Rusko

Rusko (; Rossija), dlhý tvar Ruská federácia (RF) (po rusky: Российская федерация; Rossijskaja federacija), je federálna republika s poloprezidentskou formou vlády. Jej rozloha je . Je najväčším štátom sveta, zaberá niečo vyše osminu zemskej súše. Zahŕňa značnú časť východnej Európy a takmer celú severnú Áziu. S počtom 146 748 590  obyvateľov je Rusko deviata najľudnatejšia  krajina na svete.

Susedia Ruska sú (od severozápadu proti smeru hodinových ručičiek): Nórsko, Fínsko, Estónsko, Lotyšsko, Bielorusko, Ukrajina, Gruzínsko, Azerbajdžan, Kazachstan, Čína, Mongolsko, znovu Čína a Severná Kórea. Prostredníctvom Kaliningradskej oblasti, strategickej západnej exklávy, ďalej susedí s Litvou a Poľskom. Ruské Kurilské ostrovy sa nachádzajú na dohľad od Japonska a z ruskej Čukotky je veľmi blízko na Aljašku (USA). Územie je rozdelené do 9 časových pásiem a do 84 samosprávnych celkov, z toho 22 republík.

Rusko je hlavným nástupníckym štátom Sovietskeho zväzu, ktorý sa rozpadol v roku 1991; prevzalo jeho miesto v Bezpečnostnej rade OSN a je vedúcim členom SNŠ. Je tiež členom G20, OBSE, ODKB, SCO, APEC a ďalších medzinárodných organizácií.

Ruská ekonomika patrí medzi desať najväčších svetových ekonomík – podľa nominálnej HDP je desiata na svete a šiesta v HDP podľa parity kúpnej sily. Medzi štátmi sveta má najväčšie zásoby prírodných zdrojov – nerastných surovín, ropy, zemného plynu, dreva či pitnej vody. Z energetického hľadiska je Rusko sebestačným štátom. Ruské hospodárstvo prekonalo v 90. rokoch 20. storočia dlhotrvajúcu krízu, po ktorej nasledovalo obdobie silného rastu medzi rokmi 2000 až 2007. Rast bol prerušený svetovou finančnou krízou v období 2008 až 2009 a pokračoval v menšej miere od roku 2010 do roku 2014. Od konca roku 2014 zaznamenáva ruská ekonomika pokles spôsobený znížením cien surovín a ekonomickými sankciami zo strany západných krajín súvisiacimi s anexiou Krymu a vojnou na Ukrajine.

Veľký vplyv má v Rusku pravoslávne kresťanstvo, hoci krajinu ovplyvnilo obdobie ateistického Sovietskeho zväzu. Ďalšími významnými náboženstvami sú islam, judaizmus a budhizmus. Niektoré oblasti ruskej kultúry, ako napr. literatúra 19. storočia, dosiahli svetového úspechu. Zároveň je súčasné Rusko mnohonárodnostným štátom, ktorý okrem úradnej ruštiny uznáva tiež regionálne jazyky jednotlivých menšín. Rusi tvoria 80% obyvateľstva. Najpočetnejšou menšinou sú Tatári, ktorí rovnako ako mnohé národy ruského Kaukazu vyznávajú islam.

Hranice 
Rusko hraničí celkovo so 16 krajinami a so 14 po súši:
 na severozápade
 Nórsko (, po súši )
 V dĺžke  hranica Ruska a Nórska vedie riekami a jazerami a  vedie po mori.
 Fínsko (, po súši )
 V dĺžke  hranica Ruska a Fínska vedie riekami a jazerami a  vedie po mori.
 na západe
 Estónsko (, po súši )
 V dĺžke  hranica Ruska a Estónska vedie po mori.
 Lotyšsko (, po súši )
 Litva (, po súši )
 Hranica s Kaliningradskou oblasťou je dlhá  a  z nej vedie po mori.
 Poľsko (, po súši )
 Hranica s Kaliningradskou oblasťou je dlhá  z toho  vedie po mori.
 Bielorusko ()
 na juhozápade
 Ukrajina (, po súši )
 V dĺžke  hranica Ruska a Ukrajiny vedie po mori.
 na juhu
Gruzínsko (, po súši )
 V dĺžke  hranica Ruska a Gruzínska vedie riekami a jazerami a  po mori.
 Azerbajdžan (, po súši )
 V dĺžke  hranica Ruska a Azerbajdžanu vedie po mori.
 Kazachstan (, po súši )
 V dĺžke  hranica Ruska a Kazachstanu vedie riekami a jazerami a  po mori.
 Mongolsko (po súši )
 Čína (po súši )
 Kórejská ľudovodemokratická republika ()
 V dĺžke  hranica Ruska a KĽDR vedie riekami a jazerami a  vedie po mori.
 na východe
 Japonsko ()
 Spojené štáty americké ()

S Bieloruskom, Mongolskom a Čínou nemá Rusko hranicu vedúcu po vode.

Problém súčasných hraníc Ruska s bývalými sovietskymi republikami v medzinárodno-právnom vzťahu ešte nie je skončený. Napríklad hranica medzi Ruskom a Ukrajinou je doteraz ohraničená, hoci jej určenie bolo zakončené v roku 2006.

Hranice po súši 
Západná suchozemská hranica Ruska sa neviaže k prírodným hraniciam. V časti od Baltského do Azovského mora prechádza obývaným územím. V tejto oblasti hranicu vymedzujú železnice na trase Petrohrad – Tallinn, Moskva – Riga, Moskva – Minsk – Varšava, Moskva – Kyjev, Moskva – Charkov.

Južná hranica po zemi s Gruzínskom a Azerbajdžanom vedie cez hory Kaukazu od Čierneho po Kaspické more. Železničná trať v tejto oblasti lemuje brehy morí. Cez strednú časť chrbta vedú dve diaľnice, ktoré sú v zime často zasypané snehom.

Hranica s Kazachstanom 
Hranica s Kazachstanom je najdlhšia hranica Ruska, ktorá vedie po súši. Vedie cez Zavolžie, južný Ural a juh Sibíri. Cez hranicu prechádzajú mnohé železnice smerujúce do strednej Ázie (Astrachan – Guriev, Saratov – Uraľsk, Orenburg – Taškent) a Kazachstanu (Barnaul – Alma-Ata). Hranicou prechádza aj malá časť Transsibírskej magistrály (Čeľabinsk – Omsk), Stredosibírskej a Južnosibírskej magistrály.

Hranica s Čínou 
Hranica s Čínou je druhá najdlhšia hranica Ruska. Prechádza riekou Amur a jeho prítokom Ussuri a Argun. Stretáva sa s Čínskovýchodnou železnicou, postavenou ešte v roku 1903 a diaľnicou do Vladivostoku, ktorá pokračuje na čínskom území, aby tak mohla čo najkratším možným spôsobom spojiť Ďaleký východ so Sibírou.

Hranica s Mongolskom 
Prechádza hornou oblasťou južnej Sibíri a delí ju Transsibírska magistrála na trase Ulan-Ude – Ulanbátar – Peking.

Hranica s KĽDR 
Hranicou Kórejskej ľudovodemokratickej republiky prechádza železničná trať smerujúca do Pchjongjangu.

Hranice po mori 
Hranicu, ktorá prechádza len morom má Rusko s USA a Japonskom. Sú to úzke prielivy, ktorými sú rozdelené Južné Kurily od ostrova Hokkaidó a Ratmonov ostrov od Ostrova Kruzenšterna (tzv. Diomedove ostrovy). Celková dĺžka hraníc vedúca po vode je .

Severná hranica 
Najdlhšia morská hranica Ruska je dlhá  a prechádza pobrežím Severného ľadového oceánu, Barentsovho, Kurského, Lapteho, Východosibírskeho a Čutského mora. Plaviť sa bez ľadoborca sa dá iba pri severných brehoch Kolského polostrova. Všetky prístavy, ktoré sa nachádzajú na severe Ruska okrem prístavu v meste Murmansk sa využívajú iba v letných mesiacoch (2 – 3 mesiace), pretože väčšinu roka sú zamrznuté. Toto je dôvod prečo sa severná hranica Ruska nevyužíva na lodné spojenie s inými krajinami.

Západná hranica 
Druhá najväčšia morská hranica v dĺžke  prechádza pobrežím Tichého oceánu a Beringovým, Ochotským a Japonským morom. Juhovýchodné pobrežie Kamčatky sa nachádza bezprostredne pri oceáne. Hlavné nezamŕzajúce prístavy v tejto oblasti sú v mestách Vladivostok a Nachodka.

Železnica sa k pobrežiu Ruska dostane iba na juhu prímorského kraja v oblasti prístavov v Tatárskom prielive (Sovetskaja Gavaň a Vanino). Prímorské oblasti sú tu veľmi riedko osídlené.

Hranica Azovského mora 
Hranica Azovského mora prechádza od Taganrogského zálivu do Kerčského prielivu, a potom čiernomorským pobrežím Kaukazu. Hlavné prístavy na pobreží Čierneho mora sú v mestách Novorossijsk (najväčší prístav Ruska) a Tuapse. Známymi prístavmi Azovského mora sú Ejsk a Taganrog. More je však veľmi plytké, preto tu nie je veľa prístavov. Ďalším problémom je, že pobrežie Azovského mora na krátku dobu zamŕza a plavba v zimnom období je tu možná iba s ľadoborcami.

Hranica Baltského a Azovsko-čiernomorského úmoria 
Dĺžka morského pobrežia Baltského a Azovsko-čiernomorského úmoria je dlhá 389,5 kilometra. Využíva sa veľmi intenzívne.

Hraničné prístavy Ruska 
V Sovietskom zväze sa prístavy stavali predovšetkým v regióne Pobaltia. Najväčším morským obchodným prístavom krajiny je prístav v Petrohrade, ale v súčasnosti sa stavajú vo Fínskom zálive aj ďalšie, ktoré sa v budúcnosti využijú ako ropné terminály.

Dejiny 

Obdobia dejín Ruska:
 Územie Ruska pred vytvorením Starej Rusi (7. storočie pr. Kr. – 5. storočie)
 Stará Rus (5. storočie – 9. storočie)
 Kyjevská Rus (882 (862) – (1132) 1125)
 Moskovské kniežatstvo (1246 – 14. stor.)
 Moskovské veľkokniežatstvo (14. stor. – 1547)
 Ruské cárstvo (1547 – 1721)
 Ruské impérium (1721 – 1917)
 Ruská sovietska federatívna socialistická republika (1918 – 1922)
 Zväz sovietskych socialistických republík (1922 – 1991)
 Ruská federácia (1991)

Najvzdialenejšie body Ruska 
 Najsevernejší kontinentálny bod Ruska je Čeľuskinov mys (), ostrovný zas mys Fligeli na Rudolfovom ostrove v súostroví Zem Františka Jozefa (). 
 Najjužnejší bod Ruska sa nachádza v Dagestane na hranici s Azerbajdžanom. ().
 Najzápadnejší bod Ruska je Baltská kosa v Kaliningradskom zálive. ().
 Najvýchodnejší bod Ruska je na Diomedových ostrovoch v Beringovom prielive. ().
Keďže cez polostrov Čukotka prechádza 180. poludník, ležia najvýchodnejšie časti Ruska na západnej pologuli. V Rusku sa nachádza najchladnejšie trvale obývané miesto na Zemi - dedina Ojmiakon na Sibíri.

Povrch a podnebie

Povrch 
Väčšia časť Ruska sa nachádza v stabilnej oblasti vrchnej časti zemskej kôry Eurázijského kontinentu. Má väčšinou rovinatý, nízkohorský povrch. Podľa výšky a charakteru reliéfu v kontinentálnej časti Ruska sa územie delí na 6 veľkých oblastí:
 pahorkatinovo-nížinnú (európska časť Ruska),
 nížinno-rovinatú (západná Sibír),
 nízkohorskú (stredná Sibír),
 horskú (južná Sibír),
 horskú a nížinnú (severná časť Ďalekého východu),
 horsko-rovinatú (Ďaleký východ).

Súčasťou takéhoto rozdelenia oblastí Ruska sú aj pohoria Ural a Kaukaz, ktoré ohraničujú európsku časť krajiny a západnú Sibír.

Na južnom Urale sa nachádza jedna z najväčších pamiatok historickej kultúry z tejto oblasti – Kapova jaskyňa, kde v roku 1959 našli najstaršie paleolitické nástenné maľby mamuta, koňa a nosorožca.

Okrem toho je tu vyše 100 unikátnych granitových útesov zaujímavých tvarov, ktoré sú na zozname chránených objektov sveta. Najväčší z nich s výškou  sa nachádza v Krasnojarskom kraji.

V oblasti Veľkého Kaukazu sa nachádza najvyšší bod Ruska – Elbrus, ktorý dosahuje výšku 5642 metrov nad morom. Susedný vrch Kazbek (hneď oproti nemu) má výšku . Najnižším bodom v krajine je Kaspické more vo výške 27 metrov nad morom.

Hneď pri Elbruse sa nachádza známe ruské alpinistické stredisko Terskolom, ktoré je centrom vysokohorskej turistiky.

Polostrovy 

Pobrežie Ruska nie je až také členité ako pobrežie Európy. Napriek tomu dosahuje dĺžku vyše  a obsahuje veľa polostrovov:
 Čukotský polostrov,
 Jamalský polostrov,
 Kamčatka,
 Kolský polostrov,
 Kuršská kosa,
 Tajmýrsky polostrov,
 Krymský polostrov (sporné územie).

Podnebie 

Rusko je štát s pomerne chladným podnebím. Teploty v zime siahajú hlboko pod bod mrazu.

Krajina sa rozkladá v štyroch klimatických pásmach:
 arktické pásmo,
 subarktické pásmo (moria Severného ľadového oceánu, arktické ostrovy),
 mierne pásmo (väčšia časť územia krajiny),
 subtropické pásmo (časť čiernomorského pobrežia Kaukazu).

Podľa klimatických ukazovateľov sa územie Ruska delí na:
 Ruská Arktída
 Charakteristika: dlhé slnečné dni v období od apríla do polovice septembra a nočné dni od polovice októbra do konca februára.
 Európska časť Ruska
 Charakteristika: jednoznačný vplyv Atlantického oceánu na územie, kde sa morský vzduch pretvára na suchý kontinentálny. V tejto oblasti nastáva zmena charakteru západného a východného podnebia.
 Západosibírske pohoria (Altaj, Sajany)
 Charakteristika: dosah kontinentálneho podnebia od severu na juh.
 Východná Sibír
 Charakteristika: územie s kontinentálnym podnebím, ktoré má chladné zimy a teplé letá.
 Ďaleký východ
 Charakteristika: Pre toto územie je typické monzúnové podnebie.

Najchladnejším mesiacom v Rusku je január, kedy teplota vzduchu dosahuje okolo −30 °C. Je to zhruba 20-stupňový rozdiel oproti teplotám na Sibíri, kde januárová teplota dosahuje hodnotu −50 °C. Absolútne teplotné minimum, čo dokumentuje aj pamätník (tzv. Pól chladu), tu namerali v roku 1982 (−68 °C, Verchojanský chrbát).

Ruskí vedci robili výskumy a zaznamenali, že za každých sto rokov sa územie Ruska oteplí o 0,9 °C. Posledné takéto meranie sa uskutočnilo v 70. rokoch 20. storočia.

Geológia 
Geologická stavba ruského územia je veľmi pestrá, tvorená geologickými jednotkami rôzneho veku. Základné prvky geologickej stavby tvoria staré (archaické) platformy obklopené neoproterozoicko-kenozoickými orogénmi a na nich naloženými mladšími mezozoicko-kenozoickými panvovými oblasťami. V európskej časti krajiny je to východoeurópska platforma (s jadrom v baltickom štíte) a v ázijskej – sibírska platforma (s jadrom v anabarskom štíte). Oddeľuje ich vrchnopaleozoické pohorie Ural a menšie a mladšie kryštalinické masívy prekambrického a spodnokambrického veku (tzv. timanidy a bajkalidy), ktoré tvoria napr. karský, ochotský a omlonský blok ako aj rad oblastí v podloží paleozoického platformného pokryvu. V južných oblastiach Ruska možno pozorovať aj celky kaledónskeho (spodnopaleozoického) orogénu tvoriace kazachstanský blok, altajsko-sajanskú a zabajkalskú oblasť. Na severe je to naopak výbežok škandinávskych kaledoníd až po Svalbard a hyperborská oblasť na šelfe Severného ľadového oceánu severne od Čukotky. Po ich okraji sa kontinuálne nachádzajú vrchnopaleozoické orogény, hlavne Ural, džungársko-balchašský masív a gobi-južnomongolský orogén. Mezozoické (druhohorné) orogény predstavujú hlavne mongolský, sichote-aliňský, novosibirsko-čukotský orogén, Verchojanský chrbát, južný Tajmýr, Nová Zem a Paj-Choj. Najmladšími sú mezozoicko-kenozoické orogény Veľkého Kaukazu a Krymu v západnej časti krajiny a Sachalin na východe Na túto zložitú stavbu sú naložené mladšie sedimentárne panvy. V európskej časti krajiny sú to hlavne moskovská, timansko-pečorská, volgo-uralská, indolo-kubáňska, severokaukazská a prikaspická panva. V ázijskej časti to sú  hlavne rozsiahla západosibírska a tunguská panva.

Vodstvo 

Hlavný problém vodných tokov a jazier Ruska je znečistenie riek a vodných diel poľnohospodárskou činnosťou. To je dôvod, prečo vodné objekty nevyhovujú európskym normám a potrebám. Podľa zákona sa 76 % vody používa na zásobovanie obyvateľstva pitnou vodou a liečebné účely a 24 % sa využíva v priemysle.

V krajine je asi 300 významných oblastí minerálnych a/alebo termálnych prameňov – Jessentuki, Piatigorsk, Železnovodsk, Kislovodsk (Severný Kaukaz), Belokuricha (Altaj), Marcipánova voda (Karélia), Macesta (Čiernomorské pobrežie Kaukazu) a iné.

Moria 
Brehy Ruska obmýva 12 morí, ktoré patria trom úmoriam oceánov a Kaspickému moru:
 Atlantický oceán: Baltské more, Čierne more, Azovské more;
 Severný ľadový oceán: Barentsovo more, Biele more, Karské more, More Laptevovcov, Východosibírske more, Čukotské more;
 Tichý oceán: Beringovo more, Ochotské more, Japonské more.

Jazerá 

Rusko je krajina jazier, hoci veľkých jazier je tam málo. Ich celkový počet prevyšuje počet 2,7 miliónov a ich rozloha je väčšia ako  (bez najväčšieho – Kaspického mora, ktoré má zhruba ).

Jazerá na území Ruska (podľa rozlohy):
 Kaspické more
 Bajkal
 Ladožské jazero
 Onežské jazero
 Tajmýrske jazero
 Čudské jazero
 Biele jazero
 Iľmenské jazero
 Imandra
 Telecké jazero

Rieky 

Územím Ruska preteká vyše 2,5 milióna riek. Najvodnatejšia z nich je rieka Jenisej tečúca strednou Sibírou. Väčšina ruských riek vteká do Severného ľadového a Tichého oceánu.

Bezodtokové Kaspické more zásobuje vodou rieka Volga, ktorá je najdlhšou riekou Ruska a zároveň jedinou, ktorá sa vlieva do tohto mora. Je tiež najdlhšou riekou Európy a piatou najdlhšou riekou sveta. Rieka je spojená s kanálmi Baltského, Bieleho, Azovského a Čierneho mora a s riekou Moskva.

Ostatné rieky: Jenisej, Ob, Lena, Irtyš, Amur, Angara, Volga, Don, Oka, Moskva, Neva, Ural, Dneper, Severná Dvina, Pečora, Selenga.

 Rieky polostrova Kamčatka
 Rieky ostrova Sachalin

Obyvateľstvo 

Podľa najnovších údajov k 1. júnu 2014 činí počet obyvateľov Ruska 146 800 000 obyvateľov. S Krymským federálnym okruhom dosahuje počet obyvateľov Ruska k tomu istému dátumu 146 100 000 obyvateľov. V rokoch 1992 až 2012 Rusko zaznamenávalo prirodzený úbytok obyvateľstva, ktorý bol v 90. rokoch kompenzovaný imigráciou Rusov z postsovietskych republík, neskôr masovou imigráciou najmä zo strednej Ázie, ktorá bola motivovaná ekonomickými faktormi. Prvý raz od roku 1991 sa podarilo zaznamenať prirodzený prírastok v roku 2013.

Prvé sčítanie obyvateľstva Ruska sa datuje do rokov 1718 – 1724. V roku 1745 malo Rusko takmer 15,4 miliónov obyvateľov, na začiatku 19. storočia sa ich počet zvýšil na 26,7 miliónov a v polovici storočia 42,4 miliónov. V roku 1900 počet obyvateľov stúpol na 71,1 miliónov, ale do konca 19. storočia sa každým rokom počet obyvateľstva Ruska zvyšoval iba o 1 %.

Demografický rozvoj obyvateľstva Ruska v 20. storočí bol dramatický. Pričinilo sa o to mnoho faktorov vrátane prvej svetovej vojny a občianskej vojny, revolúcie v roku 1917 a následnej emigrácie ruského obyvateľstva do krajín západnej Európy, hladomor v krajine v rokoch 1932 – 1933 a represálie voči obyvateľstvu v 30. rokoch 20. storočia. Táto situácia sa čiastočne zlepšila v rokoch 1937 – 1939 zákonom z roku 1936, ktorý zakazoval potraty.

Veľká vlastenecká vojna (1941 – 1945), povojnový rast obyvateľstva (1946 – 1955) a jej pokles na začiatku 60. rokov 20. storočia boli hlavnými príčinami, pre ktoré Sovietsky zväz začal viesť tzv. propôrodnú politiku (1982 – 1987) (po rusky: пронаталистская политика). Tento druh politiky priniesol svoje ovocie v roku 2002, keď sa konalo sčítanie ľudu. V ňom sa Rusko umiestnilo na 7. mieste spomedzi krajín sveta s počtom obyvateľov 145 166 731 aj napriek prirodzenému úbytku 8 000 000 obyvateľstva v rokoch 1992 – 2002, ktorý sa čiastočne vykompenzoval migráciou obyvateľstva z pobaltských a zakaukazských republík.

Národnostné zloženie obyvateľstva 

Národnostné zloženie obyvateľstva Ruskej federácie v roku 2010.

Vierovyznanie 

V súčasnosti v Rusku existuje vyše 70 náboženských smerov. Podľa ústavy Ruskej federácie sú všetky náboženské spolky v krajine nezávislé od štátu a rovnoprávne pred zákonom. Všetci občania majú právo vyznávať akúkoľvek vieru podľa ich želania. Majú tiež právo byť ateistami.

Tradičné náboženstvá na území Ruska sú pravoslávie, islam, v menšej miere judaizmus a budhizmus. Väčšina obyvateľstva vyznáva pravoslávie. Jeho súčasťou sú aj náboženské sekty ako staroverectvo a molokánstvo.

Prežitky pohanskej viery ostali zakorenené v symboloch. Ľudia si predstavovali Zem, ktorá je zložená z troch častí – neba, zeme a pekla, ktorému vládnu slovanskí bohovia Perún, Veles a Svarog.

Súčasné politické pomery 
Ruská federácia je parlamentnou demokraciou. Forma vlády sa charakterizuje ako prezidentská (respektíve poloprezidentská) republika. Na čele krajiny stojí prezident.

Výkonná moc patrí prezidentovi a vláde, pričom prevažuje moc prezidenta. Zákonodarná moc sa delí medzi vládu a dvojkomorový parlament – Federálne zhromaždenie (po rusky: Федеральное собрание) – ktorý je najvyšším reprezentatívnym a zákonodarným orgánom krajiny, ale fakticky drží v štáte mocenskú prevahu prezident.

Dolnú komoru predstavuje Štátna duma (po rusky: Государственная дума, ГОСДУМА), hornú Rada federácie (po rusky: Совет федерации). Dumu tvorí 450 poslancov volených v parlamentných voľbách. V Rade federácie zasadá 170 senátorov, ktorých vysielajú subjekty federácie (každý z 89 subjektov zastupujú dvaja senátori).

Na rozdiel od dumy sa rada nevolí v priamych voľbách. Senátorov vyberajú regionálne politické reprezentácie – jedného volí regionálny parlament, druhého ustanovuje regionálna výkonná moc. Počet členov Rady sa zrejme zmení v súvislosti so zlučovaním niektorých subjektov. V súčasnosti územie Ruska tvorí 89 subjektov federácie (21 republík, 6 krajov, 49 oblastí, 2 mestá federálneho významu a 1 autonómna oblasť). Všetky subjekty federácie sú si rovné.

Voľby do Ruskej štátnej dumy v roku 2003 
V parlamentných voľbách v roku 2003 bolo registrovaných 108 miliónov voličov a zúčastnilo sa ich takmer 60 miliónov. Najviac mandátov získala strana Jednotné Rusko (po rusky: Единная Россия, ЕДРОС) – 221 kresiel (získala 22,5 milióna hlasov), podporujúca prezidenta Putina. Keďže s poslancami Jednotného Ruska zvyčajne hlasujú aj viaceré menšie strany a nezávislí poslanci, prezidentova politika má v parlamente zabezpečenú nadpolovičnú väčšinu.

Druhou najväčšou stranou je Komunistická strana RF (po rusky: Комунистическая партия Российской Федерации, КПРФ) – 51 kresiel a 7,6 milióna hlasov. Po nej nasledujú Liberálno-demokratická strana Ruska (po rusky: Либерал-демократическая партия России, ДЛПР) – 37 kresiel a koalícia Strany ruských regiónov a socialistov (37 kresiel). K najmenším patrí kedysi pomerne známa Ruská demokratická strana Jabloko (po rusky: ЯБЛОКО) – 4 kreslá.

Voľby do Ruskej štátnej dumy v roku 2007 
7 % hranicu zvoliteľnosti prekročili v parlamentných voľbách v roku 2007 štyri strany. Rovnako ako v predchádzajúcich voľbách prvé miesto obsadila strana Jednotné Rusko (po rusky: Единная Россия, ЕДРОС) – 311 kresiel (získala 43 miliónov hlasov). Na druhom mieste sa umiestnila Komunistická strana RF (po rusky: Комунистическая партия Российской Федерации, КПРФ) – 58 kresiel (získala 8 miliónov hlasov) a Liberálno-demokratická strana Ruska (po rusky: Либерал-демократическая партия России, ДЛПР) – 42 kresiel (5 miliónov hlasov). Na úkor ruskej demokratickej strany Jabloko sa do parlamentu dostala strana bývalých členov Putinovej strany Jednotné Rusko – Spravodlivé Rusko (po rusky: Справедливая Россия, СП), ktorí v parlamente získali 39 mandátov. Volilo ich okolo 5 miliónov občanov.

Mestá 

Mestá Ruska sa delia do 6 skupín podľa ich veľkosti:
 malé mestá (do 50 000)

 stredne veľké mestá (50 000 – 100 000)

 veľké mestá (100 000 – 250 000)
 
 väčšie mestá (250 000 – 500 000)
 Čeboksary, Balašicha, Kaliningrad, Tula, Kursk, Soči, Sevastopoľ (sporný), Stavropoľ, Ulan-Ude, Tver, Magnitogorsk, Ivanovo, Briansk, Belgorod, Surgut, Vladimír, Nižný Tagil, Čita, Archangeľsk, Simferopol (sporný), Kaluga, Smolensk, Volžskij, Jakutsk, Saransk, Čerepovec, Kurgan, Vologda, Oriol, Vladikavkaz, Podoľsk, Groznyj, Murmansk, Tambov, Sterlitamak, Petrozavodsk, Kostroma, Nižnevartovsk, Novorossijsk, Joškar-Ola, Chimki , Taganrog
 najväčšie mestá (500 000 – 1 000 000)
 Krasnodar, Saratov, Ťumeň, Togliatti, Iževsk, Barnaul, Ulianovsk, Irkutsk, Chabarovsk, Jaroslavľ, Vladivostok, Machačkala, Tomsk, Orenburg, Kemerovo, Novokuzneck, Riazaň, Astrachán, Naberežnyje Čelny, Penza, Kirov, Lipeck
 miliónové mestá (po rusky: города миллионеры) (vyše 1 000 000)
 Moskva, Petrohrad, Novosibirsk, Jekaterinburg, Nižný Novgorod, Kazaň, Čeľabinsk, Omsk, Samara, Rostov nad Donom, Ufa, Krasnojarsk, Voronež, Perm, Volgograd

Administratívne rozdelenie 

Oficiálny názov krajiny – Ruská federácia – napovedá, že nejde o unitárny štát, ale o spojenie rozličných subjektov s väčšou či menšou autonómiou. Od roku 2008 Rusko tvorí 83 subjektov, medzi ktorými sú veľké rozdiely nielen čo do rozlohy, počtu obyvateľstva či životnej úrovne, ale aj čo do miery politickej autonómie.

Najvyšší stupeň samostatnosti v rozhodovaní má 21 republík, ktoré sú zväčša vytvorené na etnickom základe, aj keď podiel ruského obyvateľstva v nich môže byť mimoriadne vysoký. Ako príklad možno uviesť Udmurtskú republiku, kde sú titulárnym národom Udmurti, no tí v celkovom počte obyvateľov republiky predstavovali podľa sčítania obyvateľstva v roku 2002 iba 29,3 %, kým podiel Rusov presahoval 60 %.

Najnižší stupeň autonómie majú autonómne okruhy (celkovo 4) a autonómna oblasť (1), ktoré sú síce subjektami Federácie, ale zároveň tvoria všetky – s výnimkou Čukotského autonómneho okruhu – súčasť iných subjektov Federácie.

Okrem toho Rusko tvorí ešte 46 oblastí a 9 krajov. Osobitnými subjektmi sú aj dve najväčšie mestá Moskva a Sankt Peterburg ako tzv. mestá federálneho významu.

Najvyššie funkcie môžu mať v jednotlivých subjektoch federácie rozličné označenia, no s výnimkou republík, kde sa používajú tituly prezident republiky alebo hlava republiky, je to spravidla gubernátor alebo primátor (po rusky: мэр). Novšie sa v rámci úsilia o väčšiu centralizáciu a integráciu krajiny vytvorilo 7 federálnych dištriktov (4 v Európe a 3 v Ázii). Správu dištriktov ustanovuje prezident Ruskej federácie.

Zmeny v roku 2014 
18. marca 2014 Ruská federácia násilne anektovala polostrov Krym. Na základe tejto zmeny má podľa ruskej ústavy Ruská federácia od 18. marca 2014 85 subjektov federácie. Novými subjektami federácie sú Krymská republika a mesto Sevastopoľ ako mesto federálneho významu. Väčšina medzinárodného spoločenstva pripojenie Krymu k Rusku na základe referenda neuznáva a Krym je naďalej považovaný za súčasť Ukrajiny.

Referencie

Mapy 
 Mapa severnej pologule a Ruska

Pozri aj 
 Spolupráca Ruskej federácie s pohraničným obyvateľstvom a susednými krajinami
 Pôvod názvu krajiny

Iné projekty

Externé odkazy 

 
Členovia SNŠ
Členovia OSN
Štáty v Európe
Štáty v Ázii
Federácie