coelom sa v dospelosti skladá len z dvoch častí: predná malá časť zasahuje do tentakúl, zadný priestranný oddiel je telová dutina. Coelom je nesegmentovaný, niekedy je však naznačená embryonálna segmentácia (Phascolosoma). 

Atypická nervová sústava začína párovou cerebrálnou uzlinou a okolohltanovou obrúčkou, ktorá pokračuje do tela nepárovým nervovým povrazcom – je teda v podstate pásová. Črevo vytvára v tele mnoho slučiek, je preto oveľa dlhšie ako telo. Vracia sa nazad, takže anus ústi na chrbte asi v polovici dĺžky tela.

Obehová sústava
Obehová sústava vykonáva viaceré funkcie. Dýchacím pigmentom je hemerytrín, ktorý sa nachádza v erytrocytoch (alebo amébocytoch) v hemolymfe. Obehová sústava sa pritom skladá z troch navzájom takmer oddelených systémov: 
 priestranná coelomová dutina; 
 systém kanálikov v stene čreva; 
 systém kanálikov v tentakulách. 

Oba spomínané systémy kanálikov majú hlavne exkrečnú funkciu, systém (3) navyše dýchaciu. Obsahujú tzv. chlorakogénny epitel – tvoria ho exkrečné bunky, ktoré hromadia metabolity v tuhom skupenstve. Po čase sa imigráciou dostávajú do telovej dutiny (1), odkiaľ ich metanefrídie odstraňujú von z tela.

Vylučovacia sústava
Vylučovaciu sústavu tvoria metanefrídie – odstraňujú z tela kvapalné metabolity, ako i uvoľnené chlorakogénne bunky s tuhými metabolitmi, a súčasne sú aj vývodom gonád.

Rozmnožovanie a vývin
Sú gonochoristy, k oplodneniu dochádza voľne vo vode. Zo zygóty sa vyvíja zložitá trochofórová larva, ktorá má pár očiek a metanefrídie.

Systematika
Poznáme asi 250 druhov z tohto kmeňa. Žijú hlavne na morskom pobreží severnej pologule. Na pobrežiach Európy najskôr stretneme Sipunculus nudus a Phascolosoma vulgare.

 kmeň: sipunkuly (Sipuncula)
 trieda: Sipunculidea
 rad: Sipunculiformes
 čeľaď: Sipunculidae
 rad: Golfingiiformes
 čeľaď: Golfingiidae
 čeľaď: Phascolionidae
 čeľaď: Themistidae
 trieda: Phascolosomatidea
 rad: Phascolosomatiformes
 čeľaď: Phascolosomatidae
 rad: Aspidosiphoniformes
 čeľaď: Aspidosiphonidae

Externé odkazy
 
Systematika sipunkúl so synonymami z roku 1994
 
Špirálovce
Krivánska Fatra

Krivánska Fatra alebo Krivánska Malá Fatra je geomorfologický podcelok Malej Fatry, ktorá sa rozprestiera na sever od rieky Váh. Veľká časť Krivánskej Fatry () je od 1. apríla 1988 národným parkom.

Charakteristika 
V Krivánskej Fatre sa nachádzajú najvyššie vrcholy Malej Fatry – Veľký Kriváň () a Malý Kriváň (), podľa ktorých táto časť dostala svoje pomenovanie. Najznámejším a snáď najkrajším vrcholom je Veľký Rozsutec (). 

Veľkú časť Krivánskej Fatry tvorí Národný park Malá Fatra (). Má bohatú a zachovalú západokarpatskú prírodu. Pestré geologické zloženie a značná relatívna výška pohoria podmieňuje existenciu bohatstva flóry a fauny a pestrosť foriem reliéfu. Krivánska Fatra patrí medzi najvýznamnejšie slovenské turistické oblasti.

Vymedzenie 
Severný okraj územia lemuje Varínske podolie (podcelok Žilinskej kotliny) a Kysucké bradlá, patriace Kysuckej vrchovine. Východným smerom nadväzuje Oravská vrchovina a juhovýchodným smerom oddeľujú údolia Oravy a Váhu veľkofatranskú Šípsku Fatru. Južné svahy pohoria strmo klesajú do Turčianskej kotliny s podcelkami Šútovské podhorie a Turčianske nivy. Lúčanskú Fatru ako južnejšiu časť Malej Fatry oddeľuje na juhozápade Strečniansky prielom rieky Váh.

Geológia 
Geologické jadro pohoria tvoria žuly. Hlavný hrebeň a severnú časť pokrývajú horniny obalovej série chočského a krížňanského príkrovu (vápence, dolomity, kremence, slienité vápence, bridlice, pieskovce,…). 

Vo vápenitých horninách vznikli tiesňavy, skalné útvary, krasové javy a bralnaté hrebene. Tento reliéf kontrastuje s menej členitým povrchom ľahšie zvetrávajúcich hornín. Najbohatšie členitý reliéf vznikol na dolomitoch (Veľký a Malý Rozsutec,…). 

Povrchovú vodu z viacerých potokov, vyvieračiek a prameňov odvádzajú rieky Váh a Orava patriace do úmoria Čierneho mora.

Hrebeň Krivánskej časti Malej Fatry 

Hlavný hrebeň Krivánskej Fatry sa začína v blízkosti obce Nezbudská Lúčka pri Váhu a pokračuje po červenej turistickej značke okolo zrúcanín Starhradu, chaty pod Suchým na vrchol Suchý (). Odtiaľ hrebeň pokračuje cez sedlo Vráta () na Stratenec (), potom cez sedlo Priehyb () na Malý Kriváň (), druhý najvyšší vrchol Malej Fatry. Sedlom Bublen () a vrcholom Pekelníka () je Malý Kriváň oddelený od najvyššieho vrcholu horstva, ktorým je Veľký Kriváň (). Hrebeň sa ďalej tiahne cez Snilovské sedlo () s hornou stanicou lanovky na Chleb (), Hromové (), Steny, Poludňový grúň () do Stohového sedla (). Odtiaľ pokračuje na výrazný vrchol Stohu () a cez sedlo Medziholie () na najkrajší vrchol – Veľký Rozsutec (). Hrebeň klesá do sedla Medzirozsutce () a naposledy stúpa na skalnatý Malý Rozsutec (). Červená turistická značka hrebeňa pokračuje do obce Zázrivá.

Zaujímavosti 
V Krivánskej Fatre žije viacero endemitických druhov fauny a flóry.

Panoráma

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Webkamera Hotela Havrania: výhľad na Rozsutec
 Mala-Fatra.cz - internetový sprievodca

 
Malá Fatra
Pohoria na Slovensku
Územia európskeho významu na Slovensku
Geomorfologické podcelky na Slovensku
Lept

Lept patrí medzi grafické techniky, do skupiny tlače z hĺbky.

Základným materiálom pre lept je kovová doska (meď, zinok).
Kresba sa tvorí pomocou kyseliny, ktorá leptá nechránené miesta kovovej dosky. Plochy, ktoré nemajú byť vystavené účinku leptadla sa pokryjú tenkou vrstvou špeciálneho krytu (látka podobná vosku). Zadná strana dosky a okraje sa pokryjú lakom. Do krytu sa grafickou ihlou vytvorí kresba tak, aby ihla prenikla na kov. Kovová doska sa neskôr uloží do roztoku kyseliny a odhalený kov sa leptá. Po vyleptaní sa kryt odstráni a doštička sa pokryje tlačiarenskou farbou.

Pre tlač sa používa navlhčený papier a odtláča sa na hĺbkotlačovom tlačiarenskom lise.

Pozri aj 
 Grafika
 exlibris
 Pour féliciter

Iné projekty 

Grafika
Tlač
Vodopády Dierového potoka

Vodopády Dierového potoka je sústava vodopádov v Jánošíkových dierach v Krivánskej Malej Fatre. 

Vodopády Dierového potoka sú prírodné pamiatky, ktoré sú súčasťou Národnej prírodnej rezervácie Rozsutec. Dierový potok prekonáva sústavou vodopádov v častiach Jánošíkových dier Dolné diery, Nové diery, Horné diery a Tesná rizňa na krátkom úseku veľký výškový rozdiel. Všetky vodopády sa nachádzajú na turisticky značených chodníkoch a sú sprístupnené lávkami.
Dolné diery - 2 vodopády (výška 1 m až 3,5 m)
Nové diery - 4 vodopády (výška 1 m až 2 m)
Horné diery - 9 vodopádov (výška 2 m až 4 m)
Tesná rizňa - 2 vodopády (výška 1,6 m až 2 m)

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Vodopády v Malej Fatre
Krivánska Fatra
Jánošíkove diery

Jánošíkove diery alebo len Diery je sústava tiesňav a kaňonov v Krivánskej Malej Fatre. 

Jánošíkove diery sa nachádzajú v národnej prírodnej rezervácii Rozsutec. Skladajú sa z troch ucelených častí: Dolné diery, Nové diery a Horné diery. Preteká nimi Dierový potok, ktorý ich vyformoval. V Dierach sa nachádza viac ako dvadsať vodopádov, ktoré spolu vytvárajú Vodopády Dierového potoka. Bizarné skalné útvary so špecifickou klímou sú domovom viacerých zaujímavých druhov rastlín a živočíchov.

Východiskom do Dier sú osady patriace do katastrálneho územia obce Terchová – Štefanová a Biely Potok. V Dolných dierach je vybudovaný náučný chodník. Horné diery sú v zimnom období uzatvorené. Jánošíkove diery sú prístupné atraktívnymi značenými turistickými chodníkmi s lávkami, rebríkmi a reťazami. V roku 2009 sa začala kompletná výmena oceľových konštrukcií na tejto trase.

Jánošíkové diery sa dajú absolvovať aj s deťmi, je vhodné sa vopred pripraviť. Niektoré rebríky dosahujú výšku 12 až 15 m, môže sa šmýkať, preto je dobré zvážiť kondíciu a pripravenosť celej skupiny. V zime bývajú rebríky a chodníky pokryté ľadom.

Pozri aj 
 Dolné diery
 Nové diery
 Horné diery

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Doliny Malej Fatry
Krivánska Fatra
Kaňony na Slovensku
Tiesňavy na Slovensku
Terchová
Rozsutec (národná prírodná rezervácia)
Nové diery

Nové diery je turisticky významná tiesňava v Krivánskej Malej Fatre, súčasť Jánošíkových dier.

Tiesňava Nové diery sa nachádza v národnej prírodnej rezervácii Rozsutec. Vybieha z Dolných dier proti prúdu menšieho prítoku Dierového potoka. Nachádzajú sa tu 4 vodopády s výškou 1 až 2 metre, ktoré sú súčasťou prírodnej pamiatky Vodopády Dierového potoka. Pomenovanie dostali podľa toho, že boli z celej sústavy Jánošíkových dier sprístupnené ako posledné. Bizarné skalné útvary so špecifickou klímou sú domovom viacerých zaujímavých druhov rastlín a živočíchov.

Iné projekty 
 

Doliny Malej Fatry
Krivánska Fatra
Kaňony na Slovensku
Rozsutec (národná prírodná rezervácia)
Chleb

Chleb () je tretí najvyšší vrch Malej Fatry. Nachádza sa v Krivánskej časti pohoria v jej hlavnom hrebeni, približne  južne od Terchovej.

Poloha 
Nachádza sa v severnej polovici pohoria, v centrálnej časti geomorfologického podcelku Krivánska Fatra a jej najatraktívnejšej časti Krivánske Veterné hole. Vrch leží v Žilinskom kraji, na rozhraní okresov Žilina a Martin a zasahuje na katastrálne územia obcí Terchová a Šútovo. Najbližšími vrcholmi v hlavnom hrebeni je západne ležiaci Veľký Kriváň () a východne ležiaci vrch Hromové (). Na južnom výbežku stojí celoročne prístupná Chata pod Chlebom ().

Opis 
Skalnato-hôľnatý vrch v centrálnej, najatraktívnejšej časti hlavného hrebeňa Krivánskej Fatry je vďaka dostupnosti a výhľadu obľúbeným cieľom turistov. Hlavný hrebeň vedie zo severu od Poludňového grúňa () cez Steny (; tu sa stáča západným smerom) a Hromové () a pokračuje západným smerom cez Snilovské sedlo na dominantný Veľký Kriváň (). Poloha nad Vrátnou dolinou v blízkosti Snilovského sedla, kde končí sedačková lanovka od Chaty Vrátna, robí mohutný vrch jedným z najľahšie dostupných nielen v Malej Fatre. 

Jeho severné svahy sú zvláštne vytvarované na tzv. „chlebské kotle“, pozostatok po dávnych zosuvoch. Pretože sa tu dlho do jari drží sneh (známy svah Oštiepková mulda), boli tu vybudované lyžiarske trate, dostupné z Vrátnej. Na južnej strane svah vytvára predvrchol Bochník a na južných svahoch sa nachádza aj Chata pod Chlebom. Na severnej strane pramení vo výške približne  rieka Varínka, ktorá odvodňuje severnú polovicu masívu. Juhovýchodné svahy odvodňuje Úplazný potok, čoby prítok Šútovského potoka a juhozápadné Snilovský potok, prítok Studenca.

Celá oblasť je súčasťou Národného parku Malá Fatra a veľká časť Chlebu patrí do NPR Chleb.

Počas merania pomocou systému GNSS (Globálny navigačný satelitný systém) a metódy RTK bola v roku 2017 zistená nadmorská výška vrcholu

Výhľady 
Ľahko dostupný Chleb, situovaný v srdci Krivánskej Fatry, umožňuje výborný rozhľad na okolité vrchy Malej Fatry, no i vzdialené pohoria. Ďaleký kruhový rozhľad čiastočne obmedzujú len velikáni hlavného hrebeňa. Mimo Vrátnej doliny a okolitých kotlín a vrchov je zo skalnato-lúčnatého vrcholu možné pozorovať Oravské, Kysucké a Moravsko-sliezske Beskydy, Martinské hole, Vtáčnik, Veľkú Fatru, Nízke i Západné Tatry či Chočské vrchy.

Prístup 
 po  červenej značke hlavným hrebeňom:
 zo sedla Medziholie cez Steny ()
 zo Snilovského sedla 
 po  zelenej značke:
 od Chaty Vrátna cez Snilovské sedlo
 zo Šútova cez Snilovské sedlo

Referencie

Pozri aj 
 Národná prírodná rezervácia Chleb
 Chata pod Chlebom
 Krivánska Fatra
 Zoznam vrcholov v Malej Fatre

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Vrchy v Malej Fatre
Tisícovky na Slovensku
Vrchy v okrese Martin
Vrchy v okrese Žilina
Marian Jaslovský

Marian Jaslovský (* 9. marec 1963) je slovenský publicista, novinár, hráč na flautu a saxofóny a príležitostný producent. Ako jediný zo slovenských hudobníkov hrá systematicky na dychovom syntetizátore Akai EWI.

Marian Jaslovský vyštudoval Filozofickú fakultu Univerzity Komenského, odbor hudobná veda. Pracoval ako dramaturg agentúry, flautista v ľudovom orchestri Vojenského umeleckého súboru, producent vydavateľstva Opus, šéfredaktor knižného vydavateľstva, redaktor magazínov Kankán a inZine, šéfredaktor gastronomického magazínu a profesionálny copywriter. V rokoch 2004 – 2011 bol redaktorom SME. Potom pracoval ako manažér a analytik sociálnych médií v spoločnosti Mindshare Slovakia a od februára 2019 pôsobí v občianskom združení Post Bellum.

Ako hudobník či producent spolupracoval s desiatkami známych hudobníkov a nahral viac ako 70 albumov. Je autorom a spoluautorom hudby k trom predstaveniam v divadle GUnaGU. Pracuje vo vlastnom nahrávacom štúdiu Dancing Sardine Factory.

Ako novinár/publicista spolupracoval s desiatkami médií. Od roku 2020 pre zaneprázdnenosť svoje novinárske aktivity hibernoval.

Napísal štyri knihy, na vydanie je pripravená piata - spomienky súčasníkov na Mariána Vargu.

Knižná tvorba 
 Dežo Ursiny: Pevniny a vrchy. 1. vyd. Bratislava: Nadácia Médiá 1997. 338 s, 2. a 3. doplnené vydanie - Slovart. Dostupná online
 Jaro Filip: Človek hromadného výskytu. 1. vyd. Bratislava: Slovart 2002. 248 s.
 Collegium musicum. 1. vyd. Bratislava: Slovart 2007. 272 s.
 Džezáky - doba a scéna. 1. vyd. Bratislava: Slovart 2015. 300 s.

Ocenenia 
 1999 – výročná Cena Akadémie slovenskej populárnej hudby za publicistickú a editorskú činnosť
 2011 – nominácia na Novinársku cenu v kategórii reportáž (cyklus Miesta literatúry, Sme-Víkend)

Referencie

Externé odkazy 
 Hc.sk
 Bilančný rozhovor pre Aktualne.sk
 Hudba Mariana Jaslovského na Soundcloude

Slovenskí publicisti
Slovenskí hudobníci
Slovenskí saxofonisti
Slovenskí flautisti
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Zoznam sopiek

Toto je zoznam aktívnych, ako aj vyhasnutých sopiek v slnečnej sústave.

Na Zemi
Zoradenie podľa vulkanických provincií:
 Sopky Stredomoria a západnej Ázie
 Sopky Afriky a Červeného mora
 Sopky strednej Ázie a Indického oceánu
 Sopky Nového Zélandu a Fidži
 Sopky Austrálie a Melanézie
 Sopky Indonézie
 Sopky Filipín a juhovýchodnej Ázie
 Sopky Japonska, Taiwanu a Mariánskych ostrovov
 Sopky Kurilských ostrovov
 Sopky Kamčatky a severnej Ázie
 Sopky Aljašky
 Sopky Kanady a západu USA
 Sopky Havajských ostrovov a Tichého oceánu
 Sopky Mexika a Strednej Ameriky
 Sopky Južnej Ameriky
 Sopky Karibiku
 Sopky Islandu a Severného ľadového oceánu
 Sopky Atlantického oceánu
 Sopky Antarktídy

Inde v slnečnej sústave

Mars
 Arsia Mons
 Olympus Mons
 Pavonis Mons

Iné planéty a mesiace
 Io – mesiac Jupitera
 Titan – mesiac Saturnu
 Triton – mesiac Neptúnu

Fiktívne sopky
 Orodruina (hora Osudu) – sopka v Mordore, zo sveta J. R. R. Tolkiena.

Externé odkazy
 www.volcano.si.edu – zoznam sopiek na Global Volcanism Program (Smithosonian Institution)
 volcano.oregonstate.edu – zoznam sopiek na Volcano World (Oregon State University)
 volcanoes.usgs.gov – zoznam sopiek USA na Volcano Hazard Program (USGS)
 www.philvolcs.dost.gov.ph – zoznam sopiek Filipín (Filipínsky inštitút vulkanológie a seizmológie)
Demianka

Demianka () je rieka na západnej Sibíri. Je pravým prítokom Irtyša. 

Pramení vo Vasjuganských močariskách  na severovýchode Omskej oblasti. Ďalej tečie po území Ťumenskej oblasti. Dĺžka rieky - , výmera povodia - . Brehy sú nízke a pokryté lesom. 

Prítoky: Keum pravý; Tegus, Urna, Imgyt, Veľký Kunjak - ľavé. Rieka sa využíva zväčša na plavenie dreva.
Povodie Demianky je iba veľmi riedko osídlené. Väčšie mestá sa tu nenachádzajú.

Iné projekty

Externé odkazy 

Rieky v ázijskej časti Ruska
Chobotníčky

Chobotníčky alebo chobotničky (lat. Echiurida, Echiura) sú kmeň špirálovcov. Sú to morské živočíchy s uhorkovitým až bochníkovitým telom, dlhým až okolo 40 cm. Vpredu sa nachádza pohyblivý, ale nezatiahnuteľný chobot, na jeho báze sú ústa. Črevo tvorí v tele veľa slučiek, takže mnohokrát presahuje dĺžku tela. Anus je terminálny.

Na povrchu tela je kutikula s hrbolčekmi, usporiadanými do kruhov, a so štetinkami – vpredu je pár tuhých štetín a okolo anusu jemnejšie štetinky. Pod kutikulou je epidermis, svalový vak a peritoneum
coelomovej dutiny. Coelom je nečlánkovaný, len dutina chobota je od telovej dutiny oddelená diafragmou; coelomové dutinky sa však zakladajú embryonálne. 

Nervová sústava je podobná ako u Sipuncula, brušný povrazec má však už náznak ganglií. Obehová sústava je jednoduchá uzavretá – tvorí ju brušná a chrbtová cieva (má funkciu srdca), pričom obe cievy sú spojené komisúrami. Táto obehová sústava však nijako nesúvisí s coelomovou dutinou. Osobitnú zmienku si zasluhuje vylučovacia sústava. Tvoria ju párové metanefrídie (zrejme rudiment zaniknutej segmentácie), ktoré však v skutočnosti fungujú ako gonodukty. Vylučovaciu funkciu plnia dve trubice v zadnej časti tela, do ktorých ústi veľké množstvo obrvených náleviek (nefrostómov). Vývody týchto trubíc sú pri anuse.

Rozmnožovanie a vývin
Chobotníčky sú gonochoristy s výrazným, niekedy až extrémnym pohlavným dimorfizmom. Spomenieme si aspoň svojím spôsobom unikátne rozmnožovanie druhov rodu Bonellia. Z vajíčka sa liahne trochofórová larva, ktorá pokiaľ prisadá na dno, mení sa postupne na dospelú samicu. Pokiaľ prisadne na lepkavý povrch tela (hlavne chobota) inej samice, mení sa na drobného samčeka (má asi 1 mm), ktorý cez vývod metanefrídie vlieza do jej tela a tu oplodňuje vajíčka. Je nanajvýš zaujímavé, že v tomto prípade pohlavie nie je určené geneticky už v štádiu zygoty, ale vývin samčieho pohlavia indukujú látky, ktoré sú obsiahnuté v chobote samice.

Poznáme asi 70 druhov chobotníčok. V pobrežnej zóne skoro celej Európy sa vyskytuje Bonellia viridis s dlhým, na konci rozoklaným chobotom. Na pobreží chladnejších morí Európy je častý Echiurus echiurus, ktorý má kratší lopatkovitý chobot.

Systematika
 kmeň: Chobotníčky (Echiurida, Echiura)
 rad: Echiuroinea
 čeľaď: Bonellidae
 čeľaď: Echiuridae
 rad: Xenopneusta
 čeľaď: Urechidae
 rad: Heteromyota
 čeľaď: Ikedaidae

Referencie

Externé odkazy
 

 
Špirálovce
Philippe Sollers

Philippe Sollers vlastným menom Philippe Joyaux (* 27. november 1936, Bordeaux, Francúzsko) je francúzsky spisovateľ, literárny teoretik, scenárista a režisér.

Je zakladateľom časopisu Tel Quel v ktorom publikujú významní teoretici a filozofi. Získal Rad čestnej légie. Jeho manželkou je filozofka, literárna kritička, psychoanalytička, feministka a spisovateľka Julia Kristeva.

Bibliografia 
 Podivná samota - 1958
 Park - 1961, udelená cena Medici
 Dráma - 1965
 Čísla - 1968
 Počty - 1970
 Raj - 1981
 Ženy - 1983
 Zákony
 Vojna vkusu - 1994
 Chvála nekonečna - 2001

Filmografia 
 Brána pekiel - dokument

Iné projekty

Externé odkazy 
 Philippe Sollers

Francúzski spisovatelia románov
Francúzski literárni vedci
Francúzski režiséri
Francúzski scenáristi
Nositelia Radu čestnej légie
Osobnosti z Bordeaux
Mnohoštetinavce

Mnohoštetinavce (Polychaeta) sú fylogeneticky východisková skupina obrúčkavcov; týka sa to hlavne radu Errantia s homonómnou segmentáciou. U ďalších radov je však homonómna segmentácia nahradená heteronómnou (Sedentaria), alebo pozorujeme druhotnú redukciu segmentácie (Archiannelida). Primárne je na každom somite (okrem akronu a pygidia) 1 pár parapódií so štetinami a zväčša i so žiabrovými príveskami. Väčšina druhov má 60 – 100 somitov, no niektoré morské druhy ich majú až 800. Extrémom na druhej strane sú niektoré Archiannelida, ktoré majú len 9 zanikajúcich somitov. Počet somitov u jednotlivých druhov nemusí byť konštantný. Sú väčšinou gonochoristy, ale aj hermafrodity; vývin prebieha cez trochofórovú larvu (u nemnohých sladkovodných druhov je toto štádium nezreteľné). Stavba orgánových sústav zodpovedá charakteristike kmeňa.

Systematika 
Systematika mnohoštetinavcov je veľmi sporná, a to aj vo vzťahu k iným skupinám (zaraďujú sa sem napríklad aj pogonofóry či časť Aelosomatida). Nasledujúce delenie je veľmi zjednodušujúce a zastarané. V moderných deleniach sú rady menšieho rozsahu a je ich oveľa viac.

 trieda: mnohoštetinavce (Polychaeta)
 rad: túlavce (Errantia)
 rad: sedavce (Sedentaria)
 rad: praobrúčkavce (Archiannelida)
 ...

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Obrúčkavce
Máloštetinavce

Máloštetinavce (Oligochaeta) sú trieda obrúčkavcov. Sú to červovité živočíchy v podstate s homonómnou segmentáciou, ktorú narúša len útvar zvaný opasok (clitellum). U mnohých druhov je opasok zreteľný iba v období rozmnožovania. Nemajú parapódiá, tykadlá ani palpy. Štetinky sú malé, ale zreteľné; ich postavenie je dôležitým systematickým znakom.  Zväčša sú prítomné 4 páry štetiniek na takmer každom článku - somite. Dýchajú celým povrchom, len vzácne sú prítomné jednoduché žiabre. Vývin je priamy. Žijú v pôde a v sladkých vodách, len výnimočne v mori.

Systematika 
trieda: máloštetinavce (Oligochaeta)
 rad:  dážďovičky/dážďovičkotvaré (Lumbriculida)
 čeľaď: dážďovičkovité (Lumbriculidae)
 rad: Monoligastrida
 čeľaď: Moniligastridae
 rad: pastrunovce/pastrunovcotvaré (Haplotaxida)
 podrad: Haplotaxina
 čeľaď: pastrunovcovité (Haplotaxidae)
 podrad: tubifexy (Tubificina)
 nadčeľaď: Enchytraeoidea
 čeľaď: Enchytraeidae
 čeľaď: Propappidae (1986)
 nadčeľaď: Tubificoidea
 čeľaď: tubifexovité (Tubificidae)
 čeľaď: Naididae (vrátane rodov Chaetogaster, Stylaria atď.)
 čeľaď: Phreodrilidae
 čeľaď: Opistocystidae
 čeľaď: Dorydrilidae
 podrad: Alluroidina
 nadčeľaď: Alluroidoidea
 čeľaď: Alluroididae
 čeľaď: Syngenodrilidae
 podrad: dážďovky (Lumbricina)
 nadčeľaď: Biwadriloidea
 čeľaď: Biwadrilidae
 nadčeľaď: Criodriloidea
 čeľaď: kriodrilusovité (Criodrilidae)
 nadčeľaď: Lumbricoidea
 čeľaď: Sparganophilidae
 čeľaď: Ailoscolecidae
 čeľaď: Hormogastridae
 čeľaď: dážďovkovité (Lumbricidae)
 čeľaď: Lutodrilidae
 nadčeľaď: Glossoscolecoidea
 čeľaď: Kynotidae
 čeľaď: Microchaetidae
 čeľaď: Glossoscolecidae
 čeľaď: Almidae
 nadčeľaď: Megascolecoidea
 čeľaď: Ocnerodrilidae
 čeľaď: Megascolecidae
 čeľaď: Eudrilidae
 čeľaď: Aeolosomatidae - často zaraďované pod mnohoštetinavce alebo inde v rámci máloštatinavcov
 čeľaď: Acanthodrilidae
 čeľaď: Octochaetidae

Staršia a zjednodušená systematika:
 rad: Aelosomatida
 rad: tubifexy/tubifexotvaré (Tubificida)
 rad: dážďovičky/dážďovičkotvaré (Lumbriculida)
 rad: dážďovky/dážďovkotvaré (Lumbricida)
 rad: pastrunovce/pastrunovcotvaré (Haplotaxida)

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Obrúčkavce
Vasiuganské močariská

Vasiuganské močariská sú jednými z najväčších močarísk na svete, zaberajú  územia Tomskej oblasti v Rusku, na ľavom brehu rieky Ob.

Vznikli asi pred 10 až 15 000 rokmi a od tých čias sa neustále rozširujú. Sú zdrojom temer všetkého vodstva v oblasti, pramení tu niekoľko riek. Močariská obsahujú obrovské zásoby rašeliny.

Okrem toho Vasiuganské močariská sú domovom pre početné druhy miestnej fauny, z ktorých niektoré patria k ohrozeným druhom. To spôsobuje obavy ekológov v súvislosti s využitím nálezísk ropy a plynu.

Geografia Ruska
Norfolk (ostrov)

Norfolk () je malý ostrov v Tichom oceáne nachádzajúci sa medzi Austráliou, Novým Zélandom a Novou Kaledóniou. Rozloha: , počet obyvateľov: 1 841 (2004). Hlavné mesto je Kingston. Politicky je to tzv. vonkajšie teritórium Austrálie.

Roku 1774 ho objavil James Cook. V rokoch 17881855 to bola britská trestanecká kolónia, roku 1856 ho osídlilo z ostrova Pitcairn niekoľko potomkov vzbúrencov z lode Bounty.

Pozri aj 
 Vlajka Norfolku

Iné projekty 

Austrália a Oceánia
Ostrovy Tichého oceánu
Ostrovy Austrálie
Horné Orešany (vodná nádrž)

Horné Orešany je priehradná nádrž pri obci Horné Orešany v Trnavskom kraji. Obkolesujú ju Malé Karpaty. Pri priehrade je vybudované rekreačné stredisko Majdán.

Základné údaje 
 Tok: Parná
 Objem: 3,50 mil.m³
 Zatopená plocha: 0,50km²
 Účely: ZRbEO

Z - zdroj vody na závlahy ;
Rb - rybolov ;
E - využitie vodnej energie ;
O - ochrana pred veľkými vodami

Galéria

Iné projekty

Zdroje 

 Ministerstvo Pôdohospodárstva Slovenskej republiky

Vodné diela na Slovensku
Horné Orešany
Okres Trnava
Povodie Malého Dunaja
Paracelsus

Paracelsus (narodený ako Theophrast von Hohenheim, plným menom Philippus Aureolus Theosphrastus Bombastus von Hohenheim) (* 1493, Einsiedeln, Švajčiarsko – † 24. september 1541, Salzburg, Rakúsko) bol švajčiarsky filozof a lekár, za svojho života označovaný ako „Luther medicíny“, inými prenasledovaný (najmä počas posledných dvanástich rokov života). Jeden zo zakladateľov iatrochémie.

Zapojil chémiu do služieb zdravia ľudu a založil lekársku vedu na pokuse a pozorovaní. Svet je podľa Paracelsa založený na prahmote stvorenej Bohom a samovyvíjajúci sa. Pri výklade sveta zastával Paracelsus antropocentrizmus a panpsychizmus: všetkým vo svete preniká tajomný duch archeus. Človek (mikrokozmos) ako časť prírody (makrokozmu) je v zásade schopný poznávať prírodu. Základom všetkého vedeckého poznania sú skúsenostné poznatky. Paracelsus objavil chemickú podstatu životných funkcií.

Pobyt na území Slovenska 
Územie Slovenska navštívil za účelom skúmania drahých kovov v roku 1521 (Banská Bystrica), 1526, 1527 (Smolník) a 1537 (Bratislava), čo pripomína aj pamätná tabuľa, umiestnená na Primaciálnom paláci v Bratislave, zo strany Uršulínskej ulice s reliéfom postavy, miešajúcej nejaké prášky. Pod reliéfom je nápis „In hac platea habitavit A.D. 1537 D. D. Paracelsus de Hohenheim“ (Na tejto ulici býval roku Pána 1537 pán Paracelsus z Hohenheimu). Prijal ho aj richtár Michal Klee. Po dlhšom pobyte odišiel do Viedne a potom do Salzburgu, kde nečakane zomrel.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Narodenia v 1493
Úmrtia 24. septembra
Úmrtia v 1541
Švajčiarski filozofi
Švajčiarski lekári
Alchymisti
Hermetici 
Objavitelia chemických prvkov
Osobnosti na nemeckých poštových známkach
Osobnosti na švajčiarskych poštových známkach
Pseudonymy
Osobnosti z kantónu Schwyz
Národný umelec (Česko-Slovensko)

Národný umelec bol titul zriadený zákonom č.130/1948 Zb. zo 6. mája 1948 a bol udeľovaný umelcom českej alebo slovenskej národnosti (od roku 1954 česko-slovenským občanom), ktorých „umelecké pôsobenie svojou zvlášť vynikajúcou úrovňou a svojim mimoriadnym významom trvalo obohatilo národnú kultúru“. Ešte pred platnosťou zákona vláda vymenovala celkovo 33 národných umelcov. Už na schôdzi vlády dňa 9. novembra 1945 v súvislosti s udelením čestného titulu maliarom Ludvíkovi Kubovi, Maxovi Švabinskému, Václavovi Špálovi a Václavovi Rabasovi vznikla požiadavka, aby bola vypracovaná norma pre riadny zákonný podklad pre udeľovanie tohto titulu. Titul udeľoval prezident republiky. Národný umelec mal právo nosiť čestný odznak.

Titul bol udeľovaný nielen za skutočné umelecké kvality, ale značný podiel na jeho udelení mala i umelcova politická konformita s vtedajším režimom. Národnému umelcovi patril tiež doživotný čestný dôchodok, ktorý sa rovnal platu vysokoškolského profesora. Toto zmenila novela zákona z roku 1954, keď doživotný dôchodok mohla a nemusela udeliť vláda. Aj vďaka tejto skutočnosti sa udeľovanie titulu stalo jedným z nástrojov politickej moci, ktorým usmerňovala umelecký život v Česko-Slovensku (od roku 1953 pribudol ako predstupeň k titulu národný umelec titul zaslúžilý umelec).

Dnes už sa titul neudeľuje. Bol zrušený v roku 1990 zákonom č. 404/1990 Zb.

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam česko-slovenských národných umelcov
 Zaslúžilý umelec (Česko-Slovensko)

Externé odkazy 
 Hviezdy národa: Ako hodnotia titul národný umelec?, Život.sk : Šoubiznis, 44/2009.

Tituly
 
Česko-slovenské rady a vyznamenania
Správa (žurnalistika)

Správa je základným žánrom spravodajstva. Správa je aktuálna, vecná, presná, úplná, spoľahlivá, včasná a citovo neutrálna informácia o udalosti alebo jave, ktorý prináša aspoň jeden doteraz neznámy fakt (alebo známy, ale vystupujúci v nových súvislostiach), pričom daný jav sa stal alebo nestal, stane alebo nestane. Správa môže byť krátka alebo rozvinutá. Má odpovedať na základné otázky „kto?, čo?, kedy?, kde?, ako? a prečo?“.

Faktograficky informačným postupom zaznamenáva v jazykovej a aj mimojazykovej podobe istý časopriestorový výsek skutočnosti. Ideálne obsahuje v minime textu maximum informácií.

Kompozícia 
Kompozičná štruktúra odpovedí na tieto otázky závisí od komunikačného zámeru; odpovede sa zoskupia podľa ich objektívnej dôležitosti, pričom sa uprednostní odpoveď, ktorá je pre udalosť najviac závažná alebo typická, resp. tá ktorú chce zdôrazniť autor správy.

Druhy

Zdroje 
 Bartošek, J.: Žurnalistika - Úvod do studia, FF UP v Olomouci, Olomouc 1991, s. 51-61.
 Osvaldová, B. – Halada J. a kol.: Encyklopedie praktické žurnalistiky, Libri, Praha 1999, s. 213-214.

Referencie 

Novinárstvo
Steve Biko

Steve Biko, vlastným menom Stephen Bantu Biko (* 18. december 1946, King William's Town, vtedy Juhoafrická únia† 12. september 1977, Pretoria) bol juhoafrický bojovník za ľudské práva pôvodného obyvateľstva Afriky. 
 
Základné a stredoškolské vzdelanie nadobudol počas trvania silného apartheidu. Po ukončení rímskokatolíckeho gymnázia začal študovať medicínu na University of Natal, štúdium však nedokončil. 

V roku 1968 založil South African Students' Organisation (SASO) a bol zvolený za jej prvého predsedu. Definoval dve úrovne apartheidu. Vonkajšia podrobovala pôvodné obyvateľstvo sociálnej a ekonomickej nespravodlivosti a vnútorná, ktorá spôsobovala pocit menejcennosti čiernych, následkom čoho sa tak aj začali správať. V marci 1973 siedmim aktivistom organizácie a Bikovi zakázali činnosť. Mali znemožnený verejný prejav, publikovanie, nemohli cestovať a stretávať sa s viac ako jedným človekom, ktorý nebol členom ich rodiny. 

Aj napriek zákazu bol Biko naďalej aktívny, niekoľkokrát ho zatkli, ale nebol odsúdený. V roku 1976 ho zatvorili na 101 dní a potom prepustili. 

Znova sa dostal do väzenia 18. augusta 1977. 10. septembra bol na policajnom výsluchu a 11. septembra našli Bika zbitého, nahého, bez dokladov pri nemocnici v Pretórii, viac ako tisíc kilometrov od väzenia. Zomrel nasledujúci deň na silné krvácanie do mozgu.

Oficiálne stanovisko polície znelo, že Biko zomrel na následky hladovky, ale súd nariadil vyšetrovanie a v novembri 1977 bolo oznámené, že príčinou jeho smrti bolo ťažké poranenie hlavy, ktoré utrpel na poslednom výsluchu. K obžalobe z vraždy alebo zabitiu napriek tomu nikdy nedošlo.
 
Dvadsať rokov po Bikovej smrti sa piati bývalí dôstojníci polície priznali, že ho zavraždili.

Biko v umení 
Novinár Donald Woods opísal Bikov životný príbeh vo svojej knihe: Steve Biko - hlas humánnosti, ktorá upriamila pozornosť sveta na rasistickú politiku v Južnej Afrike. 

Režisér Richard Attenborough natočil v roku 1987 podľa knihy film Volanie slobody (Cry Freedom) v hlavnej úlohe s Denzelom Washingtonom a spevák Peter Gabriel zložil pieseň „Biko“.

Referencie 

Apartheid v Južnej Afrike
Juhoafrické osobnosti
Túlavce

Túlavce  (lat. Errantia) je rad mnohoštetinavých obrúčkavcov. Zástupcovia radu majú homonómnu segmentáciu, na každom somite (okrem hlavy a pygidia) je 1 pár primárne dvojvetvových parapódií so štetinami a žiabrovými príveskami. Sú to dravce, majú vyliačiteľný hltan a často chitinózne čeľuste. Zmysly sú dobre vyvinuté – niektoré majú aj komorové oči (Nereis, Alciopa). Rozmnožujú sa často epitókiou a majú veľkú regeneračnú schopnosť – napr. druh Ctenodrilus monostylos sa dokáže zregenerovať z jediného somitu. 

Patria sem iba morské, nanajvýš brakické druhy. Niektoré žijú pelagicky, napr. polopriehľadná Alciopa cantrainii s komorovými očami, sfarbenými do červena. Niektoré druhy sú bentické, ale ich epitókne časti plávajú pri hladine, kde kopulujú. Do tejto skupiny patrí známy palolo zelený (Eunice viridis). Tento druh oddeľuje epitókne časti hromadne na jeseň pri splne Mesiaca, domorodci ich lovia a konzumujú. V Stredozemnom mori žije príbuzný červenkastý druh Eunice torquata. Pomerne veľká nereidka dravá (Nereis pelagica) je napriek svojmu vedeckému názvu skôr bentickým druhom. Výlučne benticky žije napr. afrodita štetinatá (Aphrodite aculeata) z pobrežia Európy, ktorá pripomína zavalitú húsenicu.

Referencie

Externé odkazy 
 

Mnohoštetinavce
Sedavce

Sedavce (lat. Sedentaria) je rad mnohoštetinavých obrúčkavcov. Ich telo je rozlíšené na viac častí s odlišne formovanými parapódiami (na niektorých častiach tela môžu chýbať). Hltan je bez čeľustí a nie je vyliačiteľný. 

Patria sem detritofágne až saprofágne druhy morského dna, kde žijú v chodbách alebo v rúrkovitých schránkach, ktoré sú produktom epidermu. (Niekedy sa používa slovenský názov „prisadnuté mnohoštetinavce“, ktorý je dosť výstižný.) Na pobreží európskych morí je bežná Serpula vermicularis. Je dlhá asi 5 cm, žije v nepravidelne stočených rúrkach na skalách a ulitách, inkrustovaných CaCO3. Veľmi hojný druh Lanice conchilega je dlhý 30 – 40 cm a žije v rúrkach, zlepených z piesku. Podobne žije aj asi 10 cm dlhá Owenia filiformis v Stredozemnom mori. Veľkým druhom je až 60 cm dlhá Arenicola marina olivovozelenej farby. K nápadným druhom patrí Spirographis spallanzanii, na hlave má veniec farebných tentakúl. Dokáže sa bleskurýchle vtiahnuť do rovnej rúrky z pseudochitinózneho sekrétu. Často ho chovajú v morských akváriách.

Referencie

Externé odkazy 
 

Mnohoštetinavce
Praobrúčkavce

Praobrúčkavce (lat. Archiannelida) je rad mnohoštetinavých obrúčkavcov. Sú to drobné červy s druhotne potlačenou segmentáciou a s čiastočne redukovanými parapódiami i štetinami. Nervová sústava je v epiderme, neklesá do svaloviny. Drobné druhy na pohyb používajú obrvený epitel. Žijú v mori, výnimočne v sladkých vodách. Napr. Nerilla mediterranea má 2 – 3 mm, je hojná na pobreží Stredozemného mora. V podzemných, najmä krasových vodách žije Troglochaetus beranecki. Má len 0,6 mm a bol zistený aj v podzemných vodách pri Bratislave.

Podľa niektorých teórií boli Archiannelida v minulosti považované za najjednoduchšie obrúčkavce, a teda za fylogeneticky východiskovú skupinu. Tento názor už moderná zoológia nepripúšťa. Sú to druhotne zjednodušené neotenické formy, ktoré „zastali“ vo vývoji na úrovni málo diferencovanej metatrochofóry.

Systematika 
podrad: Nerillida
čeľaď: Nerillidae
podrad: Dinophilida
čeľaď: Dinophilidae
podrad: Polygoriida
čeľaď: Polygordiidae
podrad: Protodrilida
čeľaď: Protodrilidae
čeľaď: Saccocirridae

Referencie

Externé odkazy
 

Mnohoštetinavce
Aelosomatida

Aelosomatida je v niektorých deleniach rad máloštetinavých obrúčkavcov. V modernejších deleniach sú jeho rody rozdelené v systéme na rôznych miestach (napr. rody Aelosoma a Hydrocosoma v čeľadi Aelosomadiae, ktorá je buď medzi mnohoštetinavcami alebo niekde medzi máloštetinavcami, a rody Chaetogaster a Stylaria sú v podrade Tubificina).

Sú to primitívne vodné červy s belavým, málo pigmentovaným drobným telom, dlhým najviac 10 mm. Na hlave je často 1 pár plochých alebo primitívnych jamkových očí. Ich segmentácia je sčasti potlačená, intersegmentálne disepimenty chýbajú. Nevýrazné clitellum je viditeľné len v dobe pohlavného rozmnožovania. Majú len 1 pár gonád a množia sa často nepohlavne paratómiou.

Len 3 – 4 mm dlhá Aelosoma hemprichi má priesvitné tielko s tukovými kvapôčkami a na hlave obrvený epitel. V sladkých vodách žije aj Stylaria lacustris, dlhá 5 – 6 mm. Rovnako drobný Chaetogaster limnei žije na povrchu tela a v plášťovej dutine vodniakov. Nie je však parazit, skôr komenzál.

Externé odkazy 
 

Máloštetinavce
Tubifexy

Tubifexy (Tubificina) sú podrad máloštetinavých obrúčkavcov, v niektorých deleniach ide o rad tubifexy alebo tubifexotvaré (Tubificida) [ako rad však spravidla nezahŕňajú rody z radu Aelosomatida ].

Bahenník charakter 
Sú to malé nitkovité červy, dlhé najviac niekoľko centimetrov. Sú vždy bez očí. Vodné druhy majú telo červenkasté od presvitajúcej krvi, druhy žijúce v pôde a hnijúcom dreve sú belavé. Majú 1 pár gonád, nepohlavné delenie u nich nepozorujeme. Clitellum je zreteľné len v dobe rozmnožovania.

Miestami je hojný bahenník červený (Tubifex tubifex), žije hlavne v tečúcich vodách. Vo vlhkej pôde a hnijúcom dreve žijú druhy z rodov Enchytreus, Polydrilus a i., ich určovanie je však ťažké.

Systematika
 podrad: tubifexy (Tubificina)
 nadčeľaď: Enchytraeoidea
 čeľaď: Enchytraeidae
 čeľaď: Propappidae (1986)
 nadčeľaď: Tubificoidea
 čeľaď: tubifexovité (Tubificidae)
 čeľaď: Naididae(vrátane rodov Chaetogaster, Stylaria atď.)
 čeľaď: Phreodrilidae
 čeľaď: Opistocystidae
 čeľaď: Dorydrilidae

Iné projekty

Externé odkazy
 

Máloštetinavce
Dážďovičky

Dážďovičky alebo dážďovičkotvaré (Lumbriculida) je rad menších vodných máloštetinavých obrúčkavcov. Sú dlhé v priemere 2 – 5 cm, zriedka i viac. Majú 1 alebo 2 páry testes a 4 páry štetiniek na každom somite. Oči chýbajú. Clitellum je nevýrazné, zreteľné je len v dobe rozmnožovania. Niektoré druhy sa rozmnožujú nepohlavne architómiou.

V bahnitých jazierkach v lesoch žije hojne dážďovička pestrá (Lumbriculus variegatus), je dlhá asi 5 cm, červenohnedej farby. Podobne žije mäsovoružový druh Rhynchelmis limosella s chobotovitým výrastkom na hlave. Má 10 – 14 cm, je najväčším druhom tohto radu u nás. V tatranských plesách žijú endemické druhy Tatriella slovenica a Trichodrilus tatrensis.

Iné projekty

Externé odkazy
 

Máloštetinavce
Dážďovky

Dážďovky (Lumbricina) sú podrad máloštetinavých obrúčkavcov, v niektorých deleniach ide o rad dážďovky alebo dážďovkotvaré (Lumbricida).

Charakteristika 
Sú to väčšinou stredne veľké červy, žijú v pôde a v hnijúcom potoku. Niektoré sa zdržujú v mokrej bahnitej pôde močiarov, nežijú však priamo vo vode. Clitellum je u väčšiny druhov výrazné po celý život. Oči chýbajú, v koži sú však rozptýlené fotoreceptorické bunky. Majú 1 – 2 páry gonád, ich uloženie v určitých somitoch je dôležitým systematickým znakom. Hoci majú značnú regeneračnú schopnosť, rozpad (schizogenéza) nie je normálnym spôsobom nepohlavného rozmnožovania.

Všeobecne známym druhom je dážďovka zemná (Lumbricus terrestris). Pod vlhkou kôrou práchnivejúcich pňov žije dážďovka svietivá (Eisenia lucens), v hnoji a rôznych organických zvyškoch nájdeme príbuzný druh dážďovka hnojná (Eisenia foetida). V bahnitej pôde močiarov žije olivovozelený a dosť veľký druh kriodrilus bahenný (Criodrilus lacuum), má až 30 cm. Za endemity slovenskej fauny sú považované teplomilné druhy Allobophora hraběi a Eisenia veneta z okolia Nitry (Ferianc & Korbel, 1972). Dážďovky zohrávajú veľkú úlohu pri prevzdušňovaní a zúrodňovaní pôdy.

Dážďovky vyliezajú počas dažďa na povrch zeme pretože sa dusia a len vyliezaním sa neutopia.

Systematika 
 podrad: dážďovky (Lumbricina)
 nadčeľaď: Biwadriloidea
 čeľaď: Biwadrilidae
 nadčeľaď: Criodriloidea
 čeľaď: kriodrilusovité (Criodrilidae)
 nadčeľaď: Lumbricoidea
 čeľaď: Sparganophilidae
 čeľaď: Ailoscolecidae
 čeľaď: Hormogastridae
 čeľaď: dážďovkovité (Lumbricidae)
 čeľaď: Lutodrilidae
 nadčeľaď: Glossoscolecoidea
 čeľaď: Kynotidae
 čeľaď: Microchaetidae
 čeľaď: Glossoscolecidae
 čeľaď: Almidae
 nadčeľaď: Megascolecoidea
 čeľaď: Ocnerodrilidae
 čeľaď: Megascolecidae
 čeľaď: Eudrilidae
 čeľaď: Aeolosomatidae - často zaraďované pod mnohoštetinavce alebo inde v rámci máloštatinavcov
 čeľaď: Acanthodrilidae
 čeľaď: Octochaetidae

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Máloštetinavce
Opaskovce

Opaskovce je v starších deleniach živočíchov trieda obrúčkavcov zahrnujúca dnešné triedy máloštetinavce a pijavice.

Obrúčkavce
Lyrika

Lyrika  (grec. lyrika mele - lýrou sprevádzané verše) je jeden z troch základných druhov umeleckej literatúry spolu s drámou a epikou. V lyrike sa predvádza autorov vzťah ku skutočnosti ako bezprostredný zážitok, ako záznam faktov, vyjadrovanie subjektívnych reakcií, pocitov, nálad a myšlienok. Na rozdiel od epiky a drámy lyrika pri práci s témou nerešpektuje časovú následnosť (je nesujetová, nedejová). Čas v lyrike sa nepohybuje od minulosti k budúcnosti, nemá príznaky uplývania, lyrický zážitok pociťujeme ako trvale platný. Najvlastnejšou formou lyrického prejavu je verš.

Lyrická poézia je slohovo i tematicky bohato diferencovaná (lyrika subjektívna a lyrika objektívna; lyrika intímna, lyrika spoločenská, lyrika prírodná, lyrika reflexívna a podobne). Medzi lyrikou a ostatnými druhmi nie je príkra hranica, v konkrétnych literárnych dielach sa často jednotlivé druhové princípy prelínajú (napríklad lyrickoepické básnictvo, lyrizovaná próza, lyrická dráma).

Lyrické básne nemajú dej, básnik nimi vyjadruje svoje túžby, myšlienky a pocity.

Patria tu napríklad piesne, básne, ódy, žalmy, hymny, elégie, sonety.

Príklad 
Aj v súčasnosti je najcharakteristickejším znakom lyriky to, že konkrétna báseň vyjadruje jednu základnú myšlienku, opisuje (vyjadruje) jeden silný zážitok z viacerých hľadísk. Ako príklad možno uviesť báseň slovenského básnika K. Strmeňa Augustová elégia, ktorá vznikla z negatívneho zážitku. Básnik opisuje „noc" z 20. na 21. augusta 1968, keď našu vlasť obsadili vojská Varšavskej zmluvy. K. Strmeň vyjadruje svoj žiaľ rozličnými obrazmi, ale všetky sa vzťahujú na jeden základný motív - okupáciu.

Základný motív (okupácia v noci) sa v básni rozvíja z hľadiska žiaľu nad spustošenou vlasťou a na princípe osvetlenia toho istého negatívneho zážitku z viacerých zorných uhlov. Pozadie pre vznik textu tvoria podnety z vonkajšieho sveta, no tie básnik (lyrický subjekt) pretavuje do individuálnej výpovede. Práve prostredníctvom lyrického subjektu nadobúda Strmeňová báseň jedinečnú a originálnu podobu.

Delenie 
podľa tematiky: 
spoločenská lyrika
osobná lyrika
prírodná lyrika

podľa prístupu k realite:
opisná lyrika
reflexívna lyrika
ľúbostná lyrika

Referencie

Externé odkazy