joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Penicilín

Penicilín je prvé antibiotikum využívané v medicíne. Radí sa medzi beta-laktámové antibiotiká. V plesni Penicillium notatum ho v roku 1928 objavil Alexander Fleming. Z chemického hľadiska je to bicyklická organická kyselina, mierne rozpustná vo vode, lepšie v etanole, éteri, chloroforme a organických rozpúšťadlách. Podľa skupiny, ktorá je naviazaná na niektoré miesta penicilínovej molekuly sa rozlišuje penicilín F, G, K, N, O, S, V alebo X.

Penicilín, podobne ako ostatné beta-laktámové antibiotiká pôsobí baktericídne, má vysokú účinnosť a nízku toxicitu. Je účinný najmä na grampozitívne baktérie (streptokoky, niektoré stafylokoky, listérie, bacily, klostrídie, aktinomycéty). Pôsobí aj na niektoré gramnegatívne mikroorganizmy (neisserie, borrelie, treponemy, či leptospiry), voči mnohým baktériám je však neúčinný. Alergické reakcie na penicilín sú zriedkavé.

V továrni v Benjamin Fragner v Dolních Měcholupech (dnešná Zentiva) bol penicilín pod vtedajším označením BF Mykoin 510 prvýkrát pripravený v roku 1944.  

Antibiotiká
Hanumán

Hanumán sa objavuje v Rámájane ako pomocník princa Rámu. 

Ráma je považovaný za vtelenie Boha Višnu do ľudskej podoby. Ráma, Hanumán a Sítá sú kľúčovými postavami celého starovekého eposu Rámájana. Hanumán ako "opičí boh", teda ďalšie zoomorfné božstvo ako Ganéša (so sloňou tvárou), pomáha príncovi Rámovi v ťažkom boji proti démonovi Rávanovi. Indovia označujú Hanumána za polobožskú bytosť. Hanumán má aj svoje chrámy a na niektorých miestach v Indii má obrovskú popularitu. 

Hanumán sa narodil v období trétájuga, teda vo veku v hinduistickom kalendári, ktorý bol oveľa skôr ako dej v Mahábhárate. Niektoré hinduistické zdroje uvádzajú, že je vtelením boha Šivu. Z tohto dôvodu je teda úplne akceptovateľné uctievať Hanumána, teda Šivovu energiu, kedy Šiva prichádza v podobe opice a Višnu ako človek inkarnovaný do princa Ramu.

Hanumán mal silný osobný vzťah s indickým bohom Súrjom, ktorý si ho po dlhých  prosbách zobral za svojho žiaka. Keď Rámovi uniesli Sítu, Ráma sa ju podujal hľadať - nevedel ešte totiž, kde zmizla. Na ceste sa dostal do opičieho kráľovstva, ktorého kráľom bol Sugríva a zároveň aj synom boha Súrju. Sugríva im odporučí Hanumána ako pomocníka, ktorý k nim prichádza v preoblečení za Brahmana.
 
Po porážke démona Rávanu Hanumán odchádza späť do Himalájí.

Externé odkazy 
 Prekrásne hudobné súbory v MP3 pre oslavu Hanumana
 Ďalšie zdroje

Hinduizmus
Indickí bohovia
Perkáta

Perkáta je väčšia, spádová obec v strednom Maďarsku v Stoličnobelehradskej župe (), ktorá leží na západ od Budapešti. V roku 2012 tu žilo 3 987 obyvateľov. Obec leží neďaleko mesta Stoličný Belehrad, ktorý je najväčším i hlavným strediskom župy.

Partnerské obce 
  Baciu, Rumunsko
  Huaxiang, Čína
  Saint-Maximin, Francúzsko

Obce v Maďarsku
ING banka Budapešť

ING banka Budapešť je banka v Budapešti.

Základné informácie 
 Architekt: Erick van Egeraat associated architects - (EEA)
 Rok vypracovania:1999 –  2001
 Realizácia: 2002 – 2004
 Typ objektu: administratívna budova
 Celková úžitková plocha: 25 000 m2
 Podzemné parkovisko: 16 000 m2

Poloha 
Nové riaditeľstvo ING sa nachádza v centre Budapešti, na Ulici Gy. Dózsu oproti parku Városliget, v historickej zástavbe. Priľahlé budovy: jedna modernistická, z 50-tych rokov 20. storočia, druhá eklektická vila z 19. storočia slúžia ako výborný porovnávací kontext spojenia súčasnej architektúry s tradičnou architektúrou v Budapešti.

Hmotovo-priestorová kompozícia 
Hmota sa skladá z troch objektov, ktoré sú spojené zasklenými átriami.. Koncept zoskupujúcich sa kancelárskych boxov, ktoré majú výhľad do átria, umožnili modernú organizáciu priestoru administratívnej budovy. Vysokokvalitná budova, je nielen osobitná, ale zároveň aj funkčná.

Dispozičné riešenie 
Objekt je funkčne zónovaný po vertikále. Budova má 3 podzemné podlažia, ktoré sú určené na parkovanie. Na partery sa nachádzajú verejné funkcie, ako reštaurácia a banka. Ďalších 6 podlaží tvoria kancelárske priestory a zasadacie miestnosti.

Exteriér 
Úprava fasády potvrdzuje kompozičné riešenie, detaily, materiálové riešenie súčasnej architektúry. Nemá tradičné otvory, vzhľadovo vytvára dojem línie. Tvorí ju reflexná oceľ a  sklenená štruktúra fasády, vytvára sa tak  kontrast, reflexia a transparentnosť. Táto kombinácia umožňuje meniacu sa hru vizuálnych efektov odrážajúceho sa svetla. Tento obraz sa mení od polohy pozorovateľa k budove.

Interiér 
Novodobé je aj riešenie oslnenia pracovných priestorov. V kanceláriách je maximálne osvetlenie dosiahnuté metalickým stropom a zabudovanými svietidlami v jednej rovine bez lemu.

Budova úspešne prispieva k sofistikovanej premene mesta z historického na  súčasné.

Iné projekty

Použitá literatúra 
 Jodidio, P., Egeraat, E. van, ‘10 years Erick van Egeraat: realised works’, (The Images Publishing Group Australia, 2005), str. 044
  ING Head Office Budapest 
  Archrecord construction

Stavby v Budapešti
Banky
Modulor

Modulor je systém, ktorý vymyslel Le Corbusier a opísal ho ako „súbor harmonických proporcií vhodných pre ľudskú mierku, univerzálne aplikovateľný pre architektúru a mechaniku.“

História moduloru 
Systém modulor vymyslel Le Corbusier v nadväznosti na práce Vitruvia, Leonarda da Vinci, Leona Battistu Albertiho, ktoré sa všetky zaoberali matematickými proporciami ľudského tela. Snažil sa tieto vedomosti aplikovať do priestoru, v ktorom človek žije. 

Le Corbusier publikoval knihy Le Modulor v roku 1948 a Modulor 2 v roku 1955.
V anglickom jazyku vyšiel The Modulor v roku 1954 a Modulor 2 v roku 1958.

Použitie 
Le Corbusier použil svoj modulor pri návrhoch mnohých budov, vrátane kaplnky Notre Dame du Haut,  sídliska v Chandigarhe a marseilleského Unité d'Habitation, prezývaného Cité Radieuse čiže Žiariace mesto. Používal tiež grafický motív moduloru priamo na stavbách, ako reliér, alebo v deliacej stene, napr. pri vstupe do bytového domu Unité d'Habitation. 

Väčšina aplikácií moduloru, vrátane Le Corbusierovho vlastného dizajnu Le Modulor a Suite de Le Modulor, nebola príliš presvedčivá. Pravdepodobne najväčším prispením Moduloru okrem architektúry bola inšpirácia pre nemeckých a švajčiarskych typografov, ktorí vytvorili modulárny systém, ktorý menil jednoduché sadzby stránok na dizajnérske moderné mriežky.

Grafické znázornenie 
Grafické znázornenie Moduloru je štylizovaná ľudská postava s jednou rukou zdvihnutou. Na kresbu mužskej postavy nadväzujú dve vertikálne špirály zachycujúce proporcie tela. Pri výške postavy vychádzal Le Corbusier najprv z výšky priemerného Francúza () a neskôr z výšky dobre vyzerajúceho anglického gentlemana (). Červené krivky sa odvíjajú od výšky pupka ( v pôvodnej verzii  v upravenej). Modré krivky sú založené na celkovej výške aj so zdvihnutou rukou ( v pôvodnej, 226 v upravenej).

Princíp moduloru 
Modulor je založený na harmonických radoch (tzv. Fibonacciho číslach a zlatom reze), ľudských proporciách a ich zdvojení.
 
Corbusier zobral celkovú výšku aj so zdvihnutou rukou () a vydelil ju dvomi (). V tej výške leží pupok. V celkovej výške rozdelenej podľa zlatého rezu sa nachádza zápästie pripaženej ruky (). Vzdialenosť od zeme po vrch hlavy (183) je taktiež vydelená zlatým rezom a vychádza vo výške pupku (). 
Pomocou tohto princípu (Fibonacciho postupnosť) môžeme dostať postupnosti: 
 86, 140, 226, 366
 70, 113, 183, 296
kde každé číslo je súčtom predchádzajúcich dvoch.
 
Takouto metódou by sa podľa Corbusiera mali dať odvodiť proporcie a veľkosti priestoru, v ktorom človek žije, ale aj niektorých vecí, ktoré používa.

Kritika 
Hlavným problémom moduloru je, že vychádza z mužskej postavy presných proporcií a vôbec nepočíta s rozmanitosťou ľudí. Podľa slov Micheala Otswalda by „ženské telo sotva mohlo byť predlohou proporcionálnej harmónie“.  
Systém nemá vzťah k súčasným antropometrickým pozorovaniam. Ani nepoznáme metódu, ako ho uplatniť do obytných priestorov. Napríklad ho nemožno použiť na odvodenie ľudského kroku, čo by sa využilo pri schodisku.

Pozri aj 
 Zlatý rez

Externé odkazy 
 Grafické vysvetlenie princípu moduloru(en)
 Využitie moduloru v polygrafii(en)

Teória architektúry
Le Corbusier
Nakagin Capsule Tower

Nakagin Capsule Tower je obytno-administratívna budova v Tokiu, navrhnutá architektom Kishom Kurokawom v roku 1971.

Kapsulová veža sa stala jedným z hlavných predstaviteľov japonskej architektúry 70tych rokov. Od roku 1996 bola pripísaná do zoznamu svetového dedičstva v International Commitee of Docomomo International.

Vznik a vývoj 
Povojnové obdobie vyvolalo množstvo otázok ohľadom lacného bývania. Svetoví architekti sa zaoberali otázkou ako vytvoriť čo najviac obytných priestorov na čo najmenšej ploche. Preto sú 70-te roky charakteristické celosvetovou expanziou výstavby bytových domov.

Inšpirácia 
Japonský architekt Kisho Kurokawa vytvoril jednu z najpozoruhodnejších stavieb z oblasti stavieb pre bývanie, ktorá podala základ pre inšpiráciu mnohých tvorcov svetovej architektúry. Budova je aktuálnou odozvou na vtedajšiu situáciu.

The Capsule Tower alebo Kapsulová veža sa nachádza v Nakagin v Tokiu. Plocha, ktorú zaberá táto stavba sa rozprestiera na priestore o rozlohe 3 091,23 m2, z toho je čistá zastavaná plocha 429,51 m2. Tvorí ju 13 nadzemných a jedno podzemné podlažie. Pozostáva zo 140tich kapsúl, ktoré tvoria stavebnú jednotku pričom na každej akcentuje jedno malé okrúhle okno.

Konštrukcia 
Autor vynašiel systém spájania betónových prefabrikovaných kociek do nosného centrálneho jadra pomocou štyroch vysokonapäťových šróbov. Jednotlivé časti objektu boli zdvihnuté žeriavom a upevnené do betónovej šachty. Vytvoril ľahko demontovateľnú konštrukciu, ktorou sa v prípade potrebnej rekonštrukcie dá veľmi rýchlo nahradiť samotná bytová jednotka za novú. Zároveň sa stala stavba jedinečná svojou formou, nepravidelne sa opakujúcim modulárnym prvkom v tvare kocky. Napriek chaotickému rozmiestneniu pôsobí veža harmonizujúco, dominantne a jedinečne.

Interiér 

Každá kapsula bola navrhovaná ako samostatný byt pre jednu osobu prípadne tzv. štúdio. Architekt nezabudol ani na interiér. Doplnil ho originálnym nábytkom a zabudovanými spotrebičmi ako napr. televízorom, hudobným prehrávačom. Hygienické jadro je taktiež súčasťou vnútorného priestoru, vo vzájomnom spolunažívaní materiálov i tvarom. Celkový interiér pôsobí veľmi futuristicky, progresívne na vtedajšiu dobu akoby predznamenal začiatok zaha hadidovskej súčasnej architektúry.

Zdroje 
 Papadakis,A, Steele, J., Architektur der Gegenwart, Deutsche Ausgabe 1992
 Jenchs, Ch., Spätmoderne Architektur, Stuttgart, Deutsche Verlags- Anstalt GmbH 1981
 Hollingsworth, M., Architektúra 20. storočia, Bratislava, Columbus spol. s r.o. 1993
 Sharp, D., 20th century architecture - A visual history, London, Lund Humphries publisher Ltd. 1991
 Jenchs, CH., Modern Movements in Architecture, London, Penguin Books 1973

Iné projekty

Externé odkazy 
 Another One Bites The Dust, Part 2: Nakagin Capsule Tower 
 MODERN PREFAB: Nakagin Capsule Towers
 Kurokawa’s Capsule Tower To Be Razed
 www.kisho.co.jp Kurokawova oficiálna stránka 
              
Stavby v Tokiu
Cušima (provincia)

Provincia Cušima () bola stará japonská provincia na ostrove Cušima, na ktorej území sa v súčasnosti nachádza Cušima, časť prefektúry Nagasaki. Niekedy sa nazývala  aj Taišú (対州).

Dejiny 
Pôvod provincie Cušima je nejasný. Je možné, že Cušima bola uznaná za provinciu dvorom Jamato v 5. storočí. V rámci systému Ricurjó sa Cušima stala formálne provinciou. 

Provincia Cušima sa stala strategickou oblasťou, ktorá zohrala významnú úlohu v národnej obrane proti možnej invázii z kontinentu a v obchode s Kóreou. Po porážke Japonska na Kórejskom polostrove v roku  663, bol na ostrove vybudovaný hrad Kaneda.

Provincia Cušima bola riadená cušimským Kuni no mijacuko až do obdobia Heian. Tento klan bol neskoršie nahradený klanom Ahiru. v polovici 13. storočia rástla moc klanu Só až na konci 15. storočia získal kontrolu nad celým ostrovom. V období Edo bola provincia Cušima ovládaná v rámci oblasti Cušima-Fučú (oblasť Izuhara) klanom Só. Daimjó provincie Cušima bol oficiálne poverovaný zastupovaním šóguna v japonsko-kórejských vzťahoch a mal monopol na obchod s kórejskou dynastiou Joseon.

Po zrušení feudálnych panstiev sa v roku 1871 oblasť Cušima-Fušú stala prefektúrou Izuhara. V tom istom roku, bola prefektúra Izuhara pripojená k prefektúre Imari, ktorá bola v roku 1872 premenovaná na prefektúru Saga. Cušima bola v roku 1872 prenesená do prefektúry Nagasaki.

Okresy 
Provincia Cušima sa skladala z dvoch okresov:
 Kamiagata (上県)
 Šimoagata (下県)

Hlavné mesto provincie Cušima sa nachádzalo v Izuhare. V súčasnom komunálnom systéme boli tieto dva dotyčné okresy následne spojené do veľkomesta Cušima.

Referencie a externé odkazy 

 Kráľovstvo Cuikai
 Cušima k histórii ľudí Wa

Zdroje 

Staré provincie v Japonsku
Pálfiho palác

Pálfiho palác (staršie Pálffyho palác) môže byť:
 palác v Bratislave na Panskej 19 – 20, pozri Pálfiho palác (Panská)
 palác v Bratislave na Ventúrskej 10, pozri Pálfiho palác (Ventúrska)
 palác v Bratislave Hviezdoslavovom námestí, pozri Pálfiho palác (Hviezdoslavovo námestie)
 palác v Bratislave na Laurinskej 12, pozri Pálfiho palác (Laurinská)
 v minulosti palác v Bratislave na Gorkého ulici, pozri Pálfiho palác (Gorkého)
 v minulosti palác v Bratislave na Zámockej, pozri Pálfiho palác (Zámocká)
 palác vo Viedni na Josefsplatz, pozri Pálfiho palác (Josefsplatz)
 palác vo Viedni na Wallnerstraße, pozri Pálfiho palác (Wallnerstraße)
 palác v Prahe, pozri Pálfiho palác (Praha)
Mehmet Ali Ağca

Mehmet Ali Ağca (* 9. január 1958) je turecký atentátnik, ktorý 13. mája 1981 strieľal na pápeža Jána Pavla II. 

Po odsedení 19 rokov v talianskom väzení bol Ağca deportovaný do Turecka, kde si odpykáva trest za vraždu ľavicového novinára Abdiho İpekçiho, ktorú spáchal v roku 1979. Aj keď je Ağca známy ako člen tureckej ultrapravicovej organizácie Siví Vlci, on sám seba opisuje ako žoldniera bez politickej príslušnosti.

Narodenia v 1958
Atentátnici
Zločinci
Instrument landing system

ILS (Instrument Landing System) je pristávací systém, systém automatického priblíženia lietadla k dráhe. ILS sa delí na viac kategórii CAT I., CAT II., CAT III., pričom pri CAT II. a CAT III. dokáže lietadlo samo pristáť na autopilota, autoland. Stačí ak pilot nastaví frekvenciu ILS, aktivuje Approach autopilota a lietadlo dosadne samo.

Pri ILS CAT I. je system autolandu nefunkčný. Vtedy sa pomocou ILS len priblížite k dráhe, pilot deaktivuje autopilota a manuálne dosadne.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Webstránka venovaná popisu ILS.
 Výuková (tutorial) animácia ILS Znázorňuje situácie, ktoré môžu nastať počas priblíženia na pristátie a taktiež spôsob indikácie navigačných signálov na palube lietadla.

Avionika
D1 (album)

D1 je album speváčky Dary Rolins, ktorý vydalo 28. mája 2006 hudobné vydavateľstvo Sony BMG. Jeho názov je inšpirovaný označením diaľnice, ktorou sú spojené jej dva domovy, Bratislava s Prahou. Na albume sa Darina podieľala ako autorka textov aj hudby a je na ňom "dvanásť príbehov z diaľnice jej života".

Zoznam skladieb 
 „Nádych výdych“ - 3:33
 „Túžim“ - 3:40
 „Chuť si ťa nájde“ - 3:53
 „Party DJ“ - 4:09
 „Znamenie“ - 3:46
 „Dotkni se slávy“ - 3:10
 „Ide o život“ - 3:44
 „Pár chvíľ“ - 4:18
 „Owner Of A Lonely Heart“ - 3:25
 „Slowly“ - 3:10
 „Mon amour“ - 3:22
 „I (Who Have Nothing)“ - 2:49
 „If“ - 4:20

Hudobné albumy z 2006
Albumy Dary Rolins
Tomáš Rosický

Tomáš Rosický (* 4. október 1980, Praha) je český futbalista. Je známy pre jeho ďalekonosné strely, dobrú kontrolu nad loptou a prihrávky. Pred príchodom do Arsenalu hrával v nemeckej Bundeslige za klub Borussia Dortmund. Rosický bol stabilným členom českej národnej reprezentácie.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna webstránka
 Tomáš Rosický na stránke Arsenalu

Narodenia v 1980
Českí futbalisti
Hráči Arsenal FC
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 2004
Hráči Majstrovstiev sveta vo futbale 2006
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 2008
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 2012
Teatro del Mondo

Teatro del Mondo je budova divadla navrhnutá talianskym architektom Aldom Rossim. Vzhľadom na to, že nemal funkcionalistické úvahy, jeho budovy sú abstrakciami typologických architektonických elementov (veže, stĺpy, štíty a iné). Z týchto odrazov skúseností prichádza sila Rossiho budov aby dosiahli pokoj, ktorý im umožňuje byť časťou tak našich spomienok, ak aj tých jeho.

O divadle 
Hoci s precedensom plávajúcich divadiel v 18. storočí, ktoré boli populárne počas karnevalov, plávajúce divadlo dáva sen ako dojem v jeho formálnej jednoduchosti a smelých farbách. Budova skonštruovaná z dreva (spriaznenosť s Benátskymi drevenými kolovými základmi) a železného lešenia, dočasná štruktúra sa stala Rossiho najznámejšou a  možno najdôležitejšou. 

Teatro del Mondo bolo skonštruované pre Benátske Biennale v 1979-80 a zhmotňuje Rossiho idey o architektúre, ale prekračuje ich v imaginárnom riešení, ktoré vytvoril, čiastočne svojou zaslepenosťou k divadlu. Ako Rossi viackrát zopakoval počas svojej kariére, architektúra poskytuje javisko pre život s verejnými priestranstvami, vystupujúc ako prospekt pre ľudské skúsenosti, divadlo vystupuje ako metafora pre jeho vieru. Jeho divadlo nie je slávnostné miesto, kde sa majú sledovať vystúpenia, ale zároveň aj miesto, na ktoré sa má pozerať, miesto kde pozorovať a ktoré pozorovať. Toto je docielené v dvoch úrovniach, umiestnením divadla ako objekt vo vode a na vnútornej strane, umiestnením pódia do stredu sedadiel.

Ako sa diváci stávajú časťou horizontu divadelného podujatia, mesto Benátky sa zobrazuje vo vnútri cez okenné otvory vo vrchných balkónoch. Neľahkosť sa objavuje, keď ľudia sediaci v týchto miestach sú si vedomí prítomnosti lodí a vizuálne stúpanie a klesanie divadla na vode.

Počas Rossiho kariéry hojne vytvárané, akoby detské kresby, zosilňujú jeho typický prístup k architektúre, kde zjednodušené architektonické elementy dávajú zmysel túžbe. V Teatro del Mondo vytvoril architektúru zhodnú s jeho ideami generovanými zo životných skúsenosti, ale zároveň tvoriac najimaginárnejšiu budovu jeho kariéry.

Zdroje 
http://www.vestaldesign.com/
http://www.archiplanet.org/
http://www.archidose.org/

Stavby v Taliansku
Roy Makaay

Rudolphus Anton Makaay (* 9. marec 1975, Wijchen, Holandsko) je bývalý holandský futbalový útočník, člen holandskej reprezentácie a Feyenoordu. Poča pôsobenia v klube Bayern Mníchov dostal prezývku Das Phantom (Fantóm) pre jeho schopnosť zakončovať z každej pozície.

Pred príchodom do Bayernu hrával v Španielsku za Deportivo La Coruña.

Iné projekty

Externé odkazy 
Oficiálna webstránka

Holandskí futbalisti
Hráči SBV Vitesse
Hráči CD Tenerife
Hráči Bayern München
Hráči Deportivo La Coruña
Hráči Feyenoord Rotterdam
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 2000
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 2004
Holandské osobnosti indonézskeho pôvodu
Osobnosti z Wijchenu
Ferenc Gyurcsány

Ferenc Gyurcsány (* 4. jún 1961 Pápa) bol predsedom vlády Maďarskej republiky.
Na túto pozíciu bol nominovaný 25. augusta 2004 jeho stranou - Maďarskou socialistickou stranou po tom, ako Péter Medgyessy odstúpil pre nezhody s koaličným partnerom. Gyurcsány bol zvolený za predsedu vlády 29. septembra 2004 na základe parlamentného hlasovania (197 za, 12 proti, najväčšia opozičná strana v parlamente nehlasovala). 

Svoju koalíciu priviedol k víťazstvu opäť v parlamentných voľbách v roku 2006, čím si znova zabezpečil kreslo predsedu vlády. 24. februára 2007 sa stal predsedom strany ziskom 89 percent v hlasovaní.

Iné projekty 

Maďarskí politici
Predsedovia vlády Maďarska
Maďarské osobnosti slovenského pôvodu
Sadzba dane

Sadzba dane alebo daňová sadzba vyjadruje spôsob, akým sa určuje výška dane zo základu dane. 

Poznáme viac druhov daňových sadzieb:
 Pevné sadzby (absolútne, prosté) – určujú absolútnu sumu bez ohľadu na výšku daňového základu. Využívajú sa najmä pri spotrebných daniach. Pri dôchodkových daniach sa u nás neuplatňujú.
Relatívne sadzby (pohyblivé) – vyjadrujú podiel z daňového základu stanovený najčastejšie v percentách. V slovenskom daňovom systéme sa nimi zdaňujú všetky dôchodkové dane. Poznáme proporcionálne, progresívne a degresívne sadzby.
 Proporcionálne sadzby (lineárne) – určujú jednu percentuálnu hladinu, ktorou sú zdaňované všetky daňové základy, bez ohľadu na ich výšku. Zdaňuje sa nimi na Slovensku daň z príjmu právnických osôb.
 Progresívne sadzby – daňová sadzba sa zvyšuje s rastúcim daňovým základom, a tak vyšší príjem je zaťažený pomerne vyššou daňou. Najčastejšie sa využívajú pre dôchodkové dane. Disponibilný dôchodok tak  rastie pomalšie ako príjem pred zdanením. Podľa spôsobu progresie poznáme jednoduchú (stupňovitú) a zložitú (kĺzavú) progresívnu sadzbu. Progresívne sadzby, konkrétne s kĺzavou progresiou, sa na Slovensku využívajú (od roku 2013) pri dani z príjmu fyzických osôb.
Degresívne sadzby – ich princípom je, že so zvyšujúcim sa daňovým základom klesá daňové zaťaženie. U nás sa nevyužívajú. 

Môže sa vyskytovať aj nulová sadzba dane prípadne kombinovaná sadzba, v ktorej sa využíva pevná aj pohyblivá sadzba pri tej istej dani. V slovenskej histórii zdaňovania sa pri dani z obratu využívala aj tzv. rozdielová sadzba dane, a to ako rozdiel medzi veľkoobchodnou cenou a štátnou maloobchodnou cenou zníženou o obchodné rozpätie.

Dane
Joseph Pulitzer

Joseph Pulitzer (* 10. apríl 1847, Makov, Maďarsko - † 29. október 1911, Charleston, Južná Karolína, USA), bol maďarsko-americký redaktor a vydavateľ, známy vďaka posmrtne vydávaným Pulitzerovým cenám a ako priekopník bulvárnej žurnalistiky (spolu s W.R.Hearstom). Počas svojho života bol najmocnejším žurnalistom v Spojených štátoch.

Iné projekty 
 

Novinári USA
Filantropi
Novinári židovského pôvodu
Osobnosti USA židovského pôvodu
Osobnosti z Makova (Maďarsko)
Vila T

Vila T je vila v Bratislave na ulici Matejkova 36.

Autori Fridrich Weinwurm a Ignác Vécsei tému terasového domu znovu rozvinuli v záhradnej štvrti s ďalekým výhľadom na Dunaj. Vila bola postavená pre senátora Tománka. Je jedna z prvých puristických stavieb na Slovensku. Východiskom umeleckého stvárnenia bol princíp, ktorý vychádzal z daností polohy, v rámci celkovej jednoduchosti vytvárať mnohosť foriem. Vila T bola situovaná v Bratislave, v časti Karlova Ves, ktorú postavili najneskôr v roku 1929. Svojou okázalou polohou na slnečnom svahu nad Dunajom provokovala ľavicových radikálov a bola pre nich takým odsúdeniahodným príkladom bohatého bývania, akým bola vila Tugendhat pre českú ľavicovú avantgardu.

Prízemná terasa po celej šírke budovy, priestorné lodžie a v tretej etáži terasa, spájajú v rozmanitých formách obytné priestory s prírodou a otvárajú pohľad na širokú scenériu toku Dunaja. Autor nepoužil súvislý schodiskový priestor, schody viedol podľa dispozičných potrieb a ekonómie riešenia. Bohatosť architektonického prejavu, hru svetla a tieňov dosahoval pomocou princípu, podľa ktorého bolo treba zachovávaťcelkové pokojné objemy, vnímať ich ako celok, plochy, ohraničujúce teleso len prelamovať (postupovať do hĺbky), v rámci celkovej jednoduchosti vytvárať mnohosť foriem. Budova je hladká, zbavená aj šambrán, v predchádzajúcom období patriacich k znakom budov, ktoré navrhol B. Weinwurm. Vila patrí k najlepším príkladom dokumentujúcim dobové zmeny v štýle bývania. Krátko po realizácií ju zaradili holandskej publikácie, ktorá sa venovala moderným vilám v Európe a Amerike. V devaťdesiatych rokoch ju s malými zmenami obnovili podľa projektu B. Krausa.

Zdroje 
 Dulla M., Moravčíková H.: Architektúra Slovenska v 20. storočí, Slovart Bratislava
 Dulla M.: Slovenská architektúra od Jurkoviča po dnešok, Bratislava
 Kol. autorov: Majstri Architektúry; Perfekt, Bratislava 2005

Vily v Bratislave
Karlova Ves
Alan Shearer

Alan Shearer (* 13. august 1970, Gosforth, Spojené kráľovstvo) je bývalý profesionálny anglický futbalista, ktorý hrával ako útočník pre anglické reprezentačné mužstvo a ligové kluby, Southampton, Blackburn Rovers a Newcastle United.

Počas jeho kariéry sa stal jedným z najvplyvnejších útočníkov na klubovej aj medzinárodnej úrovni. Spolu strelil 422 gólov, v priemere 25 gólov na sezónu za každú jeho hráčsku sezónu. Drží rekord FA Premier League v počte strelených gólov, Shearer ich strelil 260. Koniec reprezentačnej kariéry ohlásil po vypadnutí na Eure 2000, na klubovej úrovni hrával za Newcastle až do roku 2006.

V apríli 2009 sa stal manažérom tímu Newcastle United.

Iné projekty 

Narodenia v 1970
Anglickí futbalisti
Hráči Southampton FC
Hráči Blackburn Rovers FC
Hráči Newcastle United FC
Hráči FA Premier League
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 1992
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 1996
Hráči Majstrovstiev sveta vo futbale 1998
Hráči Majstrovstiev Európy vo futbale 2000
Turzovská vrchovina

Turzovská vrchovina je pohorie na severozápade Slovenska a geomorfologický celok Západných Beskýd s celkovou rozlohou 211 km².

Polohopis 
Rozprestiera sa severne od údolia Kysuce až po štátnu hranicu s Českom. Na severe susedia Moravsko-sliezske Beskydy, južným smerom nadväzujú Javorníky a na juhovýchode sa Turzovskej vrchoviny krátkym úsekom na území Čadce dotýka Kysucká vrchovina. Východným smerom ležia Kysucké Beskydy a Jablunkovské medzihorie.

Najvyšším vrchom je Beskydok (). 

V dolinách tohto pohoria je roztrúsené, pre Kysuce typické kopaničiarske osídlenie. V oblasti sa nachádza chránená PR Klokočovské skálie, NPR Malý Polom, PR Veľký Polom a PR Polková.

Delenie 
Turzovská vrchovina sa delí na 4 podcelky:
 Zadné vrchy
 Hornokysucké podolie
 Kornická brázda
 Predné vrchy

Referencie

Externé odkazy 
 Turzovská vrchovina na OpenStreetMap

 
Pohoria na Slovensku
Kysuce
Vrchoviny na Slovensku
Geomorfologické celky na Slovensku
Geografia Žilinského kraja
Serpentine Gallery

Serpentine Gallery je umelecká galéria v Kensington Gardens v Londýne. Patrí medzi najobľúbenejšie galérie vo Veľkej Británii a každoročne ju navštívi viac ako 750 000 návštevníkov. Vstup je zadarmo.

Popis

Galéria bola založená v roku 1970 a jej priestory sa nachádzajú v klasicistickej budove z roku 1934, ktorá sa nachádza v Kensigtonskej záhrade v západnej časti Londýna. Galéria je pomenovaná podľa neďalekého jazera Serpentine. Na prízemí galérie je stála expozícia od výtvarníka a básnika Iana Hamiltona Finlaya, ktorá je venovaná oficiálnej patrónke galérie Diane, princeznej z Walesu.

V roku 1996 pred rekonštrukciou galerijnej budovy pozvala riaditeľka galérie Julie Peyton-Jones umelca Richarda Wilsona, aby využil priestor galérie pre svoju dekonštruktivistickú inštaláciu. Tento radikálny a neformálny prístup vystavenia samotnej deštruovanej budovy predznamenal spôsob prezentácie súčasnej architektúry v mierke 1:1, ktorý sa stal neoddeliteľnou súčasťou profilu galérie, unikátneho v celosvetovom rozsahu.

Od roku 2000 galéria každý rok oslovuje známych architektov, ktorí vo Veľkej Británii nikdy predtým nič nerealizovali, aby navrhli konštrukciu letného pavilónu. Pavilóny sú vystavené v záhrade neďaleko galérie v priebehu 3 letných mesiacov a to od júna do augusta. Počas dňa slúžia ako kaviareň a večer sa v nich konajú rôzne prednášky či diskusné fóra. Po skončení výstavy sa tieto dočasné stavby dražia.

Pavilóny Serpentine Gallery 
 2000: Zaha Hadidová, spoluautor Cecil Balmond, realizácia 2000
 2001: Daniel Libeskind, spoluautor Cecil Balmond, realizácia 2001    
 2002: Toyo Ito, spoluautor Cecil Balmond, realizácia 2002
 2003: Oscar Niemeyer, spoluautor Cecil Balmond, realizácia 2003
 2004: MVRDV (Winy Maas, Jacob Van Rijs, Nathalie De Vries), nerealizované
 2005: Álvaro Siza Vieira, Eduardo Souto de Moura, spoluautor Cecil Balmond, realizácia 2005
 2006: OMA (Rem Koolhaas, Ole Scheeren), spoluautor Cecil Balmond, realizácia 2006
 2007: Kjetil Thorsen, umelec Olafur Eliasson, realizácia 2007
 2008: Frank Gehry
 2009: Kazuyo Sejima a Ryūe Nishizawa
 2010: Jean Nouvel
 2011: Peter Zumthor a Piet Oudolf
 2012: Ai Weiwei a Herzog & de Meuron
 2013: Sou Fujimoto
 2014: Smiljan Radic

Externé zdroje
 Serpentinegallery.org
 Serpentine pavilion na theguardian.com

Londýnske múzeá a galérie
Architektúra v Spojenom kráľovstve
Gianluca Vialli

Gianluca Vialli (* 9. júl 1964, Cremona, Taliansko) je bývalý taliansky futbalový útočník a tréner.

Reprezentoval Taliansko na Majstrovstvách sveta v rokoch 1986 a 1990.

Talianski futbalisti
Hráči UC Sampdoria
Hráči Juventus FC
Hráči Chelsea FC
Hráči Majstrovstiev sveta vo futbale 1986
Hráči Majstrovstiev sveta vo futbale 1990
Pamätník SNP na Jankovom Vŕšku

Pamätník SNP na Jankovom Vŕšku je pamätník vybudovaný na Jankovom Vŕšku () v Nitrických vrchoch, na pamiatku padlých, ktorí tu zahynuli počas druhej svetovej vojny.

Poloha 
Pamätník sa nachádza na Jankovom Vŕšku v nadmorskej výške ,  severovýchodne od Uhrovca. Komplex pamätníka možno rozdeliť na dve časti. Na vrchnú a spodnú. Na vrchnej, vyššie položenej, sa nachádza pamätník padlým partizánom štyroch národností z obdobia Slovenského národného povstania. V nižšej časti je veľké parkovisko pre zhruba 50 áut, horský hotel Partizán a turistická ubytovňa.

História výstavby 

Hlavnými iniciátormi stavby pamätníka boli okresný výbor KSS a okresný Zväz slovenských partizánov v Bánovciach nad Bebravou. Autormi návrhu pamätníka boli akademický sochár Jozef Pospíšil a Ing. arch. Artúr Szalatnai-Slatinský. Na jeho tvorbe sa podieľali občania z okolitých obcí, priami účastníci SNP a dokonca i brigádnici z Moravy a Čiech. Výstavba pamätníka sa začala pripravovať krátko po oslobodení. Uskutočnila sa bez akýchkoľvek mechanizmov, nakoľko v tom čase nebol na Jankovom Vŕšku elektrický prúd a voda. Práce sa robili ručne a voda sa privážala. Vybudovaný bol v rokoch 1948 – 1951, odhalený 28. augusta 1951, pri príležitosti osláv SNP. V ďalších rokoch sa postupne pokračovalo v budovaní rekreačného areálu, dobudovaná bola elektrická sieť a vodovod.

Architektonické riešenie pamätníka 

Pamätník je v tvare obrovského pylónu, vysokého , v pôdoryse päťramennej hviezdy na vrchu ukončený štvorcovou doskou. Pylón vyrastá zo stredu štvorcovej základne, vysokej 2 metre, v ktorej je umiestnené mauzóleum s prsťou z bojísk 2. svetovej vojny. Celý monument je vybudovaný z kameňa a sú v ňom vybudované rôzne ornamenty. Na jej vonkajších stenách sú vysekané nápisy: „Sláva a večná pamäť padlým hrdinom“. Vo vnútri mauzólea nad sarkofágom: „Vášmu odkazu verní zostaneme“. Po bokoch: „Mier bude zachovaný a upevnený, ak ľud vezme vec zachovania mieru do svojich rúk“ (J.V. Stalin). „SNP zostáva nevyčerpateľným žriedlom našej triednej a národnej hrdosti“ (V. Široký).

Areál pamätníka 

Pamätník obkolesuje zemitý val, ktorý je preklenutý schodišťami. Pamätník je obkolesený kríkmi a steny valu sú vyložené kameňmi. Na jednej strane od steny sú udržiavané hroby partizánov – symbolický cintorín s hrobmi bojovníkov a organizátorov SNP.

Pod pamätníkom sa nachádza aj prírodný amfiteáter, ktorý je rozdelený do viacerých stupňov, kde sú lavičky na sedenie. Na každom stupni sa nachádza jedna kamenná tabuľa. Mimo areálu sa nachádzajú aj viaceré bunkre, v ktorých sa v minulosti ukrývali partizáni a teraz sú 3 bunkre novozrekonštruované a návštevníci si ich môžu prezrieť. Celé územie je chránené, jeho výmera je  a nachádza sa v katastrálnom území obce Uhrovec. V blízkosti pamätníka sa nachádza hotel a turistická ubytovňa, funguje tu tiež komerčný adrenalínový park.

Zdroje 
 Kodoň, J., Gál, P. – Areál pamätníka na Jankovom Vŕšku, Projekt 16, 1974, s. 34 – 35
 Matúš Dulla – Slovenská Architektúra od Jurkoviča po dnešok, vyd. Perfekt, 2007, Bratislava

Pamätníky SNP
Architektúra z 1951
Murugan

Murugan alebo Murukan (a v tamilskom jazyku: மு௫கன்; iné názvy: Kárttikéja, Subrahmanja, Vélan, Skanda) je Boh populárny najviac v indickom štáte Tamilnádu a Srí Lanke a hovoria o ňom aj ako o Bohovi juhu. 

Murugan má veľa mien. Je to mladší Ganéšov brat, ktorého na svet priviedol Šiva zo svojho tretieho oka, z ktorého mu vyšli nebeské iskry a zo šiestej povstal Murugan. Tento boh je menej známy, ale dôležití indickí svätci, napríklad Ádi Šankara, ho zaraďujú do kategórie najdôležitejších bohov, kde patrí predovšetkým Brahma, Šiva, Višnu, Šakti, Ganéša a Súrja. Ostatní bohovia ako Indra, Varuna, Mitra atď. sú síce Dévovia (teda bytosti vyššie ako človek), neprikladá sa im však taká dôležitosť ako tejto šestici bohov. 

Vierou v tohto boha veriaci zároveň vzývajú Šivovu energiu a jeho uctievanie je súčasťou Šivaizmu. Murugan je známy aj tým, že jeho číslo je šesť (vzťah toho-ktorého indického boha sa niekde ťažšie stotožňuje s číselným vyjadrením).

Podobne, ako je Krišna všade zobrazovaný s flautou, Murugan zase s oštepom. Indickí bohovia majú aj svoje dopravné prostriedky, ktoré sú viditeľné v ikonografii - Ganéša sa prepravuje na myši, Muruganovi pohyb zabezpečuje páv, ktorého ozdoby vidieť aj na obrázku.

Iné projekty

Externé odkazy 
Zdroj, odkiaľ bol text čerpaný
 Zdroj, odkiaľ bol text čerpaný

Indickí bohovia
Etnografické múzeum

Etnografické múzeum môže byť:

na Slovensku:
Etnografické múzeum (Martin)

v Bulharsku:
Etnografické múzeum (Burgas)
Dom Nikolakiho Christoviča
Breinigerberg

Breinigerberg je časť mesta Stolberg v Severnom Porýní-Vestfálsku v Nemecku. Má 971 obyvateľov.

Poloha a geografia 
Mesto leží na západných hraniciach Nemecka, pri hraniciach s Belgickom a Holandskom.

Externé odkazy  
 Breinig + Breinigerberg
 Breinigerberg

Mestské časti v Nemecku
Stolberg
Jankov vŕšok

Jankov vŕšok (533,1  m n. m.) je vrch na Slovensku v pohorí Strážovské vrchy v podcelku Nitrické vrchy v časti Rokošské predhorie, 2 km severovýchodne od Uhrovca. Nachádza sa tu Pamätník SNP. Na juhovýchodných svahoch sa rozprestiera rovnomenná prírodná rezervácia.

Opis 
Vrch je kategorizovaný ako rozhľadňa s množstvom pozoruhodností v okolí. Môžeme ho rozdeliť na vrchnú a spodnú časť. Na vyššie položenej, sa nachádza pamätník padlým partizánom štyroch národností z obdobia Slovenského národného povstania (SNP). V nižšej časti je parkovisko pre približne 50 áut, horský hotel Partizán a turistická ubytovňa.

Prírodná rezervácia 
Prírodná rezervácia Jankov vŕšok sa nachádza v katastrálnom území obce Uhrovec v okrese Bánovce nad Bebravou v Trenčianskom kraji. Vyhlásená bola v roku 1993 na rozlohe 103,4 ha, bez ochranného pásma. Predmetom ochrany je vzácne územie v južnej časti Strážovských vrchov. Dubové lesy na vápencovo-dolomitovom podklade s dubom cerovým a plstnatým, miestami aj s borovicou lesnou. Výskyt xerotermných i horských rastlinných druhov. Na území rezervácie platí 5. stupeň ochrany.

Prístup 
 po  značke z Uhrovca
 po  značke z Miezgoviec
 po ceste z Uhrovca

Referencie

Iné projekty 

Vrchy v Strážovských vrchoch
Rozhľadne na Slovensku
Uhrovec
Prírodné rezervácie v Trenčianskom kraji
Chránené územia v okrese Bánovce nad Bebravou
Vrchy v okrese Bánovce nad Bebravou
Marcell Komor

Komor Marcell (* 7. november 1868, Budapešť - † 29. november 1944, Deutschkreutz, Rakúsko) bol maďarský architekt. Jeden z popredných reprezentantov maďarskej architektúry usilujúci na prelome 19. a 20. storočia o vlastný národný štýl. Zahynul ako obeť fašistickej perzekúcie.

Študoval na Vysokej škole technickej v Budapešti. Po absolvovaní bol pracovníkom stavebnej firmy Hauszmann- Czigler a v roku 1897 sa stal ako 31 ročný spoluvlastníkom stavebnej kancelárie v Budapešti.

Spolupráca s D. Jakabom 
V roku 1897 nadviazal spoluprácu s Dezsom Jakabom (1864- 1932). Ich diela majú typický neobarokový ráz, ktorý sa stal súčasťou oficiálnej prezentácie monarchie. Podľa ich projektov postavili bývalú Ľudovú operu, mestské, dnes Erkelovo divadlo, sanatórium park v Budapešti, radnicu v Subotici a Marosille, spoločenský dom v Syentesi a v Oradei. Obaja boli žiakmi O. Lechnera.Treba však povedať, že typický lechnerovský štýl sa na nich prejavil len ojedinele a to napr. na dvorových fasádach bratislavskej Reduty, kde sa objavujú mäkké organické okenné šambrány typické pre lechnerovskú secesiu. Nevydali sa však cestou osobitej lechnerovskej architektúry, ale zvolili si vlastný historizujúci štýl s odkazom na barok.

Projekty na Slovensku 
 Reduta, Bratislava, Palackého 2 (1906 súťaž, 1909- 1910 projekt, 1913 realizácia, 1914- 1915 daná do užívania). Nachádzajú  sa tu barokizujúce florálno-figurálne ornamenty, čo bolo typické pre tvorbu M. Komora a D. Jakaba po celom Uhorsku.
 Neobarokový zámok cára Ferdinanda nazývaný aj zámok Koburgovcov na Prednej hore 470-Muránska Huta (1912 projekt-1914 realizácia). Ucelené architektonické stvárnenie dosiahli architekti vďaka striedmosti pri používaní architektonických prostriedkov. Typické neobarokové prvky sa tu stretli s klasicizujúcimi vo vyváženej podobe.
 Secesný dom, Bratislava, Štúrova 6/c (1903)

Zdroje 
 Szönyi,A.: tak rástla Bratislava. Bratislava 1967
 
 

Maďarskí architekti
Narodenia v 1868
Úmrtia v 1944
The Jackson 5

The Jackson 5 (v začiatkoch The Jacksons, následne krátko Jackson Five a po poslednej zmene opäť The Jacksons) bolo americké populárne hudobné kvinteto. Pochádzali z mesta Gary v Indiane, USA a hrali R&B, soul, funk a neskôr disco. Na začiatku 70. rokov boli považovaní za „hudobný fenomén pop music“  a tiež tu odštartovali úspešnú kariéru speváci Michael Jackson a Jermaine Jackson.

Jackson 5 tvorili piati synovia Katherine a Josepha Jacksona: Jackie, Tito, Jermaine, Marlon a Michael. Joseph Jackson stál pri zrode tejto skupiny v roku 1962, pôsobil v skupine ako manažér. V tej dobe boli členmi a pôvodnú zostavu tvorili Jackie, Tito, Jermaine a dvojica mladíkov Reynaud Jones a Milford Hite. Po roku však do skupiny prišli Michael a Marlon a sformovali tak základné kvinteto kapely.

Nahrávať začali v Steeltown v r. 1967, avšak v rokoch 1969 až 1975 mali podpísanú zmluvu s Motown Records. Poslednou zmenou vydavateľa bol v roku 1975 odchod do CBS/Epic už pod novým názvom The Jacksons (značka The Jackson 5 je stále majetkom Motownu). Keďže basgitarista Jermaine sa oženil s dcérou majiteľa Motownu Berryho Gordyho, zostal nahrávať v tejto spoločnosti. Jeho nástupcom sa stal Tito, ktorého predchádzajúce miesto zaujal ich najmladší brat Randy .

Jackson 5 boli významnou súčasťou éry vtedajšej populárnej hudby, medzi najvýznamnejšie vydané single patria: "I Want You Back", "ABC", "The Love You Save", a "I'll Be There", ako aj neskôr vydané hity ako "Mama's Pearl", "Never Can Say Goodbye" a "Dancing Machine".

Diskografia

Single (Steeltown)

Vydané vo fy Steeltown (ako The Jackson 5) 
 1968 "Big Boy/You've Changed" - 10 000+ predaných kópií
 1968 "We Don't Have To Be Over 21 (to Fall in Love)"

Štúdiové albumy (Motown, CBS)

Vydané vo fy Motown (ako The Jackson 5) 
 1969: Diana Ross Presents The Jackson 5
 1970: ABC
 1970: Third Album
 1970: The Jackson 5 Christmas Album
 1971: Maybe Tomorrow
 1972: Lookin' Through The Windows
 1973: Skywriter
 1973: Get It Together
 1974: Dancing Machine
 1975: Moving Violation

Vydané vo fy CBS/Epic (ako The Jacksons) 
 1976: The Jacksons
 1977: Goin' Places
 1978: Destiny
 1980: Triumph
 1984: Victory
 1989: 2300 Jackson Street

Videografia 

 1971 Jackson 5ive - kreslený televízny seriál (1971 - 1973)
 1992 Jacksons: An American Dream  - 4-hodinový televízny miniseriál o kariére skupiny (bez účasti jej skutočných členov) na námet autobiografickej knihy Katherine Jackson My Family

Videoklipy 

Niektoré videoklipy:
 Jackson 5
 1969 „I Want You Back“/„ABC“ (Live)
 1972 „Rockin' Robin“ (Live, Top Of The Pops)
 1972 „I'll Be There“ (Live)
 1973 „Dancing Machine“ (Live)
 1974 „Life of the Party“ (Live, Carol Burnett Show)

 Jacksons
 1978 „Blame it on the Boogie“
 1981 „Can You Feel It“
 1988 „2300 Jackson Street“ (spolu s: Janet Jackson, Rebbie Jackson)

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Tita Jacksona (obsahuje informácie o Jackson 5 a  videoklipy) 
 Rock and Roll Hall of Fame page on The Jackson 5 
 'Jackson Five' Vokálna skupina Hall of Fame Page 
 27.11.2007 Jackson 5 Tour sa blíži! (bez Michaela asi nebude) 

Chlapčenské hudobné skupiny
Jackson 5, The
Giuseppe Terragni

Giuseppe Terragni (* 15. apríl 1904, Meda, Taliansko – † 19. júl 1943) bol významný taliansky architekt pokladaný za predstaviteľa talianskeho racionalizmu. 

Narodil sa v meste Meda (okolie Milána). Ako sedemnásťročný sa zapísal na univerzitu architektúry Politecnico v Miláne, ktorú ukončil v roku 1926. Vynikal už ako študent. V roku 1925 zúčastnil s Pietrom Lingerim na konkurze vyhotovenia návrhu Monumentu padlých v Come na Hlavnom námestí.

V rokoch 19261927 mu v týždenníku RASSEGNA ITALIANA vyšli články, pokladané za manifestáciu talianskeho racionalizmu. Okrem Terragniniho sa podpísali Libera, Figini, Pollini, Frette, Larco a Rava. V tom istom roku si otvoril štúdio so svojim bratom Attiliom v Come. Jeho kariéra sa začala rekonštrukciou fasády hotela Metropoli-Suisse v Come.

V rokoch 19391941 bol povolaný do vojny. Najskôr do Juhoslávie, neskôr do Ruska. V roku 1943 sa zranený sa vrátil do Talianska a zomiera 19. júla toho istého roku.

Tvorba 
 1927 – 29 sa uskutočnila realizácia jeho budovy Novocomum v Come, čo vyvolalo prvý škandál v jeho meste a prvú obranu súčasných architektov.
 1928 – 32 sa zúčastnil na prvej a druhej výstave racionálnej architektúry v Ríme, v Breslave a vo Florencii. O rok neskôr predložil svoj nákres návrhu monumentu padlých v Come.
 1932 bol poverený prípravou sály “O” dedikovanou v 1922 desaťročnej výstave fašistickej revolúcie v Ríme. Na úroveň medzinárodného architekta ho vyvýšil Fašistický dom v Come, ktorý navrhol a bol zrealizovaný v rokoch 1932 – 1936.
 1933 spolu s priateľmi založili noviny “Quadrante”, ktoré vychádzajú pod vedením  Piera Bardino a Massima Bontempelliho.
 V spolupráci s Pietrom Lingerim navrhnú “Le cinque case” v Miláne, ktorý je zrealizovaný v rokoch 1933 – 1936.
 V rokoch 1934 – 1938 sa začína obdobie veľkých rímskych konkurzov : Palazzo del Littorio a Palazzo dei ricevimenti e congressi, ktoré však pre neho skončia neúspešne. No napriek tomu roky 1936 a 1937 boli pre neho najúspešnejšie. 
 1938 – 40 stále pracoval na ďalších projektoch : úprava regulačných plánov v Come, Danteum v spolupráci s Lingerim, Casa Giuliani Frigerio – jeho posledné majstrovské dielo.

Najvýznamnejšie diela 
 La villa bianca v Sevese (Biela vila)
 Asilo Sant’Elia v Come
 Fašistický dom dokončený v roku 1936
 Casa Giuliani Frigerio

Externé odkazy 
 Tvorba

Talianski architekti
Evanjelický kostol (Siófok)

Evanjelický kostol (Siófok) je kostol v Maďarsku v meste Siófok od maďarského architekta Imreho Makovecza.

História

Prvé záznamy o tom, že v Siófoku je evanjelická bohoslužba pochádza z roku 1934. V roku 1935 bola založená Enyingi Misszió Gyülekezet (Zhromaždenie enyigskej misie). V roku 1943 sa sem prisťahoval duchovný Dénes Buthy, a odvtedy sa misia volala Enyingi-Siófoki Misszió Gyülekezet. Už v 40-tych rokoch sa miestni začali zaoberať myšlienkou, že by sa tu mohol postaviť kostol podľa plánu Gyulu Sándyho. Ale tieto snahy sa kvôli povojnovým rokom neuskutočnili. Preto sa bohoslužby naďalej usporadúvali v budove na hlavnej ulici, ktorú najprv prenajímali a potom kúpili. Po revolúcií v roku 1956 Buthy odišiel do zahraničia. 

Mesto postupne rástlo a s ním aj evanjelická obec. Preto na konci 80-tych rokov už existovala veľká snaha o postavenie kostola a pastoračného centra. Pod vedením duchovného Mártona Józsa sa začala stavba kostola podľa návrhu od Imre Makovecza – „Kristova loď”. Kostol bol vysvätený 30. júna 1990, pastoračné centrum v roku 1992. Stavba bola dokončená v roku 1994. V tomto roku sa sem prisťahoval aj nový duchovný Csaba Baranyai.

Architektúra 
Kostol sa nachádza v centre mesta v parku Oulu, v blízkosti železničnej stanice.

Je jedným z najmodernejších a najkrajších evanjelických kostolov v Maďarsku, postavený v štýle organickej architektúry. Park, v ktorom sa kostol nachádza, projektoval dr. Imre Jámbor. Autor architektonického stvárnenia kostola je známy maďarský architekt Imre Makovecz. Podobne ako jeho ostatné sakrálne stavby, aj táto má typické tzv. „Makoveczké znaky” ako napr. drevo, organickosť, krídla anjelov a pod.

Kostol bol postavený medzi rokmi 1990 a 1994, jeho stavba stála 62 miliónov forintov. Časť ceny hradil štát a spoločenstvo evanjelikov, najväčšiu pomoc poskytlo bratské zhromaždenie z fínskeho mesta Oulu, ktoré poslalo drevo. Kostol je až 80% postavený z dreva. Je štvorportálový a má kapacitu 120 ľudí. Na veži kostola sa nachádza strom života: z neho vyrastajúci kríž hlása myšlienku, že golgotský kríž nepatrí smrti, ale ukáže cestu k večnému životu. Nad hlavným portálom sa nachádzajú krídla anjelov, ktoré chránia vstupujúcich. Severná braná je pomenovaná na počesť fínskeho bratstva – brána Suomi; západná na počesť nemeckého bratstva – nemecká brána. Oltár je orientovaný na východ a zdobí ho „socha vzkriesenia” od Lászloa Péterfyho.

Okrem bohoslužieb sa tu usporadúvajú aj koncerty, hlavne v letnom období. V roku 2004 posvätili nový organ, ktorý stál 30 miliónov forintov. Bol vyhotovený v budapeštianskej továrni organov Aquincum. Prvý koncert s ním vysielalo naživo Magyar Rádió (Maďarské rádio).

Vedľa kostola stojí pastoračné centrum, tiež od Makovecza. Nachádza sa tu byt duchovného, sála v tvare kruhu, miestnosti pre spoločenstvo a hosťovské izby.

Externé zdroje 
http://www.siofok.com/evangelikus/sievtemplom.htm
http://www.utazzitthon.hu/siofok_evangelikus_templom.html
http://www.lutheran.hu/z/ujsagok/evelet/archivum/2004/9/33

Kostoly v Maďarsku
Siófok
Gottfried Böhm

Gottfried Böhm (* 21. január 1920, Offenbach am Main Nemecko – † 9. jún 2021, Kolín nad Rýnom) bol nemecký architekt, nositeľ Pritzkerovej ceny za rok 1986. Bol považovaný za architekta expresionizmus ako aj post-Bauhausu.

Dielo 
 Kostol Sint-Gregoriuskerk, Brunssum, Holandsko (1963)
 Kostol Zmŕtvychvstania Ježiša Krista, Kolín nad Rýnom (1970)
 Radnica, Bergisch Gladbach (1976)
 Mestská knižnica, Ulm (2004)
 Hans Otto Theater, Postupim (2006)

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Gottfried Böhm zum 99. Geburtstag
 Ausführliches Dossier zu Böhm 
 Gottfried Böhm Pritzker Architecture Prize Laureate
 „Himmel und Höhle“, Der Tagesspiegel, 10. december 2005
 „Das Glück liegt in der Familie“, Welt am Sonntag, 20. august 2006
 „Felsen aus Beton und Glas. Die Architektur von Gottfried Böhm“, Deutschlandradio, 27. august 2006
 Gott wohnt auch im Beton. Die Böhms erneuern den Sakralbau, Monumente Online, 2010
 Interview während der documenta 12 
 Jürgen Salm: WDR5 Erlebte Geschichten. Gottfried Böhm, Architekt: Die Kunst, Beton zu falten 
 Interview mit den Badischen Neuesten Nachrichten zur Zukunft der Kleinstädte und Dörfer

Nemeckí architekti
Nemeckí sochári
Členovia Európskej akadémie vied a umení
Laureáti Pritzkerovej ceny
Absolventi Technische Universität München
Storoční ľudia