joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Africká kvalifikácia v hádzanej žien na LOH 2016

Africká kvalifikácia v hádzanej žien na LOH 2016 bola africká kontinentálna kvalifikácia v hádzanej žien na Letné olympijské hry 2016. Organizovala ju Africká hádzanárska konfederácia (CAHB) a konala sa v Luande, v Angole od 19.21. marca 2015, za účasti 4 tímov. Angola bola organizátorom africkej kvalifikácie žien druhýkrát, prvý turnaj hostila v roku 2003, tiež v Luande. Všetky zápasy sa odohrali v aréne Pavilhão da Cidadela s kapacitou 6 873 divákov. Turnaj pozostával iba z jednej skupiny, v ktorej sa stretol každý s každým.

Na turnaji zvíťazilo a jediné postupové miesto vybojovalo domáce družstvo , ktoré vyhralo vo všetkých 3 zápasoch.

Účastníci 

 pozn. 1: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v neoficiálnom svetovomom rebríčku novembru 2013.
 pozn. 2: Do kvalifikácie boli nasadené družstvá na prvých štyroch miestach z Majstrovstiev Afriky 2014. , ktoré skončilo na 4. mieste, sa z kvalifikačného turnaja odhlásilo a nahradil ho Senegal.

Výsledky

Konečné poradie

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Africkej hádzanárskej konfederácie /
 Oficiálna stránka Angolskej hádzanárskej federácie

Zdroje 
 Africká kvalifikácia 2016 na stránke todor66.com 
 Africká kvalifikácia 2016 na stránke allafrica.com 

Hádzaná v 2015
Ženy
Hádzaná
Xenofón z Aigionu

Xenofón (Xenofón) bol olympijský víťaz v pankratiu v 4. stor. pred Kr.

Xenofón, syn Menefyla z achájskeho Aigionu, zvíťazil v pankratiu pravdepodobne na 100. olympijských hrách v roku 380 pred Kr. Pankration sa v Olympii zaviedol na 33. hrách v roku 648 pred Kr. a jeho prvým víťazom bol Lygdamis zo Syrakúz. Pankration bol pästiarský zápas, pri ktorom boli dovolené všetky zápasnícke chmaty, údery päsťou, kopanie a vykrúcanie údov.

V druhom storočí navštívil Olympiu grécky cestovateľ a spisovateľ Pausanias, ktorý zaznamenal, že sochu Xenofóna umiestnili do olympijskej Altidy, do galérie najslávnejších olympionikov starovekého Grécka. Stála vedľa sochy Dikóna, rodáka z Kaulónie (mesto Kaulónia bola v roku 389 pred Kr. zničené syrakúzskym tyranom Dionýsiom a jej obyvatelia sa presťahovali do Syrakúz), a jej autorom bol sochársky majster Olympos zo Sikyónu.

Referencie a bibliografia

Pozri aj 
 Zoznam olympijských víťazov staroveku

Víťazi starovekých olympijských hier v pankratiu
Augustín Lednický

Augustín Lednický (* 7. august 1925, Malé Lednice – † 10. október 1950, Bratislava) bol slovenský protikomunistický bojovník, ktorý bol začiatkom 50. rokov minulého storočia odsúdený na trest smrti a popravený.

Pochádzal z početnej roľníckej rodiny z obce Malé Lednice vo vtedajšom okrese Rajec. Počas vojny pracoval ako robotník. V septembri 1944 sa pridal k partizánskej jednotke a zúčastnil sa bojov v okolí Strečna, Vrútok a Martina. Po rozpade partizánskej jednotky sa vrátil domov a znova nastúpil do práce v Zbrojovke Banská Bystrica.
Po skončení vojny nastúpil 1. októbra 1945 na vojenskú prezenčnú službu, prešiel poddôstojníckou školou a od 1. júla 1947  sa z neho stal vojak z povolania. Na jar roku 1948 vstúpil do Komunistickej strany Česko-Slovenska, ale už čoskoro sa s ňou ako hlboko veriaci človek rozišiel. Vo februári 1949 spolu s dvomi ďalšími poddôstojníkmi utiekol cez Cheb do americkej zóny Nemecka.

Ako agent americkej armádnej spravodajskej služby Counter Intelligence Corps (CIC) sa nelegálne vrátil 23. augusta 1949. Pôvodne malo ísť o skupinu piatich ozbrojených bojovníkov a Augustín Lednický mal byť jej veliteľom. Sám sa dostal do Považskej Bystrice a do rodných Malých Ledníc. V septembri 1949 dorazila skupina štyroch mužov, ktorí však neboli ozbrojení. Prvoradou úlohou teda bolo získať zbrane. Od prepadu stanice Zboru národnej bezpečnosti však z dôvodu rizika upustili. Lednický skrýval skupinu v lesoch v okolí obce Dlhé Pole, neskôr sa presunuli do oblasti Rajeckých Teplíc. Vzhľadom na blížiacu sa zimu sa rozhodli presunúť sa na Kysuce, kde bolo mnoho salašov, v ktorých chceli prečkať zimu.

14. októbra bol však Augustín Lednický nešťastnou zhodou okolností zadržaný v Žiline po tom, čo ho do nohy postrelil milicionár, ktorý ho prenasledoval. Ďalších členov skupiny sa podarilo Štátnej bezpečnosti pozatýkať neskôr. Celú skupinu vyšetrovali ako teroristov, aj keď skutočné možnosti odbojovej skupiny boli obmedzené nedostatkom zbraní a výstroja. Štátna moc urobila z tejto kauzy exemplárny príklad a v júli 1950 bol Augustín Lednický odsúdený na trest smrti. Režim sa však neuspokojil s odsúdením samotných členov odbojovej skupiny. Nasledoval ďalší proces, v ktorom boli odsúdení tí, čo im pomáhali. Medzi nimi aj Lednického brat Fabián na 4 roky odňatia slobody za to, že jeho rodina dala niekoľkokrát členom skupiny najesť.

Augustín Lednický požiadal prezidenta republiky o milosť, ale na základe záporného stanoviska generálneho prokurátora bola zamietnutá. 10. októbra 1950 bol v Bratislave popravený.

Zdroje 
 Augustin Lednický (1924–1954) na stránkach českého Ústavu pro studium totalitních režimů
 Smrť bojovníka proti komunizmu

Politickí väzni komunistického režimu v Česko-Slovensku
Protikomunistický odboj v Česko-Slovensku
Obete komunistického režimu v Česko-Slovensku
Osobnosti z Malých Ledníc
Ladislav Grosman

Ladislav Grosman (* 4. február 1921, Humenné, Slovensko† 25. január 1981, Tel Aviv, Izrael) bol slovenský scenárista.

Životopis 
Patril k mnohým ľuďom, ktorí boli vo svojom živote prenasledovaní pre svoj židovský pôvod. Pochádzal z rodiny garbiara, ktorý mal päť detí. Rodičia a traja súrodenci zomreli v roku 1944 v Ružomberku počas fašistického bombardovania transportného vlaku. Obecnú školu absolvoval v Humennom, gymnázium v blízkych Michalovciach. V roku 1949 absolvoval v Prahe Vysokú školu politickú a sociálnu. Do roku 1952 pracoval vo vydavateľstve Pravda. V rokoch 1953 až 1959 bol redaktorom knižných noviniek v Slovenskej knihe. V rokoch 1953 až 1958 študoval pedagogickú psychológiu na Vysokej škole pedagogickej. Jeho diplomová práca bola na tému psychológia reklamy a doktorát PhDr. dosiahol prácou Psychologické a pedagogické aspekty knižnej reklamy v roku 1967. V rokoch 1960 až 1963 bol redaktorom v Združení československého nakladateľstva. V roku 1964 bol vedúcim redaktorom časopisu Učebné pomôcky v škole a osvete. V rokoch 1965 až 1968 bol scenáristom vo Filmový štúdiách Barrandov. Po obsadení Československa sovietskou armádou v septembri 1968 odcestoval so svojou rodinou do Izraela a usídlil sa v Tel Avive. Od januára 1969 až do svojej smrti pôsobil na univerzite Bar-Ilan pri Tel Avive. Najprv pôsobil ako docent, od 1975 už ako riadny univerzitný profesor. Prednášal slovanskú literatúru a vyučoval tvorivé písanie "creative writing". Od 1979 na telavivskej univerzite prednášal scenáristiku ako externý pracovník. Osobne, ľudsky a pracovne si Ladislav Grosman najviac rozumel so svojimi priateľmi Arnoštom Lustigom a Gabrielom Laubom.

Na základe poviedky Pasca a novely Obchod na korze, bol natočený najúspešnejší slovenský film Obchod na korze. Tento film v roku 1966 získal najvyššie filmové ocenenie Oscara. Režisérmi bola dvojica Ján Kadár a Elmar Klos. Keďže jeden z režisérov emigroval, dostal sa tento film na dlhé roky do trezorov. A tak až po roku 1989 sa film dostal na verejnosť a divácka verejnosť si môže opäť vychutnať herecké umenie Idy Kamińskej a Jozefa Krónera.

Edita Grosmanová, manželka Ladislava Grosmana, o svojom manželovi povedala: "Môj manžel vždy bol a navždy zostal Humenčanom, nikdy sa tým netajil, miloval toto mesto a zomrel s láskou k nemu. Rád sa sem vracal, či už žil v Prahe alebo Izraeli."

Slovenskí scenáristi
Slovenské osobnosti židovského pôvodu
Osobnosti z Humenného
Hádzaná na Afrických hrách 1999

Hádzaná na Afrických hrách 1999 bol hádzanársky turnaj v rámci multišportového podujatia Afrických hier 1999. Konal sa v Johannesburgu, v Južnej Afrike v dňoch od 9.18. septembra 1999, za účasti 4 mužských a 7 ženských tímov. Hádzanársky turnaj sa na hrách organizuje od roku 1965 a toto bolo jeho 7. vydanie. Nováčikmi hádzanárskeho turnaja boli družstvo mužov Ghany a obe družstvá domácej Južnej Afriky. Z turnaja sa odhlásili 4 družstvá mužov: , ,  a , družstvo žien . Družstvo mužov  získalo svoj tretí titul, keď vyhralo tabuľku štvorčlennej skupiny. V ženskom turnaji obhájila titul , keď vo finále vyhrala nad .

Výsledky

Mužský turnaj

Ženský turnaj

Základné skupiny

Skupina A

Skupina B

Skupina o 5.7. miesto

Play off

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Konečné poradie 

Muži

Ženy

Externé odkazy 
 Hádzaná na stránke Afrických hier 1999 
 Oficiálna stránka Africkej hádzanárskej konfederácie /
 Oficiálna stránka Afrického olympijského výboru /

Zdroj 
 Hádzanársky turnaj mužov a žien na Afrických hrách 1999 na stránke todor66.com 

Hádzaná v 1999
Hádzaná na Afrických hrách
Africké hry 1999
Akcia R

Akcia R (Rehoľníčky) sa odohrala 29. augusta 1950 od 8 hod.  a znamenala začiatok plánovanej likvidácie ženských reholí na Slovensku. V troch etapách orgány komunistického režimu sústredili do niekoľkých kláštorov všetky rehoľníčky v krajine, čím sa snažili obmedziť ich vplyv na verejný život a neskôr dosiahnuť úplný zánik rehoľného života v Česko-Slovensku.

V dvoch vlnách bolo do sústreďovacích centier prevezených asi 4 000 rádových sestier. V ďalšej etape bolo 2 000 sestier "prevedených" do priemyslu. Začiatkom roka 1951 bolo naplánované zníženie počtu nemocníc a ústavov, v ktorých ešte v roku 1950 pracovalo takmer 10 000 rehoľníc. V nemocniciach ešte zostalo pracovať takmer 1600 rehoľníčok, režim za ne nemal náhradu   . Administratívne sa sťažovalo prijímanie nových členiek rehoľných rádov, v lete roku 1952 boli internované predstavené ženských reholí. Akcia mala byť dokončená zrušením rádov a kongregácií, ale akcia bola odvolaná a režim pristúpil na postupné vytlačenie rehoľníc zo spoločnosti.

Výsledkom akcie bolo zrušenie všetkých ženských kláštorov. Do roku 1960 ostali len rehoľné sestry, ktoré pracovali ako ošetrovateľky v nemocniciach, pretože za ne nemal režim žiadnu náhradu. Akcia R zasiahla okrem iného kláštory sestier uršulínok, ktoré pôsobili ako učiteľky. Vyviezli ich do zberných kláštorov v Dolných Semerovciach a v Modre, kde boli nútené vykonávať práce v poľnohospodárstve na štátnych majetkoch až do neskorej zimy. V roku 1951 boli vyvezené do českého pohraničia na práce vo vlhkom prostredí v textilných fabrikách. Neskôr ich prijímali za ošetrovateľky do ústavov sociálnej starostlivosti k ťažko telesne postihnutým ľuďom, pretože o túto prácu nemali civilné ošetrovateľky záujem. Na Slovensko sa mohli vrátiť až po roku 1989

Literatúra 
 JUDÁK, Viliam – DANKOVÁ, Stella: Exodus. Oslavujeme Ťa Bože, Kňazský seminár sv. Gorazda, Nitra, 1997, ISBN 80-88741-14-9.
 DUBOVSKÝ, Ján Milan: Akcia rehoľníčky, Martin: Matica slovenská, 2001, ISBN, 80-7090-597-2.

Referencie

Zdroje 
 60. výročie Akcie R: Spomienkou k vďačnosti
 Akce Ř (Ústav pro studium totalitních režimů)
 Koniec kláštorov
 Sr. Mária Greškovičová SSpS: Svedkovia viery

Pozri aj 
 Akcia K
 Akcia B (likvidácia rehoľníckych rádov)

Externé odkazy 
 Likvidácia kláštorov v komunistickom Československu – Barbarská noc
 Projekt “Svedkovia viery” – Konferencia vyšších ženských rehoľných

R
Prenasledovanie cirkví v Česko-Slovensku
Rímskokatolícka cirkev
Dejiny Česko-Slovenska
Dejiny Slovenska
Dionizy Bielański

Dionizy Bielański (* 7. apríl 1939, Staweczki – † 16. júl 1975, Kúty) bol poľský športový pilot, inštruktor lietania a práškovací pilot, ktorý v snahe utiecť za železnú oponu odcudzil v Poľsku práškovací dvojplošník Antonov An-2 a po prelete územím Slovenska bol niekoľko kilometrov pred rakúskou hranicou vojenským pilotom Česko-Slovenskej ľudovej armády zostrelený.

Pozadie akcie 
Dionizy Bielański pochádzal z volyňskej oblasti, ale väčšinu mladosti prežil v juhozápadnom Poľsku neďaleko českých hraníc v meste Sklárska Poruba. Tu od roku 1963 lietal v miestnom aeroklube, najprv na bezmotorových strojoch a od roku 1968 aj na motorových lietadlách. Oženil sa a zložil inštruktorské skúšky.

Bielański nikdy nebol veľký priaznivec komunistického režimu. Poľská Służba Bezpieczeństwa (SB) sa ho snažila získať do svojich služieb, ale odmietol a sám sa stal sledovanou osobou. V roku 1975 získal Bielański prácu vo vratislavskom Agrolete v odbore leteckých služieb v poľnohospodárstve.

Priebeh akcie 
Dňa 16. júla 1975 nasadol do poľnohospodárskej verzie dvojplošníka Antonov An-2 a namiesto práškovania zamieril na juhozápad. Čoskoro prekonal česko-slovenskú hranicu, zamieril k Žiline a ďalej pokračoval údolím Váhu. Na lietadlo prelietajúce vo výške 30 – 50 metrov nad zemou upozornil protivzdušnú obranu štátu pracovník žilinského zväzarmovského letiska.

K narušiteľovi vzlietol z trenčianskeho letiska vrtuľník Mi-4, z letiska Mošnov dve stíhačky MiG-21 a z brnianskeho letiska dve cvičné prúdové lietadlá Aero L-29 Delfín. Stíhacím lietadlám sa nepodarilo poľského pilota donútiť pristáť v Piešťanoch a neďaleko Myjavy ho dostihli aj lietadlá L-29. Poliak však nereagoval na pokyny a ďalej letel juhozápadným smerom.

Medzitým česko-slovenské veliteľstvo protivzdušnej obrany nadviazalo kontakt s poľskými orgánmi a zisťovalo, aké kroky môže proti poľskému narušiteľovi podniknúť. Podľa vtedy platných predpisov totiž nesmeli piloti strieľať proti lietadlám spriatelených socialistických štátov.

Súhlas na zostrelenie lietadla prišiel od vtedajšieho poľského ministra národnej obrany Wojciecha Jaruzelského. Pilot česko-slovenského cvičného prúdového lietadla L-29 sa niekoľkokrát uistil o tom, či má rozkaz na zostrelenie vykonať. Po potvrdení bolo poľské lietadlo o 15:57 zo vzdialenosti asi 300 metrov zostrelené guľometnou paľbou pri obci Kúty, teda asi 8 kilometrov pred rakúskou hranicou. Dvojplošník sa zrútil do poľa medzi obcami Kúty a Čáry a po náraze začal horieť. Pilot pád lietadla neprežil.

Štátne orgány sa snažili celý prípad utajiť a dokonca falšovali oficiálnu správu o vyšetrovaní.

Referencie

Externé odkazy 
 Ústav pro studium totalitních režimů

Obete komunistického režimu v Česko-Slovensku
Železná opona
Poľskí letci
Július Štefeček

Július Štefeček (* 1950 – † 20. máj 1985, Myjava) je jedna z tragických obetí úteku z Česko-Slovenska cez železnú oponu na Západ.

Július Štefeček, spojový mechanik zo Senice, sa viackrát pokúšal dostať povolenie na vycestovanie do zahraničia. Ani v roku 1980 úrady neumožnili vycestovať jemu a jeho priateľke Zdenke do Kanady na pozvanie jeho matky, ktorá tam žila. V roku 1981 sa pokúsili o emigráciu cez Maďarsko a Juhosláviu, boli však zadržaní maďarskými orgánmi a podmienečne odsúdení na 3 mesiace odňatia slobody. Úrady im tiež odobrali cestovné pasy. V tom istom roku sa zosobášili a o rok neskôr sa im narodila dcéra Katarína, preto ďalšie plány na útek načas odložili.

V novom zamestnaní na zimnom štadióne v Senici dostal nápad na prelet cez železnú oponu balónom. Balón zošila jeho manželka, Július vyrobil primitívnu drevenú plošinu so zábranami zo šnúr. Na rozdiel od teplovzdušných balónov mal byť tento naplnený zemným plynom, ktorý mali k dispozícii z vykurovacieho systému zimného štadióna. 20. mája 1985 v skorých ranných hodinách manželia aj so svojou malou dcérou odštartovali balónom zo strechy zimného štadióna. Z doposiaľ nejasných príčin Július Štefeček z plošiny spadol a pád z výšky asi 150 metrov neprežil. Odľahčený balón vystúpal do výšky asi 1200 metrov, kde praskol a začal padať k zemi. Štefečkova manželka aj s dcérou boli po dopade pri vedomí, ale Zdenka po 9 dňoch v nemocnici zomrela na následky zranení. Po manželoch zostala dcéra Katarína, ktorá jediná tento riskantný pokus o útek za hranice prežila.

Zdroje 
 PhDr. Prokop Tomek, PhD.: Balony svobody. Využití balonů k překonávání státních hranic
 Železná opona: Tragický pokus o emigráciu balónom
 Vladimír Gajdoš: Hrdinovia? Nie, vojenskí parašutisti... – Balóny  a ich  využitie v armáde – Obdobie "železnej opony")

Obete komunistického režimu v Česko-Slovensku
Železná opona
Narodenia v 1950
Úmrtia v 1985
Úmrtia 20. mája
Štefan Hlaváč

ThDr. Štefan Hlaváč (* 3. december 1903, Budapešť, Rakúsko-Uhorsko – † 11. február 1983, Hermanovce) bol rímskokatolícky kňaz, stredoškolský profesor a humanista.

Mladosť a štúdiá 
Štefan Hlaváč sa narodil 3. decembra 1903 v Budapešti. Pred začatím školskej dochádzky sa presťahoval k starým rodičom do Kubrej pri Trenčíne. Študoval postupne na gymnáziách v Trenčíne, Trnave a v Nitre. Po maturite v roku 1924 začal študovať teológiu v nitrianskom seminári. V roku 1927 prestúpil do košickej diecézy a pokračoval v štúdiu na Rímskokatolíckej cyrilometodskej bohosloveckej fakulte v Olomouci, ktorú v roku 1932 ukončil doktorskou prácou zo Starého zákona na tému „Etika proroka Ozeáša“. Vedúcim dizertačnej práce bol prof. Jan Hejčl.

Kňazská a ďalšia činnosť 
Za kňaza bol vysvätený 5. júla roku 1929 v Olomouci arcibiskupom Dr. Prečanom. Od 2. septembra roku 1929 do 2. júla roku 1950 pôsobil na gymnáziu v Michalovciach ako stredoškolský profesor. Na jeseň 1939 vstúpil do HSĽS, kde mal na starosti prevažne sociálnu starostlivosť. Od roku 1942 sa stal predsedom miestnej organizácie HSĽS v Michalovciach. Po zbavení profesúry pôsobil v Michalovciach ako nemocničný kaplán až do roku 1951. Následne krátko pôsobil ako administrátor farnosti v obci Všechsvätí (dnešné Valaliky).

10. septembra  1952 ho v Košiciach zatkli a následne odsúdili na tri roky väzenia za ukrývanie a nenahlásenie saleziána pri jeho úteku z Podolínca, kde v tom čase komunisti sústredili rehoľníkov. Počas rokov väznenia vystriedal väznice v Ilave, na Pankráci v Prahe, vo Valdiciach a v uhoľných baniach Tmavý důl v Rtyniach v Podkrkonoší. Po prepustení z väzby získal v roku 1957 štátny súhlas na pastoráciu a až do konca svojho života pôsobil ako farár v Hermanovciach pri Prešove.

In memoriam 
V roku 2004 mu bolo v Hermanovciach obecným zastupiteľstvom udelené čestné občianstvo in memoriam. Od roku 2006 je na fare zriadená pamätná izba profesora Hlaváča.

Dielo 
 Štefan Hlaváč, Po priamych cestách. Autobiografická črta, Spolok sv. Vojtecha Trnava 1990.

Externé odkazy 
Michal Magušin: Nový slovenský svätec? .týždeň, 2016. https://www.tyzden.sk/reportaze/36197/novy-slovensky-svatec/
Slovenské národné noviny. Človečina podľa kňaza Štefana Hlaváča
Osobnosti obce Hermanovce
Novoveský Korzár. Pamätná izba profesora Hlaváča slúži skautom aj verejnosti
Významné osobnosti duchovného života Michaloviec

Zdroj 
 Štefan Halás: Profesor Hlaváč, Spolok sv. Vojtecha Trnava 1996.

Slovenskí rímskokatolícki kňazi
Politici HSĽS
Osobnosti z Budapešti
Oliver Williamson

Oliver Eaton Williamson (* 27. september 1932, Superior, Wisconsin, USA† 21. máj 2020, Berkeley, Kalifornia) bol americký ekonóm ktorého špecializáciou boli transakčné náklady. 

V roku 2009 spolu s Elinor Ostrom získal Nobelovu cenu za "analýzu ekonomického riadenia, najmä hranice firmy ".

V roku 1955 získal B.S. na Massachusetts Institute of Technology, v roku 1960 MBA na Stanforde a v roku 1963 Ph.D. na Carnegie Mellon University. 
Medzi rokmi 1965 a 1983 bol profesorom na University of Pennsylvania a medzi rokmi 1983 a 1988 na Yale University. Od roku 1988 pôsobil na Kalifornskej univerzite v Berkeley.

Bibliografia 
 Markets and Hierarchies: Analysis and Antitrust Implications, 1975
 The Economic Institutions of Capitalism, 1985
 The Nature of the Firm: Origins, Evolution, and Development (spolu so Sidney Winterom), 1991
 The Mechanisms of Governance, 1996

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oliver E. Williamson na stránke University of California, Berkeley
 Biografia na Nobelprize.org

Zdroj 

Ekonómovia USA
Nositelia Nobelovej ceny z USA
Nositelia Ceny Švédskej banky za ekonómiu na pamiatku Alfreda Nobela
Absolventi MIT
Členovia United States National Academy of Sciences
Osobnosti z Wisconsinu
Kajláš Satjárthí

Kajláš Satjárthí (* 11. január 1954, Vidiša, India) je indický bojovník za práva detí. 

V indickom hnutia proti detskej práci sa angažuje od 90. rokov 20. storočia. Jeho organizácia, Bachpan Bachao Andolan (Hnutie za záchranu detstva), doteraz vyslobodila podľa odhadov viac ako 80 000 detí z rôznych foriem otroctva a zaslúžila sa o ich úspešnú reintrodukciu, rehabilitáciu a vzdelanie. Za svoju činnosť získal (spolu s Malal Júsufzajovou) v roku 2014 Nobelovu cenu za mier.

Referencie

Externé odkazy 
 Že mi vyhrožují zabitím, to patří k věci, říká nositel Nobelovy ceny – životopisný článek na iDnes.cz

Iné projekty

Zdroj 

Indickí aktivisti
Aktivisti za ľudské práva
Nositelia Nobelovej ceny za mier
Strojnícka fakulta Žilinskej univerzity v Žiline

Strojnícka fakulta () je jedna zo siedmich fakúlt Žilinskej univerzity v Žiline.

História 
Vznikla 1. októbra 1953 ako jedna z fakúlt Vysokej školy železničnej v Prahe. V roku 1960 bola spolu s celou univerzitou presťahovaná do Žiliny. V rokoch 1960 - 1980 bola spojená s elektrotechnickom fakultou do Fakulty strojníckej a elektrotechnickej.

Sídlo 
Strojnícka fakulta sídli v budovách AC, BA, BB, BC, BE, BJ a PP na univerzitnom kampuse Veľký diel.

Akademická obec 
Dekanom fakulty je prof. Dr. Ing. Milan Sága
 Prodekanom pre rozvoj a zahraničné vzťahy je prof. Dr. Ing. Ivan Kuric
 Prodekanom pre vedeckovýskumnú činnosť je prof. Ing. Eva Tillová, PhD.
 Prodekanom pre pedagogickú činnosť je Mgr. Branislav Ftorek, PhD.
 Prodekanom pre spoluprácu s priemyslom je prof. Ing. Andrej Czán, PhD.

Na fakulte v súčasnosti pôsobí:
 28 profesorov,
 43 docentov a
 33 odborných asistentov, asistentov a lektorov.

Vzdelávanie 
Fakulta poskytuje vzdelanie v:
 7 bakalárskych študijných programoch,
 11 inžinierskych študijných programoch a
 8 doktorandských študijných programoch.

Študijné odbory a programy

1. stupeň

2. stupeň

3. stupeň

Kvalita štúdia 

Podľa hodnotenia Akademickej rankingovej a ratingovej agentúry (ARRA) sa Strojnícka fakulta ŽU v Žiline umiestnila na 3. mieste spomedzi všetkých technických fakúlt na Slovensku a pravidelne obhajuje prvenstvo medzi všetkými strojníckymi fakultami.

Katedry 
 Katedra aplikovanej matematiky
 Katedra aplikovanej mechaniky
 Katedra automatizácie a výrobných systémov
 Katedra dopravnej a manipulačnej techniky
 Katedra energetickej techniky
 Katedra konštruovania a častí strojov
 Katedra materiálového inžinierstva
 Katedra obrábania a výrobnej techniky
 Katedra priemyselného inžinierstva
 Katedra technologického inžinierstva

Pozri aj 
 Fakulta prevádzky a ekonomiky dopravy a spojov
 Fakulta elektrotechniky a informačných technológií
 Stavebná fakulta
 Fakulta riadenia a informatiky
 Fakulta bezpečnostného inžinierstva
 Fakulta humanitných vied
 Výskumný ústav vysokohorskej biológie

Referencie

Externé odkazy 
 Domovská stránka SjF

Žilinská univerzita v Žiline
Strojnícke fakulty na Slovensku
Technické fakulty na Slovensku
École pratique des hautes études

École pratique des hautes études (EPHE) je francúzska vysoká škola typu Grand établissement, čo zhruba odpovedá rydzo výskumnej univerzite, so sídlom v Paríži. Intelektuálne je úzko prepojená s parížskou Sorbonnou, od ktorej je však EPHE administratívne nezávislá. 

Od iných Grandes Écoles sa líši ako metódou výuky, ktorá je založená na konfrontácii študenta s reálnymi problémami praktického výskumu, tak aj svojou inštitucionálnou štruktúrou ktorá je značne decentralizovaná. Laboratóriá patriace pod EPHE sa tak nachádzajú nielen v Paríži, ale aj v mestách ako Dijon, Bordeaux, Caen či na ostrovoch vo Francúzskej Polynézii.

Dejiny 
Bola založená v roku 1868 dekrétom Viktora Duruy, ministra školstva Napoleona III. V roku 1975 sa od nej odštiepila tzv. štvrtá sekcia, venovaná humanitným a spoločenským vedám, z ktorej následne vznikla École des hautes études en sciences sociales (EHESS).

Významné osobnosti

Rozdelenie 
EPHE je rozdelená do troch častí (tzv. sections): 
 Sekcia vied historických a filologických
 Sekcia vied náboženských
 Sekcia vied o živote a Zemi

Študijné programy 
EPHE poskytuje dva master študijné programy - jeden pre prírodovedne orientovaných postgraduálnych študentov a jeden pre študentov zameraných na výskum v oblasti historických, filologických a náboženských vied. Doktorandské školy "Integrované systémy, biodiverzita a prostredie", "História, dokumenty a texty" a "Náboženstvá a myšlienkové systémy" taktiež udeľujú doktorské tituly, ekvivalentné s PhD. Bakalárske štúdium na EPHE nie je možné, škola však udeľuje tzv. "diplomy" o ktoré sa za určitých okolností môžu uchádzať aj osoby bez maturity.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Vysoké školy vo Francúzsku
Africká kvalifikácia v hádzanej mužov na LOH 1972

Africká kvalifikácia v hádzanej mužov na LOH 1972 bola africká kontinentálna kvalifikácia v hádzanej mužov na Letné olympijské hry 1972. Organizovala ju Africká hádzanárska konfederácia (CAHB) a konala sa v Tunise, v Tunisku od 25.30. marca 1972, za účasti 6 tímov. Z turnaja sa odhlásili 4 družstvá: , ,  a . Turnaj pozostával iba z jednej skupiny, v ktorej sa stretol každý s každým. Na turnaji zvíťazilo a jediné postupové miesto vybojovalo domáce družstvo .

Výsledky

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Africkej hádzanárskej konfederácie /
 Oficiálna stránka Tuniskej hádzanárskej federácie

Zdroj 
 Africká kvalifikácia 1972 na stránke todor66.com 

Hádzaná v 1972
Muži
Hádzaná
Akcia Vír

Akcia Vír bol zásah Štátnej bezpečnosti proti členom rehoľnej spoločnosti sv. Františka z Assisi v Česko-Slovensku, ku ktorému došlo 27. marca 1983 na Kvetnú nedeľu.

ŠtB vykonala niekoľko domových prehliadok u františkánov po celom Česko-Slovensku a zhabala náboženskú literatúru, samizdaty, písacie stroje a liturgické predmety. Zatknutých bolo 20 osôb, väčšina z nich bola čoskoro prepustená. Niekoľko františkánov však ostalo vo väzbe pár mesiacov. Obviňovali ich z marenia dozoru nad cirkvami tým, že tajne vstúpili do františkánskeho rádu a vyvíjali v ňom činnosť.

Akcia vyvolala silné protesty hlavne zo zahraničia. Prezidentovi Gustávovi Husákovi poslal protestný telegram generálny predstavený františkánskeho rádu. Prezidentovi poslalo protestný list 87 slovenských aktivistov. V Česku sa 4 000 ľudí podpísalo pod list, v ktorom vyjadrovali solidaritu s väznenými františkánmi.

Pravdepodobne pod tlakom protestov boli v júli 1983 prepustení z väzby aj poslední františkáni a obžaloby boli stiahnuté.

O celej akcii bol v roku 2008 natočený dvojdielny dokumentárny film pod názvom Akcia Vír.

Zdroje 
 30. výročie akcie Vír
 Mgr. Patrik Dubovský: Akcia "Vír"

Referencie 

Vír
Prenasledovanie cirkví v Česko-Slovensku
Dejiny Česko-Slovenska
Normalizácia (ČSSR)
Africká kvalifikácia v hádzanej mužov na LOH 1976

Africká kvalifikácia v hádzanej mužov na LOH 1976 bola africká kontinentálna kvalifikácia v hádzanej mužov na Letné olympijské hry 1976. Organizovala ju Africká hádzanárska konfederácia (CAHB) a konala sa v Tunise, v Tunisku od 10.18. apríla 1976, za účasti 7 tímov. Z turnaja sa odhlásilo 9 pôvodne prihlásených družstiev: , , , , , ,  (v tom čase však nebola členom IHF),  a . Tunisko bolo po roku 1972 druhýkrát organizátorom africkej olympijskej kvalifikácie. Turnaj pozostával z dvoch skupín, po ktorých nasledovali zápasy play-off o konečné umiestnenie. Na turnaji zvíťazilo a jediné postupové miesto vybojovalo domáce družstvo .

Výsledky

Základné skupiny

Skupina A

Skupina B

Play-off

Stretnutie o 5. miesto

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Konečné poradie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Africkej hádzanárskej konfederácie /
 Oficiálna stránka Tuniskej hádzanárskej federácie

Zdroj 
 Africká kvalifikácia 1976 na stránke todor66.com 

Hádzaná v 1976
Muži
Hádzaná
Jozef Martin Kristín

Jozef Martin Kristin (* 18. január 1897, Nemšová – † 24. apríl 1970, Bratislava) bol brigádny generál, príslušník česko-slovenských légií vo Francúzsku a účastník prvého aj druhého odboja, po komunistickom prevrate postavený mimo službu a väznený.

Narodil sa  18. januára 1897 v Nemšovej, kde vychodil ľudovú školu. Na začiatku prvej svetovej vojny sa v USA prihlásil do Štefánikových légií a bojoval vo Francúzsku.

Za prvej republiky pomáhal vybudovať česko-slovenskú armádu. Pri rozpade prvej česko-slovenskej republiky patril k odporcom vyhlásenia samostatnosti Slovenského štátu. Hneď po jeho vzniku sa zapojil do odboja – pomáhal organizovať úteky českých vlastencov cez Slovensko do Maďarska a Juhoslávie. Odbojovému hnutiu poskytoval dôležité informácie o slovenskej armáde. V máji 1940 bol zatknutý a odsúdený na trest smrti za údajnú špionáž. Po odvolaní mu bol trest zmenený na doživotie. Až do konca vojny bol väznený, oslobodenia sa dočkal v leopoldovskej väznici.

20. februára 1947 bol povýšený do hodnosti brigádneho generála. Po Februárovom prevrate odmietol vstúpiť do komunistickej strany a už 3. marca 1948 bol postavený mimo službu a následne poslaný do výslužby bez nároku na dôchodok. Začiatkom júna 1951 bol daný do väzby a odsúdený na štyri a pol roka väzenia. Bol väznený v Ilavskej väznici, v nápravno-pracovných táboroch v bani Antonín v Zbýšove a v Rtyni v Podkrkonoší. Z väzenia bol prepustený na základe amnestie prezidenta republiky Antonína Zápotockého z mája 1953. Do odchodu do dôchodku v roku 1964 pracoval ako skladník v Pozemných stavbách v Trenčíne. V roku 1969 bol rehabilitovaný, ale už o rok v Bratislave zomrel.

V roku 1990 mu bola vrátená vojenská hodnosť brigádny generál in memoriam. Armádnej zásobovacej základni v Nemšovej bol zapožičaný čestný názov Multifunkčná zásobovacia základňa Západ brigádneho generála Jozefa Martina Kristina.

Jeho dcéra Eva Kristínová je známa slovenská herečka.

Vyznamenania 
  Croix de guerre 1914–1918, 1918 (Francúzsko)
  Československý vojnový kríž 1914 – 1918, 1919
  Česko-slovenský vojnový kríž 1939, 1945
  Československá vojenská medaila za zásluhy, I. stupeň, 1946
  Rad Slovenského národného povstania, I. trieda, 1946
  Medaila Za víťazstvo nad Nemeckom vo Veľkej Vlasteneckej vojne 1941-1945, 1946 (ZSSR)
  Rad Milana Rastislava Štefánika, II. trieda, 1992 in memoriam
  Pamätná medaila na vojnu 1914-1918  (Francúzsko) 
  Československá medaila víťazstva
  Československá revolučná medaila

Zdroje 
 Životopis brigádneho generála Jozefa Martina Kristína na stránkach Ministerstva obrany SR
 Údaje brig. gen. Jozefa Martina Kristína na stránkach valka.cz

Referencie

Slovenskí generáli
Politicky prenasledovaní v Česko-Slovensku
Politickí väzni komunistického režimu v Česko-Slovensku
Osobnosti z Nemšovej
Príslušníci česko-slovenských légií
Viliam Chorváth

MUDr. Viliam Chorváth (* 11. apríl 1915, Bodorová – † 15. júl 1974 Bratislava) bol popredný slovenský, medzinárodne uznávaný, cievny chirurg a univerzitný profesor.

Vo výskumnej a klinickej praxi sa venoval problémom všeobecnej a brušnej chirurgie, neurochirurgie, endokrinnej, cievnej a rekonštrukčnej chirurgie.

Životopis 
V roku 1939 vyštudoval medicínu na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a do roku 1944 bol lekárom chirurgického oddelenia Štátnej nemocnice v Trnave. Zúčastnil sa na ilegálnom protifašistickom odboji, bol aktívnym účastníkom SNP. V dobe od 2. 9. do 21. 10. 1944 pôsobil  v Dobšinej vo vojenskej poľnej nemocnici Zdravotnej správy 1. čs. armády na Slovensku ako jej veliteľ a chirurg. Liečilo sa v nej 250 pacientov. Po obsadení Dobšinej Nemcami pôsobil v poľnej nemocnici v Čiernej Lehote.
Od roku 1945 pôsobil na I. chirurgickej klinike Lekárskej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave, v roku 1971 sa stal jej prednostom. Od roku 1951 bol zástupcom vedúceho, od roku 1970 vedúcim katedry chirurgie Lekárskej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave. Je laureátom Národnej ceny (1950) a nositeľom vysokých vojenských ocenení (Čs. vojenská medaila za zásluhy I. stupňa, Čs. vojnový kríž 1939...)

V rokoch 1945 – 1948 počas študijného pobytu vo Francúzsku a Belgicku spolupracoval so zvučnými menami európskej chirurgie. S profesorom Fontainom napríklad v roku 1949 popísal nové cievne ochorenie arteriolitídu (zápal tepien). Na študijnom pobyte v ZSSR v roku 1960 zbieral vedomosti od najlepších tamojších chirurgov. V roku 1953 ako prvý v Československu úspešne realizoval cievnu transplantáciu, do chirurgickej praxe zaviedol viacero nových operačných metód. Prvý upozornil na spastické poúrazové uzavretie ciev. Dospel k cenným záverom v liečbe Raynaudovej choroby (záchvatovitá bledosť prstov rúk vyvolaná chladom alebo duševným napätím, mimoriadna precitlivenosť stien prstových tepien na chlad a napätie).

Ako prvý v Československu uviedol do praxe operáciu podľa Ogneva a upozornil na možnosť embolektómie (chirurgické odstránenie embolu, napríklad krvnej zrazeniny). Je autorom hodnotných štúdií z abdominálnej (brušnej) chirurgie, neurochirurgie, autorom okolo 100 štúdií a článkov v domácich a zahraničných odborných časopisoch. 

Bol členom Francúzskej chirurgickej spoločnosti,  Francúzskej flebologickej spoločnosti, Proktologickej spoločnosti latinských krajín, Medzinárodnej angiologickej spoločnosti a Collége Francaise de Pathologie Vasculaire.

Referencie

Externé odkazy 
 https://www.turieconline.sk/region/osobnosti-a-dejatelia/item/chorvath-viliam-2
 https://www.najkrajsikraj.sk/chorvat-viliam/ Viliam Chorváth

Zdroj 
 TASR, Kto je Kto na Slovensku 1969

Slovenskí chirurgovia
Slovenskí univerzitní profesori
Klub 231

Klub politických väzňov (Klub 231, K 231) je organizácia z obdobia tzv. Pražskej jari, ktorá združovala bývalých politických väzňov, ktorých komunistický režim v Česko-Slovensku uväznil zväčša na základe zákona na ochranu ľudovo-demokratickej republiky č. 231/1948 Zb.

Predsedom prípravného výboru sa stal Karel Nigrín. Ustanovujúce zhromaždenie Klubu 231 sa konalo 31. marca 1968 v Prahe. Zúčastnilo sa ho do 2 500 ľudí. Poslaním Klubu 231 bolo dosiahnuť úplnú rehabilitáciu všetkých nezákonne odsúdených osôb. Vytváranie okresných pobočiek organizácie a posielanie prihlášok do klubu dosiahlo masové rozmery. Podľa odhadu Klubu 231 bolo na základe zákona č. 231/1948 Z. odsúdených v Česko-Slovensku asi 128 tisíc ľudí.

Prihlášku za člena Klubu 231 podalo niekoľko desiatok tisíc ľudí. Celá činnosť organizácie bola vlastne len "zakladateľská". Činnosť Klubu 231 ukončila okupácia Česko-Slovenska. Viacerí predstavitelia Klubu 231 emigrovali. Organizácia bola potom predmetom záujmu Štátnej bezpečnosti, ale vedeniu Klubu 231 sa podarilo zničiť podstatnú časť materiálov, najmä členské prihlášky.

K 231 sa stal jedným zo symbolov Pražskej jari. Po páde režimu na jeho činnosť nadviazala Konfederácia politických väzňov Česko-Slovenska.

Externé odkazy 
 Pražské jaro 1968 - Klub 231
 Úplné znenie Zákona na ochranu lidově demokratické republiky (česky)

Dejiny Česko-Slovenska
Komunizmus v Česko-Slovensku
Pražská jar
Robert Shiller

Robert James "Bob" Shiller (* 29. marec 1946, Detroit, Michigan, USA) je americký ekonóm, akademik a autor kníh.

V roku 2013 získal Cenu Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku Alfreda Nobela.

Životopis 
Narodil sa v Detroite v americkom štáte Michigan. Jeho otcom je inžinier Benjamin Peter Shiller a niektorí jeho predkovia sú litovského pôvodu.

V roku 1967 sa stal bakalárom na University of Michigan. V roku 1972 obhájil s prácou  Racionálne očakávania a štruktúra úrokových sadzieb (Rational expectations and the structure of interest rates) pod vedením Franca Modiglianiho titul PhD. na
Massachusetts Institute of Technology. Od roku 1982 začal učiť na Yale University, predtým krátko pôsobil na Wharton School of the University of Pennsylvania alebo na University of Minnesota.

Je autorom veľkého množstva odborných článkov, prác a kníh z rôznych oblastí ekonómie a jeho činnosť zasahuje napríklad do oblastí behaviorálnej ekonómie, real estate alebo risk managementu. Zrejme jeho najznámejšou knihou je titul Investičná horúčka (Irrational Exuberance) z roku 2000. Varoval v nej, že technologický sektor sa v danom čase nachádzal vo špekulatívnej bubline, čo povedie k prudkému poklesu cien na akciovom trhu. Kniha sa stala bestsellerom a v roku 2005 sa dočkala druhého anglického vydania.

V roku 2009 získal Cenu Deutsche Bank za finančnú ekonómiu a v roku 2013 bol spoločne s Eugenom Famom a Larsom Hansenom ocenený Cenou Švédskej ríšskej banky za ekonomické vedy na pamiatku Alfreda Nobela.

Jeho manželkou je Virginia Marie Faulstich a spolu majú dve deti.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Co si myslí čerstvý laureát Nobelovy ceny Robert Shiller: Strach by neměl bránit inovacím - rozhovor v češtine
 Rational expectations and the structure of interest rates - doktorandská práca
 Prehľad významných vedeckých prác
 Profil na stránkach Yale University
 Profil na stránkach Yale School of Management
 Profil na Nobelprize.org
 Biografia Nobelprize.org

Zdroj 

Ekonómovia USA
Nositelia Ceny Švédskej banky za ekonómiu na pamiatku Alfreda Nobela
Nositelia Nobelovej ceny z USA
Absolventi MIT
Osobnosti z Detroitu
Absolventi University of Michigan
Vyučujúci na Yale University
Vyučujúci na University of Pennsylvania
Vyučujúci na University of Minnesota
Kadidlo

Kadidlo, ( olibanum,  Frankincense,  לבונה, Levon;  لبان, lubbān), v pravoslávii sa mimo všeobecného výrazu кадило (kadili) používa skôr výraz ладан (Ladan),  λήδανον, či λάδανον) je vonná živica, ktorá sa pripravuje z tzv. glejoživice. Získava sa z kmeňa kadidlovníka (Boswellia), používa v kombinácii s myrhou a balzamom a pri pálení vydáva korenenú vôňu. 

Používa sa často pri rôznych náboženských obradoch aj pri meditáciách. Užívanie kadidiel ako súčasť náboženského rituálu prevzalo v staroveku východné, neskôr aj západné kresťanstvo.

Dejiny 
V najjužnejšej časti Ománu, dnešnom Dafáre, sa začal pestovať kadidlovník pravý (Boswellia sacra) už v staroveku. Spolu s inými vonnými esenciami sa zrná tejto živice používali v kadidelniciach v chrámoch po celom svete - v Egypte, na Blízkom východe aj v antickom Ríme. Bol to veľmi dôležitý produkt pre náboženské obrady, v kresťanských chrámoch sa kadidlo na okiadzanie používa aj dnes.

Kadidlo je spomenuté v Biblii ako jeden z troch darov, ktoré mudrci priniesli narodenému Ježišovi, čo ukazuje ako cenné v tej dobe bolo.
Rímsky spisovateľ Plínius starší v 1. storočí uviedol, že obchodovanie s kadidlom urobilo z obyvateľov Ománu jednych z najbohatších ľudí sveta. Kadidlo bolo cenené viac ako zlato. V 2. storočí sa už vyvážalo približne 3 000 ton kadidla za rok do Grécka, Ríma a krajín okolo Stredozemného mora.

Produkcia 
Kadidlovník (Boswellia sacra), dvojklíčnolistová drevina z čeľade brezulovitých, produkuje vonnú glejoživicu, ktorá sa priebežne zbiera ako kadidlo. Získava sa narezávaním kôry kmeňov. Zaschnuté výrony majú tvar guľovitých hrudiek či zŕn. 

Významnou zložkou kadidla sú triterpenické kyseliny boswelliové. Používajú sa i do zubných pást, náplastí a mastí. V arabskej ľudovej medicíne a u beduínskych kmeňov je kadidlo hojivým prostriedkom.

Parfum Amouage je najdrahšia vôňa na svete a pripravuje najmä z kadidla, ktoré je pre Omán typické, a z ďalších 120 prísad. 

K hlavným vývozcom patrí Somálsko, severná Etiópia a juh Arabského polostrova.

Účinky 
Kadidlo má na ľudský organizmus relaxačné účinky vrátane pozdvihnutia nálady a zvyšovania pozornosti.
Podľa štúdie z roku 2008 majú aktívne látky v kadidlovej živici psychoaktívne účinky - znižujú úzkosť a pôsobia antidepresívne.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Frankincense Provides Relief for Osteoarthritis
Chemotaxonomic Investigations on Resins of the Frankincense Species Boswellia papyrifera, Boswellia serrata and Boswellia sacra, respectively, Boswellia carterii: A Qualitative and Quantitative Approach by Chromatographic and Spectroscopic Methodology, Paul, M., Dissertation, Saarland University (2012)
 What Is Frankincense?
 Frankincense: could it be a cure for cancer?
 Überblicksseite zu Forschung und Studien von Professor H.P.T. Ammon 
 Geschichte, Praxis und Literatur zum Weihrauch
 Depressionen: Weihrauch entspannt das Hirn, FOCUS 2008
Boswellia-Bäume im Bestand bedroht

Zdroj 

Liturgia
Voňavkárstvo
Sväteniny
Africká kvalifikácia v hádzanej na LOH 2004

Africká kvalifikácia v hádzanej na LOH 2004 bola africká kontinentálna kvalifikácia v hádzanej na Letné olympijské hry 2004. Organizovala ju Africká hádzanárska konfederácia (CAHB) a konala sa v Luande, v Angole od 16.20. septembra 2003, za účasti 3 mužských a 2 ženských tímov. Na turnaj nepricestovali pôvodne plánované družstvo žien Tuniska, družstvo mužov Maroka a obe družstvá Kamerunu. Turnaj mužov pozostával iba z jednej skupiny, v ktorej sa stretol každý s každým; ženské tímy odohrali medzi sebou 2 zápasy. Zvíťazili a jediné postupové miesto si vybojovali družstvá  a domácej .

Výsledky

Muži

Ženy

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Africkej hádzanárskej konfederácie /
 Oficiálna stránka Angolskej hádzanárskej federácie

Zdroj 
 Africká kvalifikácia mužov a žien 2004 na stránke todor66.com 

Hádzaná v 2003
Africká kvalifikácia v hádzanej na LOH
Hádzaná
Anys

Anys je člen skupiny Kontrafakt, pochádzajúcej z Piešťan, vlastným menom Ondrej Beňačka. Má vyštudovanú medicínu, pracoval ako lekár v Ružinovskej nemocnici.

Členovia skupiny Kontrafakt 
 Ego
 Rytmus
 Anys

Začiatky 
Ego a Anys chodili spolu na gymnázium. Na začiatku spolupracoval s Egom ale v tejto dobe nemali príliš veľký úspech. Ego na čas odišiel do Kanady, zatiaľ čo Anys na Slovensku nakúpil príslušenstvo a začal trénovať, tvoriť. Ega po nejakej dobe z Kanady vyhostili za graffiti a vrátil sa späť na Slovensko. Neskôr spolu s Rytmusom založili skupinu Kontrafakt. Kontrafakt vydal svoj prvý album v roku 2003 s názvom Tri špinavé mená a postupne sa začal dostávať do povedomia. Dnes majú na konte 6 štúdiových albumov - Tri špinavé mená, E.R.A., Bozk na rozlúčku, Navždy, Real Newz a KF ako Rolls. Kontrafakt je najúspešnejšou hip-hopovou skupinou na Slovensku a v Česku. Anys patrí medzi najznámejších slovenských DJ-ov, kedysi aj producentov.

Videoklipy 

   2003 – „Dáva mi“
   2004 – „E.R.A.“
   2005 – „Pravda bolí/Mulano stylos“
   2005 – „Nelutujem“
   2006 – „Moji ľudia (DJ Wich RMX)“
   2006 – „I tak to Dosiahne (ft. WWO, Orion & Soundkail)“
   2006 – „Potrebujem tvoju nenávisť“
   2007 – „Život je boj“
   2009 – „Bozk na rozlúčku“
   2013 – „Stokujeme Vonku“
   2013 – „Odviati Vetrom“
   2013 – „JBMNT“
   2013 – „V mojom svete“
   2014 – „Kým neskapem“
   2014 – „Keď Jazdíme My (prod. Maiky Beatz)“
   2014 – „Podzemie“
   2014 – „SSMD“
   2015 – „Život je film“

Slovenskí hudobníci
Slovenskí dídžeji
Africká kvalifikácia v hádzanej žien na LOH 1976

Africká kvalifikácia v hádzanej žien na LOH 1976 bola africká kontinentálna kvalifikácia v hádzanej žien na Letné olympijské hry 1976. Organizovala ju Africká hádzanárska konfederácia (CAHB) a konala sa v Tunise, v Tunisku v apríli 1976, za účasti 7 tímov. Turnaj pozostával z dvoch skupín, po ktorých nasledovali zápasy play-off o konečné umiestnenie. Na turnaji zvíťazilo a jediné postupové miesto vybojovalo domáce družstvo .

Výsledky

Základné skupiny

Skupina A

Skupina B

Play-off

Stretnutie o 5. miesto

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Konečné poradie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Africkej hádzanárskej konfederácie /
 Oficiálna stránka Tuniskej hádzanárskej federácie

Zdroj 
 Africká kvalifikácia 1976 na stránke todor66.com 

Hádzaná v 1976
Ženy
Hádzaná
Majstrovstvá Európy 3. divízie v ragby mužov 2014/16

Majstrovstvá Európy 3. divízie v ragby mužov 2014/16 bola tretia najvyššia divízia majstrovstiev Európy v ragby mužov, ktoré riadi Európska ragbyová asociácia (Rugby Europe). Konali sa od 4. októbra 201421. mája 2016, za účasti 4 tímov. Nováčikom 3. divízie bola až trojica družstiev: Bielorusko, Čierna Hora a Estónsko. Naopak, Azerbajdžan sa oproti minulej edícii do súťaže neprihlásil. Zo samotného finálového turnaja sa odhlásilo aj Grécko, nahradil ho prezidenstký výber Čiernej Hory. Víťazom prvého turnaja v Čiernej Hore sa stalo . Rugby Europe neskôr zorganizovala aj druhý turnaj, ktorý bol pre postup do vyššej divízie rozhodujúci. Víťazom druhého turnaja sa stalo .

Nasadenie tímov 

Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku Rugby World k aprílu 2015.

Výsledky

1. turnaj

Kvalifikácia

Finálový turnaj 
  Bar
Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

2. turnaj 
  Tallinn
Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Referencie

Pozri aj 
 Majstrovstvá Európy 1. divízie v ragby mužov 2014/16
 Majstrovstvá Európy 2. divízie v ragby mužov 2014/16

Externé odkazy 
 ME 2014/16 na oficiálnej stránke Rugby Europe 

Ragby v 2014
Ragby v 2015
Ragby v 2016
3.
Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2015

Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale mužov 2015 bola africká kontinentálna kvalifikácia v basketbale mužov, ktorú organizuje Africká basketbalová federácia (FIBA Africa). Zúčastnilo sa jej 26 afrických družstiev, ktoré súťažili o 11 miest na záverečný turnaj v 6 kvalifikačných zónach. Prebiehala od 21. septembra 2014 do 25. marca 2015. Okrem 11-tich družstiev, ktoré sa kvalifikovali z tejto kvalifikácie, udelila FIBA Africa ďalším trom družstvám tzv. divokú kartu.

Táto kvalifikácia bol zároveň aj kvalifikácia v basketbale mužov na Africké hry 2015, z ktorej postúpilo 11 družsievvšetci víťazi skupín + Seychely.

Priamy postup 
Priamo postúpili hostiteľská krajina a víťaz Majstrovstiev Afriky 2013:

Účastníci 

Pozn.: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIBA v roku 2014.

Výsledky

Zóna 1 (skupina A) 
  Alžír a  Salé

Pozn. Líbya na posledné 2 zápasy nepricestovala.

Zóna 2

Skupina B 
  Bamako a  Dakar

Skupina C 
  Praia

Zóna 3

Skupina D 
  Cotonou

Skupina E 
  Ouagadougou a  Lagos

Zóna 4

Skupina F 
  Yaoundé

Skupina G 
  Libreville

Zóna 5 (skupina H) 
  Kampala, 2014

Zóna 6

Skupina I 
  Bulawayo

Pozn-: Seychely a Južná Afrika, patriace do Zóny 7, súťažili v Zóne 6. Víťaz dvojzápasu medzi týmito dvoma družstvami rozhodol o postupúcom tíme zo Zóny 7 na Africké hry 2015.

Skupina J 
  Maputo a  Gaborone

Referencie

Pozri aj 
 Kvalifikácia na Majstrovstvá Afriky v basketbale žien 2015

Externé odkazy 
 Kvalifikácia na oficiálnej stránke FIBA Africa /
 Kvalifikácia na stránke tofor66.com 

Basketbal v 2014
Basketbal v 2015
Majstrovstvá Afriky v basketbale
Basketbal na Afrických hrách
Josef Frolík

Josef Frolík (* 22. september 1928, Libušín - pravdepodobne máj 1989) bol príslušník ŠtB, ktorý v roku 1969 emigroval do Spojených štátov amerických a pridal sa k CIA.

Detstvo 
Josef, rodený Lukeš začal používať meno Frolík v siedmich rokoch po tom, čo sa jeho matka vydala za kladenského robotníka Josefa Frolíka. Aj napriek tomu však vyrastal u starých rodičov.
Absolvoval meštiansku školu, ku koncu druhej svetovej vojny bol totálne nasadený v Nemecku. Po vojne vyštudoval obchodnú akadémiu v Slanom a pôsobil v administratíve Rudého práva, pričom študoval Vysokú školu ekonomickú.

Práca pre KSČ 
V roku 1947 vstúpil do KSČ. Už v roku 1948 sa rozhodol svedčiť proti jednému zo svojich profesorov. Profesor Gargel bol nakoniec označený za reakcionára a odsúdený na trojmesačné väzenie. V roku 1955 prešiel na IV. správu  ministerstva vnútra (ekonomická rozviedka) a o päť rokov neskôr dokonca na I. správu. Tu pôsobil v rokoch 1964-1966 na rezidentúre v Londýne. V nasledujúcich rokoch sa zameral na špionáže a spravodajské hry zamerané proti CIA. Po roku 1968 sa však rozhodol nazbierať čo najviac tajných informácií a s pomocou CIA sa mu v roku 1969 nakoniec podarilo utiecť.

Emigrácia 
Hneď po emigrácii bol hojne využívaný striedavo CIA, MI5 a MI6. Americký senát ho označil za jedného z najvýznamnejších politických prebehlíkov po druhej svetovej vojne, Veľká Británia mu dokonca ponúkala vysokú vojenskú hodnosť. V ČSSR bol v roku 1971 odsúdený na smrť. Roku 1975 však ťažko ochorel a od tej doby sa prestal kvôli zdravotným problémom výraznejšie angažovať. V septembri roku 1987 mu bola zistená rakovina pečene, ktorej zrejme podľahol v máji 1989. Existuje však aj teória, že Frolík naďalej žije kdesi v USA pod tajnou identitou.

V Česku vyšli dve jeho knihy spomienok: Špion vypovídá I a Špion vypovídá II, z ktorých sa česká verejnosť prvýkrát dozvedela o špionážnych praktikách česko-slovenskej rozviedky.

Referencie

Zdroj 

Narodenia v 1928
Agenti ŠtB