joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Andrea del Sarto

Andrea del Sarto vlastným menom Andrea d'Agnolo di Francesco di Luca di Paolo del Migliore (* 16. júl 1486, Florencia, Taliansko – † 21. január 1530, Florencia), bol taliansky renesančný maliar.

Narodil sa vo Florencii ako jedno zo štyroch detí krajčíra Angela di Francesco. Roku 1494 sa začal učiť za zlatníka, neskôr za rezbára.

Jeho učiteľmi boli maliar Piero di Cosimo potom Raffaellino del Garbo. Medzi jeho žiakov patrili Jacopo Pontormo, Francesco Salviati aj Jacopino del Conte.

Dielo 
Andrea del Sarto bol posledným veľkým florentským maliarom, patril k najväčším majstrom neskorej renesancie. V kláštoroch maľoval celé cykly veľkoplošných fresiek. Na jeho prácu mali vplyv Leonardo da Vinci, Sandro Botticelli a Andrea del Verrocchio. Roku 1518 ho pozval na svoj dvor francúzsky kráľ František I., odkiaľ sa však po roku vrátil.

Všetky ženy, ktoré namaľoval, majú podobu jeho manželky Lucrezie di Fede.

Fresky 
 1509 – 1515: fresky v Santissime Annunciate
 1510 – 1526: fresky pre kláštor allo Scalzo, cyklus Fides, Caritas, Justita a Spes
 1521 – 1529: freska Posledná večera (522x) v Museo di Andrea del Sarto v bývalom refektári kláštora Vallombrosa
 fresky pre salón vily Poggio a Caiano v západnom Toskánsku

Maľby 
 1517: Madona s harpyami, olej na dreve (207x), Galerie Uffizi; pôvodne bol obraz umiestnený v kostole San Francesco
 Podobizeň Lucrezie di Fede, Prado Madrid
 Podobizeň sochára, National Gallery Londýn.

Iné projekty

Galéria 
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.

Talianski maliari
Osobnosti z Florencie
Úmrtia na mor
Rádio Slovensko

Rádio Slovensko je verejnoprávna rozhlasová stanica na Slovensku. Má charakter informačnej a spravodajsko-publicistickej stanice, ktorej cieľovou skupinou je obyvateľstvo v produktívnom veku. Jeho hudobný formát sa orientuje predovšetkým na populárnu hudbu od 80. rokov po súčasnú tvorbu. Rádio je dostupné aj v DAB+ a v 1. multiplexe DVB-T2.

História 
 1. januára 1993 – rok po začatí 24 hodinového vysielania Rock FM rádia, prešiel aj tento okruh pod názvom Slovensko 1 na celodenný vysielací režim.
 5. septembra 2000 sa zmenil názov na Rádio Slovensko a dostalo univerzálne zameranie.
 6. septembra 2004 sa preprogramovalo na spravodajsko – publicistický okruh s umeleckými reláciami vo večerných hodinách.
 29. januára 2007 sa zásadne zmenila zvuková grafika, stanica dostala štatút tzv. informačného rádia, umelecké relácie v pracovných dňoch nahradili nové polhodinové hudobné a rodinné, určené pre menej náročného poslucháča.
 6. septembra 2010 – Rádio Slovensko má novú zvukovú grafiku, sú v nej prvýkrát aj "spievané" jingle
 6. februára 2012 sa opäť mení zvuková grafika a pribúda večerné i nočné moderovanie
 2. septembra 2019 – pozmenená zvuková grafika.

Spravodajstvo 
Rádio Slovensko vysiela správy každú celú hodinu, z toho štyrikrát denne rozšírenú verziu pod názvom Rádiožurnál. Okrem toho vysiela v pracovných dňoch krátke správy každú hodinu od 04:30 do 11:30 a od 13:30 do 17:30. Dopravný servis Zelená vlna je vysielaný celodenne každých 30 minút (s výnimkou hodinových hudobných a literárno-dramatických relácií), v pracovných dňoch od 06:00 do 09:00 každých 15 minút.

Každý pracovný deň o 12:30 vysiela publicistickú reláciu Z prvej ruky, v ktorej debatujú pozvaní hostia na aktuálne politické, spoločenské a občianske témy. V pracovných dňoch o 18:30 je vysielaná krátka publicistická relácia K veci, ktorá sa venuje analýzam a reakciám na aktuálne politické témy. 

V sobotu o 12:10 v relácii Sobotné dialógy diskutujú politici o politických a spoločenských témach uplynulého týždňa. Raz mesačne je relácia vyhradená pre rozhovor s predsedom vlády.

Najznámejšie relácie 
Dobré ráno, Slovensko – ranný magazín, vysielaný denne od 6. do 9. hodiny
Dobrý deň, Slovensko – dopoludňajšia relácia s aktuálnymi informáciami z domova i zo sveta
Pozor, zákruta! – relácia o cestovnom ruchu a doprave, vysielaná v pracovných dňoch od 17:05 do 18. hodiny
Popoludnie na Slovensku – moderovaná štvorhodinovka informácií, publicistiky a hudby
Dobrý večer, Slovensko – blok informácií a hudby, vysielaná medzi 20. a 22. hodinou
Nočná pyramída – nočná kontaktná talkshow 
Noc na Slovensku – moderovaný blok, vyplnený tým najzaujímavejším z celého dňa

Rádiožurnál – hlavná spravodajská relácia, vysielaná naživo denne o 7., 12., 18., 22. hodine

Vysielače 

Rádio je zaradené aj v 3. (verejnoprávnom) multiplexe DVB-T a od decembra 2015 aj v multiplexe digitálneho rozhlasu.

Počúvanosť 
Rádio Slovensko je s počúvanosťou 17,5% druhou najpočúvanejšou rozhlasovou stanicou podľa prieskumu Market & Media & Lifestyle spoločnosti Median SK (2+3 Q 2015).

Referencie

Externé odkazy 
 Pokrytie signálom

Zdroj 
 Oficiálna stránka

Slovenský rozhlas
Vzniklo v 1993
Personifikácia

Personifikácia alebo zosobnenie vzniká tým, že sa neživým predmetom či abstraktným pojmom prisudzujú vlastnosti a schopnosti ľudí.

Referencie 

Literárne pojmy
Waterloo (železničná stanica)

Waterloo je jednou z hlavných železničných staníc v Londýne. Taktiež je jedným z dôležitých dopravných a prestupných uzlov v meste. Nachádza sa v mestskom obvode Lambeth.

Meno 
Stanica dostala svoje meno podľa Bitky pri belgickom Waterloo, v ktorej bol porazený Napoleon Bonaparte. Ironicky, v súčasnosti je práve Waterloo International vstupnou bránou do Londýna pre cestujúcich z Francúzska a Belgicka. V roku 1998 francúzsky politik Florent Longuepée napísal list britskému premiérovi Tonymu Blairovi a (neúspešne) ho vyzval, aby stanica bola premenovaná, keďže jej súčasné meno je necitlivé voči francúzskym návštevníkom.

História 
Prvú stanicu otvorila v 11. júla 1848 spoločnosť London & South Western Railway. Stanica nebola pôvodne navrhnutá ako prestupný uzol a s pribúdajúcimi rokmi sa budova stávala neprehľadnejšou. Na konci 19. storočia bolo prijaté rozhodnutie a celá stanica bola zrovnaná so zemou a začalo sa stavať odznova. Stavba trvala od roku 1900 až do roku 1922, pričom nová stanica mala celkom 21 nástupíšť a jej vstupná hala bola celkom 244 metrov dlhá. Počas druhej svetovej vojny bola však ťažko poškodená pri bombardovaní Londýna nemeckým letectvom a vyžiadala si opätovnú rekonštrukciu.

Po privatizácii britských železníc (British Rail) bolo vlastníctvo a správa stanice prevedené na spoločnosť Railtrack, a násladne na spoločnosť Network Rail. Vlaky z Waterloo premávajú zvyčajne na juh a juhozápad Anglicka a sú prevádzkované spoločnosťou South West Trains.

Zaujímavosti 
 Železničná stanica a stanica metra na Waterloo je jedným z dejísk príbehu v piesni “Waterloo Sunset” britskej skupiny The Kinks.
 Vo vstupnej hale sa nachádzajú obrovské hodiny so štyrmi ciferníkmi. „Pod hodinami na Waterloo“ je tradičné miesto stretnutí pre ľudí, ktorý sa chystajú na spoločnú cestu zo stanice alebo prichádzajú z dvoj rôznych miest.

Dopravné spojenie 
Stanica je priamo prepojená na londýnske metro. Na stanici Waterloo zastavujú tieto linky: Bakerloo, Northern, Jubilee a Waterloo & City Line.

Miesta záujmu 
 South Bank Centre:
 Royal National Theatre
 Royal Festival Hall
 Queen Elizabeth Hall
 Hayward Gallery
 National Film Theatre
 IMAX
 London Eye
 London Aquarium
 Saatchi Gallery a Dalí Universe

Pozri aj 
 Waterloo East
 Waterloo International
 stanica londýnskeho metra Waterloo

Iné projekty 

Železničné stanice v Londýne
Lambeth
RVZ-6

RVZ-6 (rus. РВЗ-6) je typ sovietskej električky vyrábanej medzi rokmi 1960 a 1990 v závode Rižskij vagonostrojitelnyj zavod. 

Ide o električku klasickej koncepcie, štvornápravovú, vychádzajúcu z koncepcie PCC a česko-slovenskej električky Tatra T2. Jej výroba začala v čase, keď už T2 boli nahradzované typom Tatra T3 a do ZSSR sa tak už nedodávali.

Prvé vozidlá boli dodané do Moskvy a Ufy, do roku 1963 ich bolo vyrobených celkom 400 a do roku 1966 okolo 900. Ďalšie série boli modernizované, objavili sa ako RVZ-6M (1966 až 1974, vyrobených 1988 kusov) a RVZ-6M2 (1974 až 1990, vyrobených 3110 kusov). Ešte dnes sú v prevádzke v mnohých ruských električkových prevádzkach.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Informácie a fotografie (v ruštine)
 Fotogaléria (Bielorusko)
 Informácie o električkách tohto typu v Kolomne (Rusko)

Električky
Dráhové vozidlá vyrábané od roku 1960
Zofingen

Zofingen () je mesto v kantóne Aargau v severnom Švajčiarsku. Je hlavným mestom rovnomenného okresu. Leží v najkrajnejšom juhovýchode kantónu v údolí rieky Wigger, na hranici s kantónom Luzern. Mesto leží v blízkosti križovatky najdôležitejších severojužných a východozápadných dopravných koridorov Švajčiarska. S takmer 11-tisíc obyvateľmi je Zofingen siedmou najväčšou obcou kantónu. Mesto bolo založené v roku 1201.

Narodili sa tu 
 Erich von Däniken (*1935), švajčiarsky spisovateľ

Pozri aj 
 Zoznam miest vo Švajčiarsku

Iné projekty

Zdroj 

Mestá vo Švajčiarsku
Aargau
Električková doprava v Záhrebe

Električková doprava v Záhrebe je zabezpečovaná dopravným podnikom ZET a má 17 denných liniek a 3 nočné linky.

Charakter 
Záhreb je s Osijekom jedno z dvoch chorvátskych miest, ktoré má električkovú dopravu. Električková doprava tvorí nosný systém dopravy, trate vedú aj centrom mesta, ako aj po hlavnom námestí, niektoré končia aj v prímestských oblastiach. Sieť má dĺžku . Mestský náter je modrobiely alebo modrokrémový. Rozchod koľají je .

Dejiny 
Prvé električky, ešte konskej železnice, sa objavili v uliciach mesta už v roku 1891. Neskôr v roku 1910 bola sieť elektrifikovaná a staré konské električky vyradené do Veľkej Gorice. V 20. rokoch boli nakúpené električkové vozne značky Ganz z Budapešti, bol zriadený súčasný dopravca ZET. Po druhej svetovej vojne zakúpilo mesto vlastné električky značky Đuro Đaković, ako aj česko-slovenskej značky Tatra, išlo o vozidlá typu Tatra T4 a vlečné vozne Tatra B4. Na konci 70. rokov električky prekročili rieku Sávu a dosiahli nové sídliská na okraji mesta. V 90. rokoch sa objavili nové moderné električky Končar a nakoniec na začiatku 21. storočia aj Crotram.

Linky 

 1 Zapadni Kolodvor – Borongaj, 15 zastávok
 2 Črnomerec – Savišće, 27 zastávok
 3 Ljubljanica – Žitnjak, 21 zastávok
 4 Savski Most – Dubec, 28 zastávok
 5 Prečko – Kvaternikov trg, 22 zastávok
 6 Črnomerec – Sopot, 21 zastávok
 7 Savski Most – Dubrava, 24 zastávok
 8 Mihaljevac – Zapruđe, 17 zastávok
 9 Ljubljanica – Borongaj, 18 zastávok
 11 Črnomerec – Dubec, 25 zastávok
 12 Ljubljanica – Dubrava, 19 zastávok
 13 Žitnjak – Kvaternikov trg, 27 zastávok
 14 Mihaljevac – Zapruđe, 28 zastávok
 15 Mihaljevac – Dolje, 4 zastávky
 17 Prečko – Borongaj, 31 zastávok

Vozidlá 
 T4YU
 KT4YU
 Crotram TMK 2200
 Končar
 Duewag
 101 švajčiarskej výroby

Iné projekty

Galéria

Externé odkazy 
 Stránky dopravcu (po chorvátsky)
 Dejiny električkovej dopravy na stránkach dopravcu (chorvátsky)
 Fotogalérie (anglicky)
 Záhrebská električka typu T4 pri hlavnej stanici
 Rozsiahla fotogaléria:
 1. časť (anglicky)
 2. časť (anglicky)
 3. časť (anglicky)
 Fotografie a informácie o tejto prevádzke
 Linkové vedenie

Záhreb
Trate s rozchodom 1000 mm
Doprava v Záhrebe
Conrad Aiken

Conrad Potter Aiken (* 5. august 1889, Savannah, Georgia, USA – † 17. august 1973, Savannah) bol americký spisovateľ a básnik, otec britských spisovateliek Joan Aikenovej a Jane Aikenovej Hodgeovej.

Životopis 
Keď mal 11 rokov, jeho otec zabil jeho matku a potom i seba kvôli rodinným finančným problémom. Podľa niektorých správ bol Conrad svedkom tejto vraždy, podľa iných správ našiel obe telá. Vychovávala ho jeho prateta v Massachusetts. Conrad navštevoval súkromné školy a Middlesex School v Concorde v Massachusetts, potom Harvard University, kde redigoval časopis The Harvard Advocate spolu s T. S. Eliotom. Školu ukončil v roku 1912. Do Savannah sa vrátil 11 rokov pred smrťou. Jeho hrob, ktorý sa nachádza na cintoríne Bonaventure Cemetery na brehoch rieky Savannah, sa stal známym vďaka zmienke v diele Midnight in the Garden of Good and Evil, bestselleri Johna Berendta. Podľa miestnej legendy si Conrad želal, aby jeho náhrobný pomník bol vytvorený v podobe lavičky, pri ktorej by sa mohli návštevníci zastaviť, oddýchnuť si a tešili sa z martini na jeho hrobe.

Tvorba 
Jeho tvorba bola silne ovplyvnená symbolizmom, najmä jeho rané práce. V roku 1930 získal Pulitzerovu cenu za poéziu (za svoje dielo Selected Poems). Mnohé z jeho diel sa venujú psychologickým témam. Jeho báseň "Music I Heard" bola zhudobnená mnohými skladateľmi, vrátane Leonarda Bernsteina a Henryho Cowella. Conrad Aiken je považovaný za imagistu.

Dielo 
1934 - Silent Snow, Secret Snow, poviedka
1914 - Earth Triumphant, zbierka básní
1918 - The Charnel Rose, zbierka básní
1933 - And In the Hanging Gardens, zbierka básní

Spisovatelia USA
Básnici USA
Imagizmus
Osobnosti zo Savannah
Jozef Ráž

Jožo Ráž (* 24. október 1954, Bratislava) je slovenský hudobník a spevák, známy predovšetkým z pôsobenia v populárnej skupine Elán.

Jožo Ráž spolu so spolužiakom Vašom Patejdlom a ďalšími hudobníkmi založil v roku 1968 skupinu Elán. V rokoch 19841985 v období svojho prvého veľkého vrcholu odohrali v Česko-Slovensku a v okolitých krajinách približne 500 koncertov.

Jožo Ráž bol 20. júna 1999 účastníkom dopravnej nehody, ktorú však nezavinil. Utrpel vážny úraz hlavy spojený s výhrezom mozgu, z ďalších zranení mal zlomený nos, pravé predkolenie a ľavé zápästie. V noci z pondelka na utorok mu bola zoperovaná zlomená noha a o deň neskôr podstúpil takmer 9-hodinovú operáciu hlavy, keď sa podarilo spevákov stav stabilizovať. Z kómy sa prebral po dvoch mesiacoch.

Má ukončenú Filozofickú fakultu UK v Bratislave. Ešte aj dnes koncertuje, nahráva pesničky a donedávna podnikal s motorkami.

Kritika 
Ráž na seba nedávno upozornil aj svojimi kontroverznými vyhláseniami ako napríklad: „Nie som žiadny rasista, ale Číňanov sa bojím – je ich veľmi veľa. Preto tiež mám doma dve búchačky, keď sem dorazí táto ázijská vlna, tak prvých štyridsaťpäť Číňanov zastrelím a posledné tri guľky si nechám pre seba a svoju rodinu“.

Netají sa tiež nostalgiou za česko-slovenským socializmom a sympatiami k výrazným vodcovským osobnostiam, ako Gustáv Husák, Vladimír Mečiar, Robert Fico, Fidel Castro alebo Vladimir Putin.

Diskografia 
Pozri samostatný článok: Elán, diskografia

Kompilácie 
 2005 Katapult – Monitor – 10. „Až...2006!“ (Josef Vojtek, Jožo Ráž, Kuko, František Moravec, Maťo Ďurinda, Miro Žbirka, Vláďa Šafránek)
 2007 Slavonix – Sony BMG – 03. „Nebudem iný“

Duety 
 „Neodchádzaj“ - Jožo Ráž a Lenka Hrůzová
 „Psi sa bránia útokom“ - Jožo Ráž a Peter Nagy
 „Afrika moja láska“ - Jožo Ráž a Barbara Haščáková
 „Hurá na paprike“ - Jožo Ráž a skupina Lojzo
 „Že mi je ľúto“ - Jožo Ráž a skupina Lojzo
 „Nebo zastav dážď“ - Jožo Ráž a skupina Metalinda
 „Tunel“ - Jožo Ráž a skupina Taktici
 „Láska má právo“ - Jožo Ráž a Juraj Vančík
 „Láska snov“ - Jožo Ráž, Miro Žbirka, Pavol Habera a Peter Nagy

Literatúra 
 Milan Tesař: Elán Rock na život a na smrt, Champagne Avantgarde, 1992, ISBN 80-7150-053-4,
 Ingrid Mareková: Posledné tri hodiny Elánu, alebo legenda pokračuje, Slovakia GT Music, 2000,
 Marcela Titzlová: Jožo Ráž Návrat z neba, Rybka Publisher, 2000, ISBN 80-86182-12-6, ISBN 978-80-86182-12-4,
 Marcela Titzlová: Elán Unplugged, Carnegie Hall, New York, MC production s.r.o., 2007, (kniha + CD)
 Dana Čermáková: Jožo Ráž - Můj příběh, Imagination of people, 2014, ISBN 978-80-87685-25-9

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka skupiny
 
 Jožo v relácii ČT "13. komnata"

Slovenskí rockoví speváci
Slovenskí rockoví gitaristi
Slovenskí rockoví basgitaristi
Slovenskí rockoví klaviristi
Slovenskí popoví speváci
Slovenskí popoví gitaristi
Slovenskí popoví basgitaristi
Slovenskí popoví klaviristi
Elán (skupina)
Tenoristi
Držitelia Krištáľového krídla
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Osobnosti z Bratislavy
Liturgický rok

Liturgický rok alebo cirkevný rok () je časový sled sviatkov a liturgických období v niektorých kresťanských cirkvách.

Rímskokatolícka cirkev 

Začína adventom, prvou adventnou nedeľou. Pokračuje vianočným obdobím, nasleduje prvá časť cezročného obdobia , pôstne obdobie, potom veľkonočné obdobie a nasleduje druhá časť cezročného obdobia. Obdobia sa staršie nazývajú aj cykly. Liturgický rok končí Slávnosťou Krista Kráľa 

V rímskokatolíckej cirkvi sa cezročné nedele opakujú v troch cykloch, tieto cykly sa nazývajú písmenom A, B, alebo C. Férie cezročného obdobia sa zasa opakujú v dvoch cykloch (Lekcionár III a IV). Liturgické obdobie adventu, vianoc, pôstu a veľkej noci sa opakujú každoročne.

Evanjelická cirkev augsburského vyznania 

V evanjelickej cirkvi a.v. sa začína adventom, prvou adventnou nedeľou. Pokračuje vianočným obdobím, nasleduje prvá časť cezročného obdobia, pôstne obdobie, potom veľkonočné obdobie a nasleduje druhá časť cezročného obdobia. Obdobia sa staršie nazývajú aj cykly. Liturgický rok končí Slávnosťou Krista Kráľa

Byzantský obrad 
V gréckokatolíckej cirkvi  a pravoslávnej cirkvi  teda v cirkvách byzantského obradu) sa začína 1. septembra. Má dve konštitutívne zložky - okruh pohyblivých sviatkov, ktorý sa odvíja od Paschy, a okruh nepohyblivých sviatkov (majú pevný dátum slávenia). Sviatky sa delia na tri základné kategórie (veľké, polyjelejné a malé), pričom niektoré veľké sviatky majú aj obdobie predprazdenstva a poprazdenstva (predsviatku a posviatku). Najväčším sviatkom liturgického roka je Pascha (Veľká noc). Významné sú aj štyri pôstne obdobia (Filipovka, Veľký pôst, Petro-pavlovský pôst, Uspenský pôst).

Referencie

Pozri aj 
 Cirkevný sviatok

Externé odkazy 
Všeobecné smernice o liturgickom roku a o kalendári
Kalendár Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku s čítaniami
Cirkevný rok Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania
Liturgický rok, Pallotíni, Michalovce

 
Rok
Kalendáre
Osijek

Osijek (, ) je najväčšie mesto v chorvátskom Slavónsku a štvrté najväčšie v Chorvátsku. Má 83 496 (2011) obyvateľov a je správnym strediskom župy Osijek-Baranja.

Dejiny

Starovek a stredovek 
Mesto založili Rimania ako Mursa v 2. storočí, v 6. storočí ho zničili Avari a neskôr obnovili predkovia Chorvátov. V rokoch 1526 až 1687 bolo obsadené Turkami, potom ich vystriedali Habsburgovci.

Novovek 
Od roku 1809 je slobodným kráľovským mestom. V celom 19. storočí prosperovalo, bolo jedným z najväčších v Chorvátsku, veľmi ovplyvnené rakúsko-uhorskými veľkomestami. Za čias Juhoslávie po druhej svetovej vojne sa Osijek rýchlo rozrastal, vznikli nové štvrte ako napríklad Sjenjak, Vijenac, Jug a Jug II. Dnes je tu potravinársky a obuvnícky priemysel a vrcholí snaha o obnovu do predvojnového stavu, pretože mesto bolo počas občianskej vojny zničené. V súčasnosti je najnavštevovanejšia pevnosť Tvrda, pochádzajúca z roku 1753.

Partnerské mestá 
  Budapešť, Maďarsko 
  Čenstochová, Poľsko
  Graz, Rakúsko
  Lausanne, Švajčiarsko
  Maribor, Slovinsko
  Nitra, Slovensko
  Pécs, Maďarsko
  Pforzheim, Nemecko
  Ploieşti, Rumunsko
  Prizren, Kosovo
  Subotica, Srbsko
  Tuzla, Bosna a Hercegovina
  Vicenza, Taliansko

Iné projekty

Externé odkazy 
 oficiálna stránka
 Mestský portál 

 
Mestá v Chorvátsku
Slavónsko
Georgij Timofejevič Beregovoj

Georgij Timofejevič Beregovoj (, ; * 15. apríl 1921, Fiodorovka – † 30. jún 1995, Moskva) bol sovietsky kozmonaut.

Život 
Absolvoval luhanské letecké učilište. Počas II. svetovej vojny bol pilotom bombardovacieho lietadla, s ktorým uskutočnil 186 bojových letov. S Červenou armádou sa dostal až k oslobodeniu Česko-Slovenska. Po vojne absolvoval vojenskú akadémiu a v roku 1948 sa stal testovacím pilotom. V roku 1961 získal titul zaslúžilého testovacieho letca ZSSR a krátko potom požiadal o zaradenie do výcvikového strediska kozmonautov. Dňa 26. októbra 1968 odštartoval vo svojich 47 rokoch s kozmickou loďou Sojuz 3 na let trvajúci takmer 95 hodín a to deň po vypustení bezpilotného Sojuzu 2. Letel sám. Nacvičoval pilotáž spoločného letu oboch Sojuzov. Po absolvovaní letu bol povýšený do hodnosti generálporučíka letectva ZSSR a stal sa náčelníkom strediska J. A. Gagarina pre výcvik kozmonautov. Bol ženatý a mal dve deti. Zomrel na pooperačné komplikácie vo veku 74 rokov.

Lety do vesmíru 
 Sojuz 3 (26. október 1968 - 30. október 1968)

Zdroje

Literatúra

Externé odkazy 
  Biografia v Malej encyklopedii kozmonautiky
  Biografia na stránkach Space40

Narodenia v 1921
Úmrtia v 1995
Sovietski kozmonauti
Ukrajinskí kozmonauti
Sovietski letci
Ukrajinskí letci
Lexikon für Theologie und Kirche

Lexikon für Theologie und Kirche (dosl.: Lexikón pre teológiu a cirkev; skratka LThK) je katolícka teologická encyklopédia, ktorú vydalo nemecké vydavateľstvo Verlag Herder. Vyšla v troch vydaniach. Vo vedeckých prácach sa naň odkazuje skratkou a číslom vydania.

Prvé vydanie (1930–1938)
LThK vznikol v rokoch 1930–1938 úplným prepracovaním staršieho dvojzväzkového lexikónu, ktorý vyšiel vo Freiburgu v rokoch 1907 a 1912 pod názvom Kirchliches Handlexikon. Vydavateľom oboch lexikónov bol Michael Buchberger.

Druhé vydanie (1957–1968)
Druhé, úplne prepracované vydanie vyšlo v rokoch 1957–1968. Vydavateľmi boli Josef Höfer a Karl Rahner. Pretože v záverečnej fáze vydania došlo v katolíckej cirkvi k zásadnému prelomu v podobe Druhého vatikánskeho koncilu, boli k desiatim zväzkom tohto lexikónu pripojené tri ďalšie zväzky, ktoré obsahovali doslovné znenie koncilných textov v latinčine a nemčine, takže toto vydanie malo spolu (vrátane registra) 14 zväzkov.

Tretie vydanie (1993–2001)
Tretie vydanie vyšlo v rokoch 1993–2001 pod redakčným vedením kardinála Waltera Kaspera, opäť pozostáva z desiatich zväzkov a jedného registra. Obsahuje asi 26 000 článkov na 8292 stranách.

Pozri aj
 Catholic Encyclopedia
 Religion in Geschichte und Gegenwart
 Theologische Realenzyklopädie
 Reallexikon für Antike und Christentum

Externé odkazy
 Lexikon für Theologie und Kirche

Encyklopédie
Kresťanská teológia
Religion in Geschichte und Gegenwart

Religion in Geschichte und Gegenwart (dosl.: Náboženstvo v dejinách a v súčasnosti, skratka: RGG) je nemecká teologická a religionistická encyklopédia, ktorú vydalo tübingenské nakladateľstvo Mohr-Siebeck.

Ťažisko jej obsahu spočíva v (evanjelickom) kresťanstve, obsahuje však mnoho tém z iných náboženstiev, filozofie, etiky, politológie, ekonómie, psychológie, sociológie a literatúry. Prevládajú v nej pritom liberálne teologické názory. Najaktuálnejšie je osemzväzkové štvrté vydanie (RGG4), register by mal vyjsť roku 2007.

Vydania
Prvé vydanie (vyd. Friedrich Michael Schiele a Leopold Zscharnack) vyšlo v rokoch 1909 – 1913. Predstavovalo zhrnutie teologického skúmania až do 19. storočia. Vyvinulo sa z liberálnej religionisticko-teologickej edície Heften für Religion in Geschichte und Gegenwart.

Druhé, úplne prepracované vydanie (vyd. Hermann Gunkel a Leopold Zscharnack) vyšlo v rokoch 1927 – 1931. Výraznejším spôsobom sa v nej prepojilo náboženstvo s kultúrou a zohľadnili sa nekresťanské náboženstvá. Vo jednotlivých článkoch sa odzkadľuje aj teologický posun po prvej svetovej vojne.

Tretie vydanie (vyd. Kurt Galling) vyšlo v rokoch 1957 – 1962. Reflektovalo teologickú situáciu po druhej svetovej vojne a rozvoj ekumenickej spolupráce.

Štvrté vydanie (vyd. Hans Dieter Betz a kol., skratka: RGG4) vyšlo v rokoch 1998 – 2005. Snaží sa vyrovnať s novou teologickou situáciou na začiatku 21. storočia. Články sa zaoberajú súčasným stavom poznania, problematikou metodológie a novými oblasťami bádania. Do lexikónu prispelo takmer 4 000 autorov zo 74 krajín.

Literatúra 
 H. D. Betz u.a. (Hrsg.): Religion in Geschichte und Gegenwart. Handwörterbuch für Theologie und Religionswissenschaft. 8 Bde., Tübingen:Mohr-Siebeck, 1998–2005 (4. Aufl.). ISBN 3-16-146941-0.

Pozri aj 
 Lexikon für Theologie und Kirche
 Catholic Encyclopedia
 Theologische Realenzyklopädie
 Reallexikon für Antike und Christentum

Externé odkazy 
 RGG4 na stránkach vydavateľstva Mohr-Siebeck

Encyklopédie
Hluchavka biela

Hluchavka biela (Lamium album) je liečivá rastlina z čeľade hluchavkovité.

Slovenský názov hluchavka vznikol podľa nárečového hluchá žihľava. Táto rastlina sa podobá žihľave, na rozdiel od nej však nepŕhli – je teda „hluchá“, „mŕtva“.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 http://botanika.wendys.cz/kytky/K41.php
 http://sk2.goo.cz/zdravi_na_dlani/lecive_rostliny/hluchavka.htm

Hluchavkovité
Liečivé rastliny
Medonosné rastliny
Flóra na Slovensku
Liga majstrov UEFA

Liga majstrov UEFA (orig. UEFA Champions League) je výročná futbalová súťaž, ktorú usporiadava Európska futbalová asociácia  (UEFA) pre najlepšie kluby európskych líg. Spolu s juhoamerickým Pohárom osloboditeľov je najslávnejšou klubovou trofejou na svete. Súčasným držiteľom je klub Real Madrid. Liga majstrov nesmie byť zamieňaná s Pohárom UEFA, niekdajšou druhou najlepšou európskou klubovou súťažou.

Formát 
Predchodcom Ligy majstrov bol Pohár majstrov európskych krajín (PMEK), ktorý sa prvýkrát hral v sezóne 1955/56. V PMEK sa hralo vyraďovacím spôsobom, keď v každom kole proti sebe dva tímy odohrali 2 zápasy (každý tím hrá raz doma a raz vonku) a ten s lepším skóre postúpil do ďalšieho kola. Zúčastniť sa mohli víťazi domácich líg a obhajcovia trofejí. Systém bol podobný ako pri juhoamerickom Pohári osloboditeľov.

V sezóne 1992/93 bola súťaž reorganizovaná do dnešnej Ligy majstrov, i v nasledujúcich rokoch prebiehali menšie úpravy. V súčasnosti má Liga majstrov tri predkolá a hlavnú súťaž, ktorá je rozdelená na prvú fázu hranú v štvorčlenných skupinách (hraným spôsobom každý s každým doma a vonku), z každej z týchto skupín postupujú dve najlepšie mužstvá do druhej fázy hranej vyraďovacím systémom dvoch zápasov (doma - vonku), kde postupuje vždy mužstvo s lepším súčtom skóre z oboch zápasov (pri rovnosti rozhoduje vyšší počet strelených gólov na ihrisku súpera, pri rovnosti oboch skóre sa potom predlžuje a prípadne rozhodujú pokutové kopy). Finále sa hrá na jeden zápas na dopredu určenom štadióne.

Zoznam víťazov

Podľa klubov

Podľa národností

Finalisti PMEK a Ligy majstrov 
EZ WIN.

Hráčske rekordy

Najviac odohraných zápasov 
Aktuálne k 28. máju 2022

Najlepší strelci

Externé odkazy 
 UEFA-COEFFICIENTS.COM - Country Ranking and Champions League Statistics
 Domáce stránky súťaže na uefa.com
 O hymne LM UEFA (česky)

 
Futbalové súťaže v Európe
Premier League

Premier League môže odkazovať na:

 FA Premier League, najvyššia futbalová súťaž v Anglicku
 Premier League (snooker), snookerová súťaž v Anglicku
Bolton Wanderers FC

Bolton Wanderers FC je anglický profesionálny futbalový klub v Horwichi , vzdialeného 5 míľ od Boltonu. V poslednej dobe opakovane hrávajú anglickú Premier League. V roku 2005 sa zúčastnili vôbec po prvýkrát pohára UEFA, ale boli vyradení v šestnásťfinále Olympiqueom Marseille.

Wanderers sa presťahovali na Reebok Stadium roku 1997. Ich predchádzajúci domáci štadión bol tzv. Burnden Park.

Tituly 
  FA cup:
 1872,1873,1876,1877,1878,1923,1926,1929,1958.
  Anglický superpohár
 1958

Slávni hráči 
  Nicolas Anelka
  Stelios Giannakopoulos
  Henrik Pedersen

Iné projekty 

 
Anglické futbalové kluby
Kluby FA Premier League
Futbalové kluby založené v 1874
Downing Street

Downing Street je jedna z najznámejších ulíc v Londýne. Nachádza sa neďaleko ulice Whitehall, vo štvrti Westminster v mestskom obvode City of Westminster.

Na Downing Street sa nachádzajú budovy, ktoré slúžia viac ako dvesto rokov ako sídlo dvoch najdôležitejších predstaviteľov vlády Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska – premiéra () a ministra financií ().

Najznámejšou adresou na ulici je 10 Downing Street, ktorá je oficiálnym sídlom britského premiéra. Pre úrad predsedu vlády sa používa pojem „Downing Street“ alebo „Number 10“, zatiaľ čo pre ministerstvo financií sa používa pojem „Number 11“.

Dejiny 
Ulicu nechal postaviť George Downing (1632 – 1689), ktorý slúžil ako vojak pod Oliverom Cromwellom a kráľom Charlesom II. Za službu kráľovi bol odmenený pozemkom susediacim so St. James’s Parkom. Práve na tomto pozemku stoja súčasné vládne budovy. Na jednej strane sa nachádzajú už spomínané sídla premiéra, ministra financií a úradu vlády. Druhú stranu ulice vypĺňa budova ministerstva zahraničných vecí (), vybudovaná neskôr, v 19. storočí.

Počas 50. a 60. rokoch sa objavili plány na demoláciu budov na Downing Street a Foreign Office, pričom ich malo nahradiť „niečo modernejšie“. Tieto plány sa však nikdy nezrealizovali.

V roku 1989 boli pri vstupe do Downing Street nainštalované kovové vstupné brány, ktoré mali chrániť vtedajšiu premiérku Margaret Thatcherovú pred teroristickými útokmi IRA. Dovtedy bola ulica prístupná pre verejnosť a ľudia si mohli cestu do St. James’s Parku skrátiť prechádzkou okolo sídla britského premiéra.

Obyvatelia ulice 
 9 Downing Street: v súčasnosti sídlo úradu vlády
 10 Downing Street: oficiálne sídlo britského premiéra
 11 Downing Street: oficiálne sídlo ministra financií
 12 Downing Street: bývalé sídlo úradu vlády, v súčasnosti sídlo tlačového, komunikačného, informačného a výskumného oddelenia úradu vlády

V priebehu rokov používali jednotliví premiéri i ministri financií jednotlivé domy podľa toho ako to považovali za nutné. Wiliam Gladstone, v období keď bol od roku 1881 v úrade, obýval so svojou rodinou domy číslo 10, 11 a 12, pretože bol súčasne premiérom i ministrom financií. Po voľbách v roku 1997 Tony Blair, ženatý premiér s troma deťmi, ktoré žijú s rodinou, sa nasťahoval do priestrannejšieho domu na čísle 11 a slobodný minister financií Gordon Brown býval v dome číslo 10. 10 Downing Street je ale aj napriek tomu stále oficiálnym sídlom britského premiéra, ktorý využíva kancelárie v tejto budove.

Dopravné spojenie
Najbližšie stanice London Underground:
 Westminster (Central, District a Jubilee Line)
 Charing Cross (Northern a Bakerloo Line)

Pozri aj 
 Zoznam predsedov vlády Veľkej Británie a Spojeného kráľovstva

Iné projekty

Externé odkazy  
Number 10; oficiálna stránka úradu britského premiéra (po anglicky)
Downing Street Says

Ulice v Londýne
City of Westminster
Banán

Banán je podlhovasté ovocie (technicky epigeická bobuľa) a plod banánovníka, ktorý je veľmi žiadanou komoditou produkovanou poľnohospodármi tropických krajín. Banány majú hmotnosť zvyčajne medzi 125 - 200 g, tá je však výrazne závislá od konkrétneho kultivaru. Z tejto váhy asi 80 % predstavuje jedlú časť a zvyšných 20 % pripadá na kožovitú šupku.

Vôňa, chuť a konzistencia plodov sú výrazne ovplyvnené teplotou, pri ktorej dozrievajú. Pri nízkych teplotách sivejú a kazia sa. Banány dodávané na trh mierneho pásma (teda aj k nám) sa oberajú tak, že dozrievajú počas prepravy. Zníženie teploty počas tejto doby zvyšuje životnosť plodov, ale ako už bolo spomenuté vyššie, negatívne ovplyvňuje ich kvalitu, preto pri preprave nikdy nie sú chladené pod 13,5 °C. Z tohto dôvodu sa tiež neodporúča ukladať kúpené banány do chladničky.

Banány rastú vo visiacich zoskupeniach, od niekoľkých, po mnoho kusoch vo vrstve (zvanej tiež ruka) v mnohovrstvovom zväzku. Celok visiacich zoskupení sa nazýva kmeň.

V roku 2002 sa celosvetovo predalo viac ako 12 miliónov ton banánov. Štáty Ekvádor, Kostarika, Kolumbia a Filipíny exportovali každý viac než 1 milión ton banánov.

História 
Banán, resp. rastlina banánovník, bol domestikovaný v juhovýchodnej Ázii (kde rastú botanické druhy banánovníka) a podľa archeologických nálezov to mohlo byť pravdepodobne na území dnešnej Papuy-Novej Guinei, a to možno už 8000 rokov pred naším letopočtom. Prvá známa písomná zmienka o banánoch je v budhistických textoch z rokov okolo 300 pred Kr. Alexander Veľký objavil chuť banánu v údoliach Indie v roku 327 pred Kr. Prvý známy organizovaný banánový sad sa objavil v Číne v roku 200. V roku 650 islamskí dobyvatelia priniesli banán do Palestíny. Arabskí kupci rozšírili banány po väčšine územia Afriky.

V roku 1502 portugalskí kolonialisti vybudovali prvé banánové sady v Karibiku a v strednej Amerike.

Iné projekty 

Tropické ovocie
Bobule
Edgar Julius Jung

Edgar Julius Jung (* 6. marec 1894, Ludwigshafen – † 1. júl 1934) bol nemecký právnik a vodca konzervatívno revolučného hnutia, ktoré stálo v opozícii nielen voči Weimarskej republike, ktorej parlamentný systém považovalo za úpadkový a vnútený zvonku, ale aj voči masovému nacistickému hnutiu. 

Na začiatku 1. svetovej vojny vstúpil Jung dobrovoľne do cisárskej armády a získal hodnosť poručíka. V roku 1925 si otvoril advokátsku kanceláriu v Mníchove a svoj politický aktivizmus trocha utlmil.

Jung, podobne ako Carl Schmitt, pri pohľade na nestabilitu Weimarskej republiky veril, že pád liberálneho parlamentarizmu je nevyhnutný. Dokazoval, že Nemecko stojí dlhodobo na hrane revolučného otrasu s veľmi reálnou vidinou červenej revolúcie podporovanej Sovietskym zväzom, alebo víťazstvom hnedej, nacistickej revolúcie.

V roku 1934 bol Jung autorom prejavu, ktorý predniesol vicekancelár Franz von Papen v Marburgu. Tento prejav vyjadril kritiku konzervatívneho establishmentu voči násiliu národného socializmu. Junga zatkli počas Noci dlhých nožova krátko po svojom zatknutí bol 1. júla v koncentračnom tábore Sachsenhausen zavraždený.

Externé odkazy 
 Životopis Edgara Julia Junga na stránke Nemeckého historického múzea
 Životopis Edgara Julia Junga

Nemeckí politici
Obete vrážd
Ľuľkovec zlomocný

Ľuľkovec zlomocný () je statná, až  vysoká vytrvalá bylina z čeľade ľuľkovité (Solanaceae). Je považovaná za najnebezpečnejšiu stredoeurópsku jedovatú rastlinu.

Výskyt 
Prirodzene sa vyskytuje v celej Európe (od Španielska po Podnestrie a Krym, a od Stredomoria po južné Švédsko), zriedkavejšie v severnej Afrike. Rastlina obľubuje prevažne okraje lesov, rúbaniská a polotienité vlhké pôdy zásaditého až slabo kyslého charakteru.

Vzhľad 
Je to statná 50 –  vysoká žľaznatá bylina s tučnou priamou a vetvenou stonkou. Listy sú striedavé a rôzne veľké, špicato vajcovité až elipsovité, celokrajné, na báze klinovite zúžené.

Plodom je čierna, výrazne lesklá guľovitá bobuľa (14 –  v priemere) vyrastajúca z hviezdicového kalichu. Bobuľa neobsahuje kôstku (na rozdiel od jedlej čerešne vtáčej), ale množstvo semien v modrofialovej šťave. Spočiatku chutí sladko, neskôr však dostáva odpornú horkú príchuť.

Kvitne od júna do septembra. Kvety sú úžľabné, jednotlivé, stopkaté, päťramenné, koruny trubkovité, zvonkovité (až  dlhé), zvonku hnedofialové, zvnútra lysé, hnedofialové, žltošedé až žlté, červenkasto mramorované. Cípy koruny sú ohnuté.

Jedovatosť a otravy 
Celá rastlina je prudko jedovatá vzhľadom na vysoký obsah tropanových alkaloidov (koreň až 1,5 %, listy 0,3 až 1,2 %, semená asi 0,8 %) z ktorých rozhodujúci podiel tvorí L-hyoscyamin (až 70 % všetkých alkaloidov). Tieto alkaloidy pôsobia na nervový systém ako parasympatolytikum tým, že tlmia všetky muskarínové účinky acetylcholínu, utlmujú srdcovú činnosť a spôsobujú zastavenie dychu.

Smrteľná dávka je u malého dieťaťa už 3 bobule (!), u dospelého 10 bobúľ.

Ako protijed (antidotum) sa užíva fyzostigmín alebo pilokarpín.

Hlavné príznaky otravy:
 rozšírené zreničky
 vyschnutá sliznica
 sčervenanie tváre, suchá a teplá pleť
 zrýchlený tep

Iné projekty

Galéria

Externé odkazy 
 Ľuľkovec zlomocný na botanika.wendys
 Ľuľkovec zlomocný na rostliny.nikde
 Ľuľkovec zlomocný na BioLibu
 www.abicko.cz, liečivé rastliny

Ľuľkovité
Jedovaté rastliny
Liečivé rastliny
Flóra na Slovensku
Malý Kriváň (vrch v Malej Fatre)

Malý Kriváň alebo Malý Fatranský Kriváň () je druhý najvyšší vrch Malej Fatry. Nachádza sa v Krivánskej časti pohoria na jej hlavnom hrebeni, približne  severne od Vrútok. Z vrcholu je ďaleký kruhový výhľad.

Poloha 
Nachádza sa v strednej časti pohoria, v juhozápadnej časti geomorfologického podcelku Krivánska Fatra a jej najatraktívnejšej časti Krivánske Veterné hole. Vrch leží v Žilinskom kraji, na hranici okresov Žilina a Martin a zasahuje na katastrálne územie mesta Turany a obcí Krasňany, Belá a Sučany. Najbližšími vrcholmi v hlavnom hrebeni je západne ležiaci Stratenec () a severovýchodne situované Koniarky (). Severne susedí vrch Hole () a Kuriková (), južným smerom leží Meškalka (), Mojský grúň () a Ostredok ().

Opis 
Vrch v južnej časti hlavného hrebeňa Krivánskej Fatry je druhým najvyšším v celom pohorí. Hlavný hrebeň zo severovýchodného smeru vedie z Veľkého Kriváňa () cez sedlo Bublen () a pokračuje západným smerom cez sedlo Priehyb () a na juhozápad k vrchu Stratenec (). Na jeho vrchole sa nachádzajú vápencové skaliská a veľká časť vrchu je bohatá na vápnomilnú a vysokohorskú vegetáciu. Na jeho severných svahoch sa rozprestiera Národná prírodná rezervácia Prípor, ktorá je súčasťou Národného parku Malá Fatra. Na vrchole Malého Kriváňa je vysoký kamenný stĺp a viacero kamenných „hniezd“, vhodných na bivak.

Severné svahy odvodňuje Beliansky potok, smerujúci do Varínky, východné svahy odvádzajú vodu potokom Studenec a juhozápadné Bielym potokom priamo do Váhu.

Počas merania pomocou systému GNSS (Globálny navigačný satelitný systém) a metódy RTK bola v roku 2017 zistená nadmorská výška vrcholu

Výhľady 
Skalnatý vrchol mohutného vrchu je bez vyššej vegetácie, preto umožňuje kruhový výhľad na široké okolie. Severovýchodný horizont sčasti zatieňujú vrcholy hlavného hrebeňa Krivánskej Fatry, juhozápadnému dominujú vrcholy Martinských holí. Výborne viditeľné sú aj Žilinská a Turčianska kotlina a všetky okolité pohoria. Pri vhodných podmienkach sa na horizonte objavujú vrchy Západných a Nízkych Tatier, Veľkej Fatry, Kremnických vrchov i Vtáčnika. Juhozápadným smerom vidieť Súľovské vrchy, Javorníky, Kysuckú vrchovinu, Kysucké, Oravské a Moravsko-sliezske Beskydy.

Prístup 
 po  červenej značke hlavným hrebeňom:
 z Nezbudskej Lúčky okolo Chaty pod Suchým cez Stratenec ()
 zo Snilovského sedla cez sedlo Bublen
 po  modrej značke:
 zo Sučian cez Ostredok
 z Krasnian cez sedlo Priehyb
 po  zelenej trase z Varína cez rázc. Javorina, odtiaľ po  červenej značke

Referencie

Pozri aj 
 Krivánska Fatra
 Zoznam vrcholov v Malej Fatre
 Národná prírodná rezervácia Prípor

Galéria

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Vrchy v Malej Fatre
Tisícovky na Slovensku
Vrchy v okrese Martin
Vrchy v okrese Žilina
Žižkovská televizní věž

Žižkovská televizní věž (doslova Žižkovská televízna veža) alebo Žižkovský vysílač (Žižkovský vysielač) je jednou z dominánt Prahy a súčasne najvyššou stavbou v meste. Je vysoká 216 metrov a bola postavená v rokoch 1985 až 1992 podľa návrhu architekta Václava Aulického. Leží na rozhraní Žižkova a Vinohradov. Patrí do medzinárodnej asociácie World Federation of Great Towers.

Stavbu obklopovali spory, napríklad likvidácia časti žižkovského cintorína a strach z elektromagnetického zaťaženia okolia, ktoré však zvláštna komisia vyvrátila.

Konštrukcia sa skladá z troch kruhových oceľových tubusov dosahujúcich spoločne výšky 134 metrov. Hlavný tubus, obsahujúci dva rýchlovýťahy, potom prechádza do anténneho nádstavca siahajúceho do výšky 216 metrov.

Tubusy nesú tri kabíny. Vo výške 66 metrov sa nachádza prvá, v ktorej je reštaurácia. Vyhliadková kabína je vo výške 93 metrov. Najvyššia je kabína s vysielacou technikou, z ktorej vysielajú štyri televízne a šesť rozhlasových staníc. Sú tu vysielače mobilných operátorov a meria sa tu aj kvalita ovzdušia.

Technické riešenie veže prinieslo niekoľko noviniek a patentov.

V roku 2000 bolo na piliere umiestnené dielo Davida Černého s názvom "Miminka", ktoré znázorňuje batoľatá lezúce hore a dolu. Pretože dielo malo úspech, v roku 2001 bolo nainštalované natrvalo. Vo vysielači bol aj nakrútený film režiséra Jana Němca, "V žáru královské lásky".

Šírený program

Vysielače FM

Digitálne rozhlasové vysielanie 
Digitálny rozhlas šíri vysielač od 1. júna 2017.

TV vysielače

Najbližšie vysielače 

Najbližšie významné vysielače a vzdialenosť k nim:

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Stránky prevádzkovateľa veže Tower Praha a. s.
 rozhovor s Václavom Aulickým, autorom veže, vyšiel v časopise Živel
 reportáž Českého rozhlasu

Vysielacie veže a stožiare
Rozhľadne v Česku
Praha 3
Žižkov
World Federation of Great Towers
Architektúra z 1992
Vysielače v Česku
James Monroe

James Monroe (* 28. apríl 1758 – † 4. júl 1831) bol piaty prezident Spojených štátov a autor Monroeovej doktríny.

Monreova doktrína bola zameraná na nevmiešavanie sa do záležitostí iných krajín, včetne Európy (Izolacionalizmus). Pretrvala až do obdobia 1. svetovej vojny. Týmto sa Spojené štáty vzdali aktívneho zasahovania do politiky vo svete. Funkciu prezidenta zastával medzi rokmi 1817 a 1825.

James Monroe bol posledný z revolučnej generácie, ktorý zastával post prezidenta USA, a bol tiež posledným americkým prezidentom, ktorý sa obliekal podľa "starej" rokokovej módy 18. storočia (trojrohý klobúk, napudrovaná parochňa s vrkočom, nohavice siahajúce len po kolená). Monroe bol posledný prezident, ktorý bol zvolený bez opozičného protikandidáta.

Zomrel 4. júla 1831, ako tretí prezident presne v deň výročia vyhlásenia nezávislosti USA (4.júla 1776), na deň presne 5 rokov po smrti prezidentov Johna Adamsa a Thomasa Jeffersona.

Politická kariéra 
 1782-1783: delegát Virgínskej snemovne
 1783-1786: delegát Konfederačného kongresu za Virgíniu
 1790-1794: senátor za Virgíniu v Kongrese USA
 1794-1796: veľvyslanec USA vo Francúzsku
 1811-1817: minister zahraničných vecí USA
 1814-1815: minister vojny USA
 1817-1825: 5. prezident USA

Iné projekty 

Prezidenti USA
Osobnosti z Virgínie
Veľvyslanci USA v Spojenom kráľovstve
Veľvyslanci Spojených štátov vo Francúzsku
Slobodomurári USA
Osobnosti na bankovkách USA
Osobnosti na poštových známkach USA
Úmrtia na tuberkulózu
Bieli Chorváti

Bieli Chorváti boli slovanský kmeň spomínaný v kronikách včasného stredoveku, ktorého časť sa začiatkom 7. storočia údajne sčasti presunula do dnešného Chorvátska na pozvanie byzantského cisára Hérakleia a vytvorila základ dnešného južnoslovanského etnika Chorvátov, kým druhá časť ostala na severe a postupne tam splynula s ostatným obyvateľstvom.

Jeho skutočná poloha či pozadie je veľmi nejasné. Predovšetkým je nejasné, či/nakoľko súvisí s Charvátmi zo severných Čiech a s východoslovanskými podnesterskými Chorvátmi (pozri rozlišovaciu stránku Chorváti (rozlišovacia stránka)).

Existujú v zásade tieto hlavné dohady o lokalizácii Bielych Chorvátov:
 a) východné Česko, Sliezsko, severné Slovensko/Malopoľsko (napr. podľa Ľ. Havlíka 1961 žili Bieli Chorváti iba v Sliezsku, podľa P. Ratkoša 1965 a Ruttkaya 1991 v Sliezsku, Vislansku a možno aj severnom Slovensku)
 b) horné Povislie / rieka San
 c) severné Česko (napr. podľa Labudu, ktorý explicitne tvrdí, že lokalizácie vo Vislansku je nesprávna) – tu ide zrejme o identifikáciu s Charvátmi
 d) horné Podnestersko – tu ide o identifikáciu s podnesterskými (východoslovanskými) Chorvátmi
 e) Podkarpatská Rus (napr. podľa Magocsiho) – túto teóriu podporujú aj posledné výskumy DNA, štúdia z roku 2009 zistila príbuznosť v DNA medzi Rusínmi a Chorvátmi z ostrova Krk, obe skupiny majú najvyššie percentuálne zastúpenie haplogroup I (11.3%) v Európe a 

Existujú aj rôzne kombinácie uvedených lokalizácií. Najbežnejšia je tá, že to bol pôvodne jeden z kmeňov v slovanskej pravlasti (medzi Vislou a Dneprom), neskôr sa odtiaľ rozšírili na západ (Visla, Čechy) a  na juh (Podkarpatská Rus), resp. v závislosti od teórie iba jedným z uvedených smerov (napr. podľa Magocsiho sa v 6. a 7. storočí presunuli do horného Podnesterska a Podkarpatskej Rusi). Iná možnosť je, že ich pôvodné územie je Podnestersko (podnesterskí Chorváti), odkiaľ prenikli v (?) 6. storočí na západ (Sliezsko, východné Čechy) a okolo 7. storočia do blízkej Podkarpatskej Rusi.

Bielych Chorvátov (nech už sídlili kdekoľvek) začiatkom 7. storočia pozval byzantský cisár na juh, a tak sa časť z nich usadila v Ilýrii, v dnešnej Dalmácii, kde dokonca v 10. storočí založili vlastné kráľovstvo (kráľ Tomislav), títo Chorváti sa podieľali na etnogenéze chorvátskeho a bosnianskeho národa. Ostatní ostali na severe. Severných (Bielych) Chorvátov zachované kroniky najčastejšie spomínajú v 10. storočí. V 10. storočí sa tiež hypotetické územia severných (Bielych) Chorvátov stali postupne súčasťou štátov Krajiny českej koruny, Poľska, Kyjevskej Rusi a Uhorska.

Referencie 

Slovania
Košický vládny program

Program novej československej vlády Národného frontu Čechov a Slovákov (), známy ako Košický vládny program (skratka KVP, ) alebo Košický program () bol programový dokument vyhlásený na prvej plenárnej schôdzi vlády Národného frontu Čechov a Slovákov 5. apríla 1945 v Košiciach, de facto prijatý 29. marca 1945 ako výsledok rokovaní politických predstaviteľov budúceho Národného frontu na veľvyslanectve ČSR v Moskve prebiehajúcich od 22. marca.

Dokument určoval zásady budúcej politiky a bol označovaný za „program (prvej etapy) národnej a demokratickej revolúcie“. Slovenský ústavný právnik Ján Gronský ho opísal ako „program revolučného vytvárania systému regulovanej demokracie, eufemisticky nazvanej ,ľudová demokracia’ [...] revolúcie nacionálnej, antifašistickej a sociálnej, ako východisko k protikapitalistickému prevratu, počiatok socialistickej revolúcie v Československu.“

Štruktúra 
Program tvorilo 16 kapitol, ktoré sa zaoberali rôznymi otázkami spoločenského, politického, hospodárskeho života, medzinárodným postavením oslobodzovanej ČSR.

Základné rysy programu sú:
 nastolenie režimu obmedzenej demokracie, eufemisticky nazvanej „ľudová demokracia“
 opustenie čechoslovakizmu a proklamované uznanie svojbytnosti slovenského národa a Slovenskej národnej rady ako jeho reprezentantky, vzťah Čechov a Slovákov na princípe „rovný s rovným“
 nový politický systém založený na vláde Národného frontu Čechov a Slovákov ako širokej koalície pre všetky povolené politické smery, čím došlo k vylúčeniu inštitucionalizovanej opozície (najzávažnejším prvkom bol zákaz obnovenia činnosti Agrárnej strany)
 obmedzenie súkromného vlastníctva, poštátnenie časti priemyslu a ďalšie prosocialistické sociálne reformy
 pozbavenie obyvateľov nemeckej a maďarskej národnosti československého štátneho občianstva (s legislatívnymi výnimkami)
 jednostranná orientácia na Sovietsky zväz v zahraničnej, bezpečnostnej a obrannej politike
 sformovanie československej armády podľa vzoru Červenej armády, uvedenie inštitúcie „osvetových dôstojníkov“ (politizácia vojska)

Referencie 

Dejiny Slovenska
Dejiny Košíc
Dejiny Česko-Slovenska
Právne predpisy v Česko-Slovensku
Ryby (znamenie)

Ryby (lat. Pisces) sú jedno z astrologických znamení zvieratníka, v ktorom sa Slnko nachádza v tropickom zvieratníku od 20. februára do 20. marca. Pomenované je po súhvezdí Ryby.

V astrologickej symbolike je znamenie Rýb posledným, dvanástym vo zverokruhu. Má vládu nad práve sa končiacou svetovou érou. Ľuďom narodeným v tomto znamení sa pripisuje snaha o mier a bratstvo, dokonalosť, sústredenosť a trpezlivé bádanie až do úspešného konca. Jedná sa o znamenie, ktoré najväčší sklon k závislostiam, či na alkohole, drogách ale aj osobách. Jej opozičné znamenie je Panna.

Symboly 
 Čísla: 2, 4, 11, 24, 32
 Farba: blankytná modrá
 Charakter: flegmaticko-sangvinický 
 Kamene: akvamarín, ametyst, červený koral, topás
 Priaznivé dni: piatok, sobota, nedeľa
 Nepriaznivý deň: štvrtok
 Rastliny: jazmín, papradie, mak, jelša, prvosienka, vodné rastliny
 Vládcovia: Neptún (Merkúr, Jupiter, Saturn)
 Živel: voda
 Živočíchy: divoké vtáky,ryby

Niektorí významní ľudia narodení v tomto znamení

Iné projekty 

Astrologické znamenia
Julius Streicher

Julius Streicher (* 12. február 1885, Fleinhausen, Nemecko – 16. október 1946, Norimberg) bol nemecký nacistický politik a vydavateľ časopisu Der Stürmer.

Životopis 
Julius Streicher sa narodil ako deviate dieťa svojch rodičov. Až do začiatku prvej svetovej vojny pracoval ako učiteľ na základnej škole. V roku 1913 s oženil s Kunigunde Rothovou, s ktorou mal neskôr dvoch synov. V roku 1914 vstúpil do nemeckej armády, aktívne sa zúčastnil na bojoch prvej svetovej vojny a bol vyznamenaný železným krížom prvej triedy.

V roku 1922 vstúpil do NSDAP a už v  nasledujúcom roku sa zúčastnil takzvaného Pivného puču. V roku 1923 začal  vydávať aj noviny Der Stürmer, ktorých obsah tvorili z veľkej časti antisemitské texty.

Po nástupe Hitlera k moci sa stal Streicher franckým gauleiterom. Už ku koncu tridsiatych rokov sa však Streicher dostal do sporu s niekoľkými vysoko postavenými predstaviteľmi NSDAP, zvlášť s Rudolfom Hessom a Hermannom Göringom. Göringa vraj Streicher označil za impotenta.

Počas druhej svetovej vojny nemal s výnimkou vydávania svojho časopisu v strane výraznejší vplyv a bol v domácom väzení v Norimbergu. Po vojne bol zatknutý a v rámci Norimberského procesu odsúdený na trest smrti. Súd ho uznal vinným v bode 4 obžaloby, teda zločinoch proti ľudskosti. Tých sa vraj dopúšťal vydávaním svojho antisemitského týždenníka.

Nemeckí politici
Nacisti
Nacistickí vodcovia
Norimberský proces
Popravené osobnosti