Rádiológia

Rádiológia, predtým nazývaná rádiodiagnostika, je medicínsky odbor, ktorý využíva určité spektrum ionizačného žiarenia (röntgenové žiarenie) a ďalšie fyzikálne javy (najmä ultrazvuk a magnetickú rezonanciu) na diagnostiku chorôb.

História 

Za otca rádiológie sa považuje Wilhelm Conrad Röntgen, nemecký fyzik, pôsobiaci na univerzite vo Würzburgu, kde 8. novembra 1895 vytvoril a zaznamenal elektromagnetické vlnenie, ktoré je dnes známe ako „lúče X“ alebo röntgenové žiarenie. V roku 1901 za svoj objav obdržal Nobelovu cenu za fyziku; jeho objav sa veľmi rýchlo dočkal praktického uplatnenia - avšak nebola to fyzika, ale medicína, ktorá z neho mala najviac ťažiť.
Vo veľmi krátkom čase po Röntgenovom objave vznikajú prvé rádiodiagnostické prístroje, ktoré sa rýchlo technicky zdokonaľujú. Objavuje sa obrovské množstvo lekárskych článkov a kníh, pojednávajúcich o nových možnostiach diagnostiky ochorení s pomocou rtg žiarenia, nové kontrastné látky, nové technické vylepšenia. Prvý rtg prístroj na území bývalého Česko-Slovenska bol zakúpený z verejnej zbierky pre Chirurgickú kliniku Lekárskej fakulty v Prahe.

Rozvoj moderných zobrazovacích metód umožnil pokroky vo všetkých odboroch medicíny, najmä chirurgických. Bez možnosti rýchleho a presného určenia chorobného stavu a podrobného zobrazenia anatomických štruktúr si dnes nemožno predstaviť traumatológiu, cievnu chirurgiu, transplanačné a neurochirurgické zákroky a mnoho ďalších. Sledovanie rozsahu zhubného ochorenia a jeho reakcie na liečbu je dnes neoddeliteľnou súčasťou úspešnej onkologickej diagnostiky a liečby.
Pokrok v odbore však so sebou prináša i určité negatívne stránky. Čoraz viac lekárov sa spolieha na zobrazovacie vyšetrovacie metódy a zanedbáva základný kameň diagnostiky akejkoľvek choroby - podrobnú anamnézu a fyzikálne vyšetrenie. Neadekvátne použitie zobrazovacích metód so sebou navyše prináša zvýšené náklady na zdravotnú starostlivosť a zvýšenú radiačnú záťaž obyvateľstva.

Rozdelenie 

Rádiológia ako odbor sa delí na viacero viac či menej samostatných oblastí. Tieto nie sú presne definované a vzájomne sa často do značnej miery prekrývajú:

A. Podľa prístrojovej techniky a fyzikálnej podstaty zobrazovacých metodík:

 tzv. "klasická" alebo "konvenčná" rádiológia
 skiaskopia
 skiagrafia
 konvenčná tomografia
 vyšetrenia s použitím kontrastných látok
 ezofagografia
 gastrografia
 duodenografia
 enteroklýza
 irrigografia
 fistulografia
 myelografia
 endoskopická retrográdna cholangio-pankreatikografia (ERCP)
 perkutánna cholangiografia (PTC)
 angiografia
 počítačová tomografia (CT)
 virtuálna endoskopia
 CT koronarografia
 CT angiografia
 CT volumetria
 perfúzne CT
 CT myelografia
 CT enteroklýza
 CT irrigografia
 CT fistulografia
 ultrasonografia (USG)
 dvojrozmerná
 dopplerovská
 echokardiografia
 magnetická rezonancia (MRI)
 MR angiografia
 MR spektroskopia

B. Podľa veku pacientov:

 pediatrická rádiológia
 rádiológia dospelých

C. Podľa zobrazoveného orgánu alebo orgánového systému:

 neurorádiológia
 rádiológia mozgu
 rádiológia miechy
 muskulo-skeletálna rádiológia
 rádiológia kostí
 rádiológia svalov, väzov a kĺbov
 pneumorádiológia
 abdominálna rádiológia
 rádiológia pečene
 rádiológia žlčníka a žlčových ciest
 rádiológia sleziny
 rádiológia pankreasu
 rádiológia nadobličiek
 rádiológia žalúdka
 rádiológia tenkého čreva
 rádiológia hrubého čreva
 rádiológia retroperitonea
 urogenitálna rádiológia
 rádiológia obličiek a močovodov
 rádiológia močového mechúra a močovej rúry
 rádiológia mužského pohlavného systému
 gynekologická rádiológia

 rádiológia oblasti tváre a krku
 orgánová rádiológia
 rádiológia prsníka
 mamografia
 USG prsníkov
 termografia/termovízia
 intervenčná rádiológia
 perkutánna aspiračná biopsia (PAB)
 biopsia hrubou ihlou ("core-cut")
 vákuová mammotómia

D. Podľa jednotlivých skupín ochorení:

 traumatologická rádiológia
 onkologická rádiológia

E. Podľa prístupu k pacientovi:

 diagnostická rádiológia
 intervenčná rádiológia