Rímskokatolícka cirkev v Slovenskej republike

Rímskokatolícka cirkev v Slovenskej republike, skrátene RKC, je najväčšia kresťanská cirkev na Slovensku, hlásiaca sa ku rímskemu katolicizmu a uznávajúca autoritu rímskeho pápeža. Na území Slovenska je rímsky katolicizmus preukázateľne prítomný od 9. storočia n. l. V roku 2011 sa k nej pri Sčítaní obyvateľstva, domov a bytov hlásilo 3 347 277 veriacich (približne 62 %). Počet veriacich má v súčasnosti klesajúci charakter.

Organizačne je cirkev rozdelené na dve provincie a osem diecéz plus Ordinariát ozbrojených síl a ozbrojených zborov SR. Od októbra 2009 stojí na čele Konferencie biskupov Slovenska, ktorá združuje tiež biskupov Gréckokatolíckej cirkvi na Slovensku, bratislavský arcibiskup metropolita Stanislav Zvolenský.

Dejiny 
Prvé dôkazy o pôsobení cirkvi na území dnešného Slovenska pochádzajú z 9. storočia n.l. z obdobia Veľkej Moravy, o čom svedčia nálezy kresťanských artefaktov na hradisku Valy v Bojnej. Prvý kostol dal v roku 828 vysvätiť v Nitre (v Nitrave) knieža Pribina (v tom čase pohan) pre svoju kresťanskú manželku. Kostol vysvätil salzburský arcibiskup Adalrám. Prvá diecéza, ktorá vznikla na území Slovenska, je Nitrianska diecéza, ktorá bola zriadená v roku 880 bulou pápeža Jána VIII. Industriae Tuae a na jej čelo sa postavil biskup Viching.

Organizácia rímskokatolíckej cirkvi na Slovensku 
Najväčšie územné organizačné jednotky rímskokatolíckej cirkvi na území Slovenska sú slovenské rímskokatolícke provincie. Patrí medzi ne Západná cirkevná provincia so sídlom v Bratislave, Východná cirkevná provincia so sídlom v Košiciach a Vojenský ordinariát so sídlom v Bratislave.

Počiatky cirkevnej štruktúry na území Slovenska 
Cirkevná organizácia a jej usporiadanie v mnohých krajinách pochádza z čias jej kristianizácie  a neraz pomohla zachovať i národné povedomie národa. Dôležitosť vlastnej cirkevnej štruktúry nezávislej od iného štátu pochopil už knieža Rastislav, vládca Veľkomoravskej ríše. Asi v roku 861 sa rozhodol, že definitívne skoncuje s východofranským vplyvom na Veľkej Morave. Obrátil sa preto na pápeža v Ríme s prosbou o zaslanie učiteľov, ktorí by mohli vychovať lokálnych kňazov, aby sa znížil východofranský vplyv v jeho ríši. Pápež nereagoval a tak sa Rastislav obrátil s rovnakou prosbou na byzantského cisára Michala III. Ten mu vyhovel a poslal na Veľkú Moravu vierozvestov Cyrila a Metoda. Metodovi sa podarilo dosiahnuť, že okolo roku 880 bolo v Nitre zriadené samostatné biskupstvo a zároveň pápež vyhlásil Veľkú Moravu za léno Svätej stolice, čo znamenalo, že ríša bola postavená na roveň s Východofranskou ríšou.

Situácia po vzniku Česko-Slovenska 
Cirkevná štruktúra z čias Veľkomoravskej ríše neprežila zánik ríše a vznik ranostredovekého Uhorska. Preto po rozpade Rakúsko-Uhorska v roku 1918 Slovensko netvorilo samostatnú cirkevnú provinciu, pretože banskobystrická, nitrianska a trnavská administratúra patrili do ostrihomského arcibiskupstva. Spišské, rožňavské a košické biskupstvá patrili do jágerského arcibiskupstva. Obidve sídla boli mimo územia Slovenska. Pri vzniku Československa tak vznikli aj problémy týkajúce sa územnej celistvosti jednotlivých biskupstiev, ktorých teritóriom prechádzala nová štátna hranica.

Veľkým problémom na začiatku existencie ČSR bola aj pomaďarčenosť cirkvi na Slovensku. Vysoké cirkevné úrady na biskupských stolcoch, kanonici, dekani, pápežskí kapláni či seminárni predstavení boli poväčšine Maďari alebo pomaďarčení Slováci.
Československá vláda v Prahe dôrazne likvidovala na Slovensku všetko uhorské, či šovinisticky maďarské a obeťou tejto politiky sa stali aj biskupi a niektorí vysokí cirkevní predstavitelia. Ďalší cirkevní predstavitelia odišli aj z vlastného rozhodnutia, lebo nesúhlasili s novým spoločenským poriadkom a poniektorí aj čoskoro zomreli, pretože mali vysoký vek. Tak postupne osireli všetky biskupstvá s výnimkou Košíc. Nitriansky biskup Viliam Batthyány bol vypovedaný, abdikoval a emigroval do Maďarska, kde zomrel 24. novembra 1923. Banskobystrický biskup Wolfgang Radnai bol po krátkom internovaní vypovedaný a zomrel 14. októbra 1935 v Maďarsku. Spišský biskup Alexander Párvy sa zdržiaval v Maďarsku, kde zomrel 24. marca 1919. Rožňavský biskup Ľudovít Balás zomrel v Rožňave 18. septembra 1920. Vláda uvažovala aj o vypovedaní košického biskupa Augustína Fischera-Colbrieho. Napokon však mohol zostať, pretože sa nenašiel žiadny vážny dôvod na jeho vyhostenie. Na dôvažok, kňazi i veriaci si tohto biskupa veľmi vážili. Colbrie sa totiž naučil po slovensky, aby rozumel všetkým svojim veriacim a mohol sa im prihovoriť v ich materinskej reči. On sám sa rozhodol zostať v novej republike.

Svätá stolica chápala túto situáciu a tak pápež Benedikt XV. v tajnom konzistóriu 13. novembra 1920 vymenoval prvých troch slovenských biskupov – Karola Kmeťka pre Nitrianske biskupstvo, Mariána Blahu pre Banskobystrické biskupstvo a Jána Vojtaššáka pre Spišské biskupstvo. Všetkých troch vysvätil 13. februára 1921 v Nitre pápežský nuncius v Prahe Clemente Micara.

Zároveň sa Svätá stolica snažila riešiť aj územné členenie cirkvi na Slovensku. Slovenská časť Ostrihomskej arcidiecézy sa 29. mája 1922 stala apoštolskou administratúrou. Za administrátora so sídlom v Trnave bol vymenovaný Pavol Jantausch, vysvätený za biskupa v roku 1925.  Apoštolským administrátorom v Rožňave sa v roku 1925 na krátko stal biskup Jozef Čársky, ktorý bol ešte v tom roku preložený za apoštolského administrátora do Košíc. V roku 1928 bol do Rožňavy vymenovaný za apoštolského administrátora biskup Michal Bubnič. Apoštolskí administrátori v Trnave, Rožňave a Košiciach dostali práva sídelných biskupov a diecézni biskupi v Nitre, Banskej Bystrici a Spišskej Kapitule boli podriadení priamo Svätej Stolici. Tak de facto vznikla kvázi slovenská cirkevná provincia, ktorej biskupi vystupovali ako Biskupský zbor Slovenska, napriek tomu, že nebola oficiálne ustanovená.

Na zriadení oficiálnej samostatnej slovenskej cirkevnej provincie sa mohlo začať pracovať až po podpise dohody medzi Svätou stolicou a ČSR Modus vivendi 2. februára 1928. Podľa tejto dohody sa na Slovensku mala zo slovenských diecéz utvoriť slovenská provincia na čele s arcibiskupom. Na základe dohody vznikli štátna a cirkevná komisia, ktoré pracovali na úprave hraníc slovenských diecéz. Svoju prácu ukončili v roku 1933 a Svätej Stolici bol odoslaný delimitačný plán. Apoštolská konštitúcia pápeža Pia XI. Ad ecclesiastici regiminis incrementum z 2. septembra 1937 upravila ohraničenie diecéz v súlade s rakúskou a maďarskou hranicou a bola vykonaním úmyslov vyslovených v Modus vivendi. Z území rozdelených diecéz na slovenskej pôde sa stali územia priamo podriadené Svätej Stolici. Tak vznikli samostatné diecézy Košická a Rožňavská a apoštolská administratúra Trnavská. Diecézy na Slovensku boli vyňaté z cirkevných provincií v Maďarsku (Ostrihomskej a Jágerskej). Územie Košickej a Rožňavskej diecézy na maďarskom zvrchovanom území bolo od materských diecéz odpojené a oficiálne zmenené na dočasné apoštolské administratúry. Pápežská konštitúcia predpokladala ustanovenie samostatnej Slovenskej cirkevnej provincie. Konštitúciu uviedol do života apoštolský nuncius Xaver Ritter 12. októbra 1937.

Vývoj Rímskokatolíckej cirkvi na Slovensku počas vlády KSČ 
Zriadenie samostatnej slovenskej provincie prekazila druhá svetová vojna. Onedlho po jej skončení prevzal moc v ČSR komunistický režim, ktorý tvrdo potláčal každú náboženskú aktivitu na svojom území. Najmä v priebehu rokov 19491951 podnikol režim niekoľko veľmi tvrdých zákrokov voči katolíckej cirkvi. V roku 1949 boli prijaté tzv. cirkevné zákony, prostredníctvom ktorých mohla štátna moc cirkev úplne kontrolovať a rozhodovať o tom, ktorí kňazi budú môcť pôsobiť vo farnostiach. Počas tzv. Barbarskej noci z 13. na 14. apríla 1950 režim v Akcii K násilne zlikvidoval mužské rehoľné rády. Rovnaký postup s likvidáciou ženských kláštorov sa opakoval 29. augusta 1950 pri Akcii R. Okrem toho režim zorganizoval 28. apríla v Prešove zinscenovaný sobor, tzv. Prešovský lžisobor a v Akcii P pristúpil ku zrušeniu celej Gréckokatolíckej cirkvi. Snaha o likvidáciu katolíckej cirkvi v ČSR vyvrcholila v januári 1951, kedy boli pred súd vo vykonštruovanom politickom procese postavení traja katolícki biskupi – spišský biskup Ján Vojtaššák, prešovský gréckokatolícky biskup Pavol Peter Gojdič a trnavský pomocný biskup Michal Buzalka. 15. januára 1951 boli odsúdení na 24 rokov odňatia slobody, resp. na doživotie, za „velezradu a udavačstvo“, ako aj „nepriateľskú politiku voči ľudovodemokratickému režimu“. Rovnako boli neskôr odsúdení v politickom procese aj biskupi Vasiľ Hopko a Štefan Barnáš za údajnú velezradu a vyzvedačstvo na 15 rokov väzenia.

Situácia cirkvi sa zlepšila až po roku 1968, kedy nastalo dočasné uvoľnenie protináboženského útlaku. Napriek tomu aj v 70. a 80. rokoch režim stále zasahoval do možností jednotlivých kňazov pôsobiť v pastorácii. Dohodu s režimom o zriadení samostatnej slovenskej provincie sa podarilo dosiahnuť až v roku 1977, a tak mohol pápež Pavol VI. dňa 30. decembra 1977 splniť dávnu túžbu slovenských katolíckych veriacich a zriadil Slovenskú cirkevnú provinciu. Tým boli definitívne vyriešené vzťahy k územiam diecéz za hranicami ČSSR i diecéz spoza hraníc k farnostiam na slovenskom území. Komunistický režim si neprial posilnenie náboženského ducha obyvateľov v tom smere, aby sa sídlo novej cirkevnej provincie stanovilo v hlavnom meste SSR Bratislava, z toho dôvodu bola za metropolitné sídlo zvolená Trnava. Apoštolská konštitúcia Praescriptionum sacrosancti oddelila územie Trnavskej administratúry od Ostrihomskej arcidiecézy a povýšila ju na Trnavskú arcidiecézu. Košická a Rožňavská diecéza boli odčlenené z Jágerskej cirkevnej provincie a podriadené novej, práve vzniknutej Trnavskej cirkevnej provincii. Boli tiež určené hranice slovenských biskupstiev. Apoštolská konštitúcia Qui divino ustanovila samotnú provinciu; na jej čele bola za metropolu ustanovená Trnavská arcidiecéza a do provincie patrili sufragánne tieto biskupstvá: Nitrianske, Banskobystrické, Spišské, ktoré boli dosiaľ priamo podriadené Svätej Stolici, a rovnako Rožňavské a Košické biskupstvo. Obe konštitúcie vyhlásil pražský arcibiskup František kardinál Tomášek 6. júla 1978 v trnavskej Katedrále sv. Jána Krstiteľa.

Zmeny v období od pádu komunizmu po súčasnosť 
Ďalšia zmena týkajúca sa organizácie rímskokatolíckej cirkvi na území Slovenska sa udiala v roku 1995. Dňa 31. marca 1995 bola apoštolskou konštitúciou Pastorali quidem permoti založená Košická cirkevná provincia. Sufragánnymi biskupstvami sa stali Spišské a Rožňavské biskupstvo. Súčasne došlo k cirkevnoprávnym zmenám i na západnom Slovensku. Trnavská arcidiecéza bola premenovaná na Bratislavsko-trnavskú arcidiecézu a jej sufragánom zostalo Nitrianske a Banskobystrické biskupstvo.

20. januára 2003 bol zriadený Vojenský rímskokatolícky ordinariát na základe Zmluvy medzi SR a Svätou stolicou o duchovnej službe katolíckym veriacim v ozbrojených silách a ozbrojených zboroch Slovenskej republiky. Ordinariát je postavený na úroveň diecézy a má pôsobnosť pre celé Slovensko. Zatiaľ posledné zmeny sa udiali v roku 2008. Hranice biskupstiev patriacich do Západoslovenskej cirkevnej provincie sa upravili 14. februára 2008. Z Bratislavsko-trnavskej arcidiecézy sa vyčlenila Bratislavská arcidiecéza, ktorej arcibiskup sa zároveň stal na úkor toho trnavského arcibiskupom metropolitom, prvým arcibiskupom sa stal Stanislav Zvolenský. Rovnako z území dovtedy náležiacich Nitrianskej a Banskobystrickej diecéze sa vyčlenila nová Žilinská diecéza s biskupom Tomášom Galisom.

Územné rozšírenie cirkvi 
RKC je rozšírená na celom území Slovenska. Historicky až do reformácie bolo prakticky všetko obyvateľstvo územia Slovenska s výnimkou židov rímskokatolícke. Po protireformácii sa rímskokatolícka cirkev znovu stala dominantnou cirkvou Slovenska a od polovice 19. storočia až do začiatku 21. storočia si stabilne udržuje podiel 60-70 % veriacich z celého obyvateľstva. Silné katolícke regióny predstavuje Orava, Kysuce, Šariš a Dolný Spiš či Pohronie okolo Žiaru nad Hronom. Katolicizmus je však prítomný až na výnimky niekoľkých desiatok obcí vo všetkých obciach Slovenska. Najmenší podiel veriacich rímskokatolíkov je v okresoch Medzilaborce (7,3 %), Myjava (13,5 %), Svidník (28,7) a Rožňava (30,4 %).

Súčasná cirkevná organizácia 
Od roku 2008 je funkčný systém 2 cirkevných provincií, deliacich sa na 8 diecéz a ďalej na 107 dekanátov.

Predstavitelia cirkvi 
Najvyššími predstaviteľmi rímskokatolíckej cirkvi na Slovensku sú biskupi, ktorí sú združení v Konferencii biskupov Slovenska (KBS). Slovensko nemá po smrti Mons. Jozefa Tomka žiadneho žijúceho kardinála.

Predsedovia KBS

Rehoľné rády a sekulárne inštitúty 
Pre viac informácií pozri Zoznam mužských rehoľných rádov a združení na Slovensku.

Pre viac informácií pozri Zoznam ženských rehoľných rádov a združení.

Na Rímskokatolícku cirkev v Slovenskej republike je naviazané tiež fungovanie viacerých mužských a ženských rehoľných rádov a združení, ktoré však pôsobia v štruktúre cirkvi nezávislo a zodpovedajú sa svojim vlastným kongregáciám. Najstarším rádom dokázaným na území krajiny sú benediktíni, ktorí tu zrejme pôsobili ešte pred príchodom sv. Cyrila a Metoda, no preukázateľne na prelome 9. a 10. storočia n.l. K júlu 2016 pôsobilo na Slovensku 29 registrovaných mužských cirkevných rádov, z ktorých 26 bolo viazaných na rímskokatolícku, 1 na gréckokatolícku cirkev (baziliáni) a 1 na obe cirkvi (redemptoristi).
 Na Slovensku rovnako k roku 2020 pôsobilo 43 registrovaných ženských cirkevných rádov, reholí, kongregácií a združení. Z nich tri (redemptoristky, baziliánky a sestry služobnice Nepoškvrnenej Panny Márie) spadajú ku gréckokatolíckej cirkvi, zvyšných 40 k rímskokatolíckej. Rády sa venujú prevažne práci s mládežou a vylúčenými komunitami vo vzdelávacej a sociálne oblasti.

Okrem cirkevných rádov a združení pôsobia na Slovensku tiež viaceré sekulárne inštitúty. Ich členovia z definície "chcú prežívať svoje zasvätenie sa Bohu vo svete zachovávaním evanjeliových rád v kontexte časných štruktúr, aby tak boli kvasom múdrosti a svedkami milosti vo vnútri kultúrneho, hospodárskeho a politického života." Sekulárne inštitúty potvrdil ako novú formu zasväteného života v Cirkvi pápež Pius XII. v roku 1947, aby zasvätení kresťania mohli pôsobiť aj mimo tradičnej sféry kláštorov. Do tejto kategórie sa zaraďujú napr. uršulínky sv. Angely Merici alebo Inštitút Krista Veľkňaza.

Fotogaléria rímskokatolíckych katedrál 
Rímskokatolícka cirkev má na Slovensku 8 katedrál (sídelných chrámov biskupa) a dve konkatedrály v Poprade a v Prešove.

Rímskokatolícke sakrálne stavby a tradície 

Pre bližšie informácie pozri Zoznam kostolov na Slovensku
Pre bližšie informácie pozri Zoznam pútnických miest na Slovensku

V roku 2017 mala rímskokatolícka cirkev na Slovensku najväčšie zastúpenie kostolov zo všetkých cirkví s počtom 2 627 kostolov (z celkového počtu 4 151 kostolov 63,3 %). V tom neboli zahrnuté iné sakrálne objekty, ktoré nespĺňali definície kostolu podľa danej cirkvi (kaplnky či modlitebne). V Žilinskom kraji je 83,38 % kostolov rímskokatolíckych. V okresoch Čadca, Kysucké Nové Mesto, Námestovo a Tvrdošín sa nachádzajú výhradne rímskokatolícke kostoly. Najstaršie rímskokatolícke kostoly sa datujú do 9. storočia a obdobia Veľkej Moravy, v priebehu storočí sa v ich výstavbe odzrkadlil prakticky každý architektonický sloh prítomný v stredoeurópskom civilizačnom priestore. Slovenským špecifikom je tiež drevená sakrálna architektúra.

Špecifickým typom chrámov v rímskokatolíckej cirkvi sú baziliky minor. Na Slovensku ich ku roku 2019 bolo 15. 

Najmä v období baroka sa rozšíril na Slovensku ďalší druh sakrálnych stavieb špecifický pre katolícku cirkev – kalvárie. Kalvárie plnia okrem náboženského významu tiež krajinno-architektonickú funkciu. Hlavnou časťou kalvárií sú zastavenia krížovej cesty, na začiatku ich bývalo 12, neskôr 14. Zvyčajne sú zakončené kostolom alebo hrobkou Krista ako posledným zastavením.

Pre rímskokatolícke náboženstvo majú význam tiež pútnické miesta. Každá diecéza má viacero pútnických miest, na ktoré sa konajú púte v rôznych obdobiach kalendárneho či cirkevného roka. Najdlhšiu tradíciu majú a najväčšej obľube sa tešia mariánske púte, najmä do Levoče - ku Bazilike Navštívenia Panny Márie na Mariánskej hore a do šaštínskej Baziliky Sedembolestnej Panny Márie. Na levočskej púti na Mariánsku horu v roku 1995 sa pri návšteve vtedajšieho pápeža Jána Pavla II. zúčastnilo 650 000 veriacich, čo je predpokladané najväčšie zhromaždenie v dejinách Slovenska.

Galéria rímskokatolíckych kostolov na Slovensku podľa architektonických štýlov

Hnutia a spoločenstvá 
Pri RKC fungujú viaceré organizácie, hnutia a spoločenstvá, ktoré sa angažujú v duchovnej, diplomatickej či rodinnej oblasti a práci s mládežou.

Práca s mládežou 
 eRko – Hnutie kresťanských spoločenstiev detí: Katolícka detská a mládežnícka organizácia, člen siete Fimcap. V roku 2007 mala viac než 9 000 členov, čím sa zaraďovala medzi najpočetnejšie mládežnícke združenia na Slovensku. Medzi jej ťažiskové aktivity patrí kolednícka akcia Dobrá novina, ktorej sa zúčastňuje okolo 25 tisíc koledníkov. Predsedom eRKa je Juraj Králik, riaditeľom Dobrej noviny je Marián Čaučík.

Charitatívne organizácie 
 Slovenská katolícka charita (SKCH): je samostatnou právnickou osobou, právnou formou „účelové zariadenie cirkvi a náboženskej spoločnosti“, zriadené Konferenciou biskupov Slovenska. V zmysle Kódexu kánonického práva je SKCH konfederáciou verejných združení, tvoria ju 4 arcidiecézne a 6 diecéznych/eparchiálnych charít. Vznikla v roku 1927 z podnetu veriacich s cieľom zabezpečiť organizačne sociálno-charitatívnu pomoc Cirkvi chudobným, od 50. rokov 20. storočia do roku 1989 mala pozastavené fungovanie. SKCH zamestnáva spolu približne 1 300 zamestnancov a 1 000 dobrovoľníkov, ročne poskytne pomoc viac než 23 tisícom ľuďom v núdzi. Heslo Slovenskej katolíckej charity znie: Naším poslaním je byť blízko pri človeku. Pomáhame ľuďom v núdzi bez ohľadu na vierovyznanie, rasu či politické zmýšľanie. Generálnym sekretárom SKCH je Erich Hulman.

Referencie