joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hornád

Hornád () je rieka na Slovensku a v Maďarsku. Je to významný ľavostranný prítok Slanej. Podľa dĺžky je 5. najdlhšia slovenská rieka.

Prameň 
Pramení asi 3 km západne od obce Vikartovce pri ceste III/3074, na juhovýchodnom úpätí vrchu Krahulec v nadmorskej výške cca .

Opis toku 
Od prameňa postupne tečie ako potok s výrazne vyvinutým korytom, postupne zvyšuje svoju vodnatosť pribratím menších i väčších prítokov. Preteká cez Slovenský raj, kde sa prerezáva kaňonovitým údolím, nazývaným Prielom Hornádu, zaradeným kvôli svojej výnimočnosti medzi národné prírodne rezervácie Slovenska. Koryto rieky je zarezané do vápencového podložia. 

Po opustení Slovenského raja tečie cez Spišskú Novú Ves a ďalej cez Krompachy. Na sútoku Hornádu s Hnilcom je vybudovaná vodná nádrž Ružín. Je to typická údolná nádrž a využíva sa na výrobu elektrickej energie a priemyselný odber vody pre železiarne v Košiciach. 

Pod priehradným múrom pokračuje tok rieky ďalej na východ, no pri Kysaku sa stáča prudko na juh, preteká cez Košice a napokon za obcou Trstené pri Hornáde opúšťa slovenské územie. Pokračuje do Maďarska a neďaleko mesta Ónod ústi do Slanej.

Prítoky 

Významnejšími prítokmi Hornádu sprava sú najmä:
 Bystrá
 Veľká Biela voda
 Holubnica
 Slovinský potok
 Hnilec (najvýznamnejší pravostranný prítok, ústi pri Margecanoch) 
 Belá
 Myslavský potok
 Sartoš (ústi na území Maďarska, pri obci Hidasnémeti)

Zľava sú to predovšetkým:
 Gánovský potok
 Brusník
 Levočský potok
 Lodina
 Margecianka
 Svinka
 Torysa (najvýznamnejší ľavostranný prítok, ústi pri obci Nižná Myšľa)
 Olšava

Prietok 
Z hľadiska vodnatosti má rieka najviac vody na jar, pri topení snehu a najmenej na jeseň. V úseku od Ružínskej priehrady sú prietoky ovplyvňované množstvom vypúšťanej vody.

Fauna 
Hornád je domovom takmer všetkých bežne rozšírených sladkovodných rýb vyskytujúcich sa na Slovensku, no možno tu nájsť aj našu najvzácnejšiu rybu hlavátku podunajskú (Hucho hucho).

Iné projekty 

Vodné toky v Košiciach
Rieky na Slovensku
Rieky v Maďarsku
Povodie Hornádu
Vodné toky v okrese Poprad
Vodné toky v okrese Spišská Nová Ves
Vodné toky v okrese Gelnica
Vodné toky v okrese Košice-okolie
Vodné toky v okrese Košice I
Vodné toky v okrese Košice IV
Zamagurie

Zamagurie je región na severe Spiša ohraničený Spišskou Magurou z juhu a východu a riekami Dunajec na severe a Białkou na západe (dnešné Poľsko). Zamagurie je súčasťou Prešovského kraja na Slovensku a Malopoľského vojvodstva v Poľsku.

Územie susedí na juhovýchode so Šarišom, na juhozápade s regiónom Tatry a na severe s Poľskom.

Zaujímavosti
Zamagurie oplýva neobyčajne krásnou prírodou (Pieniny), historickými pamiatkami (Červený Kláštor), či ľudovou architektúrou.

Najpríťažlivejšími sú samozrejme Pieniny s prielomom Dunajca, splavom na pltiach či výstupom na Tri koruny či Sokolicu, ale aj Spišská Magura a Ľubovnianska vrchovina. Krásy ľudovej architektúry človek objaví v svojráznych goralských dedinách (Osturňa, Jezersko). Pozdĺž Dunajca vedie z Červeného Kláštora až do Lesnice nenáročný turistický chodník. 

Zimné strediská vznikli v Jezersku, Spišskej Starej Vsi, ale aj v Nedeci v Poľsku (hneď za hraničným priechodom).

Na južnom upätí Spišskej Magury sú i kúpele Vyšné Ružbachy s vyhasnutým kráterom, v ktorom sa dá aj kúpať, či stredoveké mestečko Podolínec. Pri návšteve Zamaguria však nemožno vynechať návštevu kartuziánskeho kláštora v Červenom Kláštore.

Pre milovníkov vodných športov je k dispozícii Czorstynske jazero, priehrada na Dunajci hneď za poľsko-slovenskou hranicou. Na kúpanie možno využiť priamo pláže alebo i zákutia priehrady. Po priehrade počas letnej sezóny premávajú i výletné lode.

Milovníci histórie si nesmú nechať ujsť návštevu Nedeckého hradu v Nedeci (Niedzica), ktorý sa v súčasnosti týči priamo nad priehradou. V minulosti to bol hraničný hrad na hraniciach Uhorska a Poľska. V roku 1412 dal Žigmund Luxemburský poľskému kráľovi Vladislavovi II. Jagelovi do zálohy za pôžičku 16 spišských miest a malo na tomto hrade dôjsť k vyplateniu spišských zálohových miest, čo sa však nikdy nestalo( až za kráľovnej Márie Terézie).

Okresy 
Okres Stará Ľubovňa

Pravidelné podujatia 
Pravidelným podujatím sú Zamagurské folklórne slávnosti v Červenom Kláštore, ktoré sa konajú pravidelne koncom júna.

Centrum
Centrom Zamaguria je mesto Spišská Stará Ves.

Okresy:
 Stará Ľubovňa
 Kežmarok
 Gmina Bukowina Tatrzańska
 Gmina Łapsze Niżne
 Gmina Nowy Targ

Pozri aj 
Mestá a obce regiónu Zamagurie

Regióny na Slovensku
Gemer (región)

Gemer (Gemerský región cestovného ruchu) je jeden zo slovenských regiónov a regiónov cestovného ruchu. Jeho územie je takmer totožné s územím bývalej Gemersko-malohontskej župy. Do regiónu sa nezaraďuje územie bývalého slúžnovského okresu Vaľkovňa, v súčasnosti patriace do okresu Brezno.

Ako región cestovného ruchu oficiálne má:
okres Rimavská Sobota – región Gemer sa rozkladá južne a východne od Rimavskej Soboty. Rimavská Sobota a územie okresu severne a západne od mesta je už región Malohont. Vrátane 10 obcí v okresoch Poltár a Brezno.
okres Revúca
okres Rožňava okrem dvoch severných obcí a niekoľkých obcí na východe okresu, ktoré patrili do Abovsko-Turnianskej župy.

Územie susedí na západe s Novohradom, na severe s Horehroním a okrajovo regiónom Tatry, na severovýchode so Spišom, na východe s Abovom a na juhu s Maďarskom.

História 
V minulosti bol región významný najmä kvôli baníctvu, ťažili sa tu predovšetkým železné rudy. Kvôli baníctvu sa sem sťahovali nemeckí kolonisti, vďaka ktorým sa tu neskôr rozšírila reformácia. Fungovalo tu množstvo hút a železiarní, z ktorých väčšina už nefunguje. Po banskej činnosti však ostalo v regióne dodnes množstvo stôp, ako sú staré štôlne a haldy, banícke osady, či už nevyužívané budovy hút.

Súčasnosť

Ekonomika
V súčasnosti patrí územie Gemera medzi najchudobnejšie regióny Slovenska. Nezamestnanosť dosahuje v troch okresoch takmer 25%.

Turistický ruch
Gemer patrí spolu s Oravou, Liptovom a Spišom medzi najkrajšie slovenské turistické regióny. V poslednej dobe rastie jeho popularita vďaka aktivitám rôznych občianskych združení, a vďaka jeho autenticite. Medzi zaujímavosti Gemera patria:

 jaskyne Aggteleckého krasu a Slovenského krasu, zapísané v zozname svetového dedičstva UNESCO

národné parky 
Muránska planina s hradom Muráň
Slovenský kras
Slovenský raj, s prekrásnou dolinou Hnilca
lyžiarske centrum v Dedinkách, (bývalé obce Štefanovce a Imrichovce)
vodná nádrž Palcmanská Maša
pamiatky a zaujímavosti
Rožňava, centrum
Gotická cesta, súbor stredovekých kostolov významných vďaka svojej freskovej výmaľbe
Rimavské Janovce, románskym pôvodne kláštorný kostol
Krásna hôrka,  obľúbený hrad, momentálne ale neprístupný
Kaštieľ Betliar, jediný kaštieľ na Slovensku s pôvodným vybavením 
Kaštieľ v Jelšave, mohutný kaštieľ rodov Koháryovcov a Coburgovcov, ktorý momentálne prechádza obnovou
Muránsky hrad, zachovalá ruina s výborným výhľadom
Gemerské spojky, tunely a viadukt nikdy nedokončenej železničnej trate

Pozri aj
Gemer (župa)
Zoznam obcí Gemersko-malohontskej župy
Podtatranský kraj - týždenník

Externé odkazy 
 www.gemer.sk
 www.roznava.sk

Regióny na Slovensku
Tekovská župa (Uhorsko)

Tekovská župa resp. Tekovská stolica resp. Tekovský komitát (iný názov: Tekov; lat. comitatus Barsiensis, nem. Komitat Bars(ch)/Bars(ch)er Gespanschaft alebo Bars(sch), maď. Bars vármegye alebo Bars) bola  župa resp. stolica resp. komitát v Uhorsku. 

V súčasnosti je Tekov neformálny názov príslušného slovenského regiónu.

Geografia 
Územie Tekova leží pozdĺž rieky Hron a pokrýva zhruba územie dnešných okresov Žiar nad Hronom, Žarnovica, Zlaté Moravce a západnú časť okresu Levice. Rozloha Tekovskej župy bola v r. 1910 okolo 2 724 km².

Centrum 
Centrom Tekovskej župy do r. 1321 bol Tekovský hrad () postavený v 11. storočí, zničený v 14. storočí, dnes súčasť obce Starý Tekov; neskôr Levický hrad a Levice, od r. 1580 Topoľčianky a od konca 18. storočia Zlaté Moravce.

Dejiny 
Tekovský komitát vznikol v 11. storočí. Najneskôr v druhom desaťročí sa komitát zmenil na šľachtickú (zemiansku) stolicu. Slúžnovské okresy Oslany a Šúšol (severná časť neskoršej Tekovskej stolice) boli k Tekovu pripojené v 12. storočí, potom k Zvolenskému domíniu a od začiatku 14. storočia opäť k Tekovu. Juhovýchodná časť Tekova patrila do 13. storočia k Ostrihomskej stolici. Počas tureckého ohrozenia bola ohrozovaná hlavne južná časť stolice, preto sa niekedy stoličné zasadnutia konali v Nitrianskej stolici. Turci obsadili južnú časť stolice až po Vráble, no územie siahajúce až za Zlaté Moravce bolo poplatné Ostrihomskému sandžaku a Žiar nad Hronom, Veľké Pole a niekoľko iných zase Novohradskému sandžaku.

V roku 1918 (potvrdené Trianonskou zmluvou r. 1920) sa stala súčasťou Česko-Slovenska.

Počas 2. svetovej vojny, keď sa južné Slovensko stalo súčasťou Maďarska, bola južná časť Tekova, po Viedenskej arbitráži, pripojená k Maďarsku. Spolu s južnou časťou bývalej Hontianskej župy vznikla vo vojnovom Maďarsku župa Tekov-Hont (po maďarsky: Bars-Hont) s centrom v Leviciach.

Po 2. svetovej vojne sa celý Tekov opäť stal súčasťou Česko-Slovenska.

Okresy 
V roku 1891 sa Tekov delil na päť slúžnovských okresov (pozri mapa): 

Levice
Vráble
Žiar nad Hronom
Oslany
Zlaté Moravce

a nasledovné mestá (nezávislé) so zriadeným magistrátom:

Levice
Kremnica
Nová Baňa

Priemysel 
V Kremnici boli bane na zlato. V Novej Bani robili sa mlynské kamene a v Oroske bol cukrovar.

Referencie

Pozri aj 
Zoznam obcí Tekovskej župy
Región Tekov

Iné projekty 

Tekov
Župy v Uhorsku
Michalovský hrad

Michalovský hrad (-normovaný názov) alebo (hrad) Michalovce je zaniknutý vodný hrad, neskôr prestavaný na kaštieľ v Michalovciach, Košický kraj, Zemplínska stolica. Hrad bol postavený v druhej polovici 13. storočia.

Iné názvy hradu:
 1345 castrum Nagymihalwara
 1355 castrum Nagymihal
 1449 castrum Hagymihal

Hrady v okolí 
Brekov
Čičava
Jasenov
Pozdišovský hrad
Viniansky hrad

Referencie

Externé odkazy 
 Ďalšie informácie o Michalovskom hrade

Hrady a zámky na Slovensku
Stavby v Michalovciach
Slovenské telefónne predvoľby

Národný cieľový kód (NDC, National Destination Code) identifikuje samostatnú geograficky určenú číslovaciu oblasť (primárna oblasť) alebo funkčne určenú číslovaciu oblasť (sieť, služba). Spolu s národným rozlišovacím číslom alebo medzinárodným rozlišovacím číslom a medzinárodným smerovým číslom tvorí telefónnu predvoľbu, ktorá sa volí pred účastníckym telefónnym číslom.

Počas telefonovania zo zahraničia pridáme k predvoľbe +421 telefónnu predvoľbu konkrétneho mesta, v závislosti od obvodu, do ktorého voláme, ale z telefónnej predvoľby mesta vynecháme 0 a pridáme konkrétne účastnícke číslo. Všetky mestské obvody majú svoje predvoľby začínajúce 0. Ak napríklad číslo na Slovensku je 02/55667788, pri telefonovaniu zo zahraničia sa mení na +421 2 55667788 alebo 00421 2 55667788.

Priradenie množín číslovacieho plánu verejnej telefónnej siete 
Podľa číslovacieho plánu zverejneného dňa 1. februára 2007

PO = Primárna Oblasť
SO = Sekundárna Oblasť

Národné cieľové kódy geografických číslovacích oblastí verejnej telefónnej siete 
Číslovanie je platné od 1. júla 2001.

Národný cieľový kód v mobilnej verejnej telefónnej sieti

Pozri aj 
 Telefónne číslo
 Telefónna predvoľba
 Zoznam smerových telefónnych čísiel štátov

Referencie

Externé odkazy 
 Telekomunikačný úrad SR
 Opatrenie TÚ SR č. O-14/2007 o číslovacom pláne

Komunikácia na Slovensku
Telefónne čísla
Telefónne predvoľby
Urpínska ulica

O zaniknutej ulici v Petržalke pozri Urpínska ulica (zaniknutá)

Urpínska ulica je ulica v bratislavskej mestskej časti Petržalka. 

Rovnaký názov mala aj iná ulica v Petržalke, ktorá zanikla pri výstavbe panelového sídliska.

Ulice v Petržalke
Jún

Jún je šiesty mesiac v gregoriánskom kalendári a má 30 dní.

V pôvodnom rímskom kalendári bol zasvätený bohyni Junone, podľa inej interpretácie mladým ľuďom a mladosti vôbec (lat. iuniores – mladší, mládež).

Nie vždy sme však hovorili na území Slovenska o 6. mesiaci v roku ako o mesiaci jún. V pomerne nedávnej minulosti sa totiž používali tzv. štúrovské mesiace, ktoré nesú spoločné znaky názvov mesiacov iných slovanských jazykov, ako napr. poľština či čeština. A v rámci štúrovského názvoslovia sa označoval mesiac jún ako Lipen. Jeho názov je pritom odvodený od slova Lipa. A to z dôvodu, že tento strom zvykol pučať práve počas 6. mesiaca v roku.

Sviatky 
 1. jún – Medzinárodný deň detí (MDD)

Referencie

Iné projekty 

 
 06
~06
1873



Udalosti 
 18. september – krach newyorskej burzy
 Portoriko zrušilo otroctvo
 pandémia cholery usmrtila v Zemplínskej župe 7 732 ľudí

Narodenia 
 2. január – Terézia z Lisieux, francúzska svätica († 1897)
 7. január – Rudolf Eisler, rakúsky filozof († 1926)
 7. január – Charles Péguy, francúzsky básnik a mysliteľ († 1914)
 15. január – Max Adler, rakúsky filozof, sociológ a sociálnodemokratický politik († 1937)
 29. január – Luigi Amadeo d’Abruzzi, taliansky horolezec a polárnik, člen talianskej kráľovskej rodiny († 1933)
 7. február– Thomas Andrews, lodný konštruktér († 1912)
 15. február – Hans Karl August Simon von Euler-Chelpin, nositeľ Nobelovej ceny († 1964)
 25. február – Enrico Caruso, taliansky operný spevák a tenorista († 1921)
 19. marec – Max Reger, nemecký skladateľ, organista, dirigent a hudobný pedagóg  († 1916)
 1. apríl – Sergej Vasilievič Rachmaninov, ruský hudobný skladateľ, klavirista a dirigent († 1943)
 23. apríl – Arnold Kurr Van Gennep, francúzsky antropológ, etnológ a religionista († 1957)
 20. júl – Alberto Santos-Dumont, priekopník letectva a vzduchoplavby († 1932)
 8. október – Ejnar Hertzsprung, dánsky astronóm († 1967)
 14. október – Raymond Clarence Ewry, americký ľahký atlét, viacnásobný olympijský víťaz († 1937)
 20. november – Ramón Castillo, argentínsky politik († 1944)
 15. december – Joseph Louis Irenée Jean Abadie, francúzsky lekár – internista († 1934)
 21. december – Emanuel Rádl, český filozof († 1942)
 28. december – Jenő Kalmár, maďarský etnograf a cestovateľ († 1937)

Úmrtia 
 9. február – Karolína Augusta Bavorská, štvrtá manželka rakúskeho cisára Františka I. (* 1792)
 7. máj – Salmon P. Chase, americký sudca, právnik a politik (* 1808)
 8. máj – John Stuart Mill, anglický filozof, logik a ekonóm (* 1806)
 20. september – Giovanni Battista Donati, taliansky astronóm (* 1826)
 10. august – Peter Kellner-Hostinský, slovenský spisovateľ, novinár, historik, filozof a redaktor Slovenských národných novín (* 1823)

 
 1873
1897



Udalosti 
 18. máj – prvé vydanie knihy Dracula írskeho spisovateľa Brama Stokera
 29. august až 31. august – v Bazileji sa konal Prvý sionistický kongres
 1. november – skupina mladíkov v Turíne založila futbalový klub Juventus F.C.

Narodenia 
 10. január – Bedřich Václavek, český teoretik umenia, kritik, historik, spisovateľ a prekladateľ († 1943)
 16. január – Milada Želenská, slovenská herečka († 1974)
 19. január – Károly Kerényi, maďarsko-švajčiarsky klasický filológ a religionista († 1973)
 27. január – Karel Lamač, český filmový režisér, herec a scenárista († 1952)
 10. február – Judith Andersonová, austrálska herečka († 1992)
 10. február– John Franklin Enders, americký bakteriológ, virológ a parazitológ, nositeľ Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu († 1985)
 17. február – Ján Lichner, slovenský politik († 1979)
 27. február – Bernard Ferdinand Lyot, francúzsky astronóm († 1952)
 7. marec – Viktor Šulc, český divadelný režisér pôsobiaci na Slovensku († 1945)
 17. apríl – Daniel Rapant, slovenský historik († 1988)
 24. apríl – Benjamin Whorf, americký jazykovedec († 1941) 
 14. máj – Robert Ľudvigovič Bartini, letecký konštruktér a vedec († 1974)
 18. máj – Frank Capra, taliansko-americký filmový režisér († 1991)
 24. máj – Koloman Novacký, významný slovenský včelár († 1969)
 27. máj – John Douglas Cockcroft, britský fyzik († 1967)
 13. jún – Paavo Nurmi, fínsky atlét († 1973)
 22. jún – Norbert Elias, nemecký sociológ († 1990)
 18. júl – Ján Čajak ml., slovenský prozaik, novinár a redaktor († 1982)
 17. august – Milan Polák, slovenský dôstojník a politik († 1951)
 12. september – Irène Joliotová-Curieová, francúzska vedkyňa († 1956)
 16. september – Georges Bataille, francúzsky filozof a spisovateľ († 1962)
 25. september – William Faulkner, americký spisovateľ, nositeľ Nobelovej ceny († 1962)
 26. september – Pavol VI., 262. pápež († 1978)
 28. október – Edith Headová, americká kostýmová návrhárka a dizajnérka († 1981)
 7. november – Dimitrij Andrusov, slovenský geológ († 1976)
 9. november – Ronald George Wreyford Norrish, britský chemik, nositeľ Nobelovej ceny († 1978)
 18. november – Patrick Blackett, anglický astronóm a experimentálny fyzik, nositeľ Nobelovej ceny († 1974)
 22. november – Paul Oswald Ahnert, nemecký astronóm († 1989)
 23. november – Evžen Říman, český fyzik, matematik a pedagóg († 1983)
 28. december – Ivan Stepanovič Konev, sovietsky dôstojník († 1973)

Úmrtia 
 16. február – Vasilij Karlovič Dellen, ruský astronóm (* 1820)
 19. február – Karl Weierstrass, nemecký matematik (* 1815)
 15. marec – James Joseph Sylvester, anglický matematik (* 1814)
 19. marec – Antoine Thomson d’Abbadie, francúzsky geograf a cestovateľ (* 1810)
 3. apríl – Johannes Brahms, nemecký hudobný skladateľ (* 1833)
 5. august – Albert Marth, nemecký astronóm (* 1828)
 8. august – Jacob Burckhardt, švajčiarsky filozof a historik umenia (* 1818)
 17. december – Sofie Podlipská, česká spisovateľka a prekladateľka (* 1833)

 
 1897
Marianna Ďurianová

Marianna Ďurianová (* 27. január 1977, Žiar nad Hronom) je slovenská moderátorka. Svoju televíznu kariéru odštartovala v Slovenskej televízii (RTVS), neskôr sa uplatnila v Televízii Markíza, kde bola moderátorkou hlavného večerného spravodajstva. Od roku 2015 moderuje internetové správy denníka Nový Čas.

Životopis 
Študovala na Obchodnej akadémii v Žiari nad Hronom, potom na Univerzite Komenského odbor psychológia. Má sestru Darinu (1975), s ktorou istý čas podnikali a brata Tomáša (1987).

V júli 2006 sa vydala za českého moderátora Libora Boučka, v decembri pár podal žiadosť o rozvod. Oficiálnym dôvodom bolo citové ochladenie, no Mariannin mimomanželský vzťah s Honzíkom Novotným sa stal verejným tajomstvom. V roku 2011 sa zasnúbila s Romanom Doležajom a o rok neskôr sa im narodil syn Roman. Marianna sa po čase vrátila do Markízy, kde pracovala na čiastočný úväzok. Neskôr prešla do konkurenčnej televízie Joj, kde mala mať vlastnú reláciu. Tento zámer nevyšiel a uplatnenie našla vo vydavateľstve Ringier Axel Springer. Od roku 2017 pracuje v RTVS.

Zúčastnila sa Let's Dance.

Slovenskí televízni moderátori
Osobnosti zo Žiaru nad Hronom
Česká televize

Česká televize (ČT) (doslova Česká televízia) je česká verejnoprávna televízia, ktorá vznikla 1. januára 1992. Vysiela na šiestich kanáloch ČT1, ČT2, od 2. mája 2005 spravodajský program ČT24, od 10. februára 2006 športový kanál ČT sport a od 31. augusta 2013 ČT:D a ČTart. Najnovším programom je ČT3, vysielajúci od 23. marca 2020.

Vysielanie je prenášané terestriálne prostredníctvom DVB-T, satelitu a káblových rozvodov.

Česká televízia je jedným zo zakladateľov humanitárnej organizácie Člověk v tísni, ktorá sa zároveň zaoberá charitatívnou činnosťou, politickým aktivizmom a novinárčinou.

Kanály

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Českej televízie  

 
Televízne stanice v Česku
Verejnoprávne médiá
1846



Udalosti 
 25. apríl – začala dvojročná mexicko-americká vojna
 22. máj – v New Yorku bola založená tlačová agentúra Associated Press
 28. jún – belgický výrobca hudobných nástrojov Adolphe Sax si patentoval saxofón
 10. september – americký vynálezca Elias Howe si patentoval šijací stroj
 6. november – zaniklo Slobodné mesto Krakov
 16. november – bývalé Slobodné mesto Krakov bolo pripojené k Rakúskemu cisárstvu ako Krakovské veľkovojvodstvo
 9. november – pápež Pius IX. vydal encykliku Qui pluribus o vzťahu rozumu a viery
 17. november – nemecký priemyselník a optik Carl Zeiss si v Jene otvoril dielňu na výrobu fotografických objektívov. Neskôr z nej vznikla firma Carl Zeiss AG
 28. december – Iowa sa stala 29. štátom USA

Narodenia 

4. január – Jan Karafiát, český farár a spisovateľ († 1929)
5. január – Rudolf Eucken, nemecký filozof († 1926)
 10. január – Ira Remsen, americký chemik († 1927)
 14. január – Severin Nilsson, švédsky maliar a fotograf († 1918)
 29. január – Karol Olszewski, poľský chemik, matematik a fyzik († 1915)
 30. január – Francis Herbert Bradley, anglický filozof († 1924)
5. február – Johann Most, americký anarchista († 1906)
 21. február - Svatopluk Čech, český spisovateľ († 1908)
 26.  február – Buffalo Bill, americký dobrodruh († 1917)
 27. február – Franz Mehring, nemecký filozof a publicista († 1919)
 27.  február]– Joaquín Valverde Durán, španielsky skladateľ, dirigent a flautista († 1910)
1. marec - Eugen Ruffínyi, objaviteľ Dobšinskej ľadovej jaskyne († 1924)
4. apríl – Comte de Lautréamont, francúzsky básnik († 1870)
 28. apríl – Johann Oskar Backlund, švédsky astronóm († 1916)
5. máj – Federico Chueca, španielsky hudobný skladateľ (†  1908)
5. máj - Henryk Sienkiewicz, poľský spisovateľ, nositeľ Nobelovej ceny († 1916)
 30. máj – Peter Karl Gustavovič Faberže, ruský zlatník († 1920)
 19. jún – Antonio Abetti, taliansky astronóm († 1928)
 28. jún – Matúš Dula, slovenský politik († 1926)
 14. júl – Jaroslav Goll, český historik († 1929)
 16. júl – Friedrich Paulsen, nemecký filozof († 1908)
7. august – Hermann Paul, nemecký jazykovedec († 1921)
 21. september – Svetozar Marković, srbský realistický spisovateľ († 1876)
6. október – George Westinghouse, americký vynálezca a priemyselník († 1914)
 11. október – Carlos Pellegrini, argentínsky prezident († 1906)
 26. október – Lewis Boss, americký astronóm († 1912)
8. november – William Robertson Smith, britský orientalista a evolucionista († 1894)
6. december – Andreas Bang-Haas, dánsky entomológ († 1925)
 22. december – Ján Meličko, slovenský pedagóg a hudobný skladateľ († 1926)

Úmrtia 
 17. marec – Friedrich Wilhelm Bessel, nemecký matematik a astronóm (* 1784)
 1. jún – Gregor XVI., pápež (* 1765)
 25. júl – Ľudovít Bonaparte, francúzsky šľachtic, holandský kráľ (* 1778)
 23. august – Viľgeľm Karlovič Kiucheľbeker, ruský básnik a dekabrista (* 1797)
 24. august – Ivan Fiodorovič Kruzenštern, ruský admirál a moreplavec (* 1770)
 27. október – Louis-Auguste-Victor de Ghaisnes de Bourmont, francúzsky politik a maršal (* 1773)
 30. november – Friedrich List, nemecký národohospodár (* 1789)

 
 1846
Tower of London

Tower of London, oficiálny názov Her Majesty's Palace and Fortress, The Tower of London (slov.: Pevnosť a palác Jej Veličenstva, Tower of London) je historická pamiatka v strede Londýna, na severnom brehu rieky Temže. Nachádza sa v mestskom obvode Tower Hamlets a od východného okraja City of London ho oddeľuje otvorené priestranstvo známe ako Tower Hill.

Dejiny 
Dejiny Toweru siahajú do 11. storočia, kedy Viliam Dobyvateľ v rokoch 1066 až 1087 dal postaviť z bieleho mramoru dnešnú White Tower - Bielu vežu, ktorá je jeho historickým jadrom. Pevnosť má pôdorys s rozmermi 36 x 32 metra. V 12. storočí bola okolo pevnosti vybudovaná vodná priekopa. V 13. storočí za vlády Henricha III. sa Tower stal sídlom britských panovníkov. Oliver Cromwell však nechal tieto palácové budovy zbúrať v časoch revolúcie. Tower sa taktiež preslávil ako väzenie. Boli tu uväznené a neskôr popravené dve manželky Henricha VIII.: Anna Boleynová, matka kráľovnej Alžbety I., v roku 1536 a Katarína Howardová v roku 1542. Boli tu väznení i Thomas More, škótski králi John Baliol a Dávid II. , francúzsky kráľ Ján II. Dobrý ako aj anglický kráľ Henrich VI. Od roku 1303 slúži Tower of London tiež ako kráľovská klenotnica v ktorej sú uschovávané britské korunovačné klenoty. 

V roku 1988 bol Tower zapísaný do zoznamu svetového kultúrneho dedičstva UNESCO ako symbol britskej monarchie.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Hrady a zámky v Anglicku
Stavby v Londýne
Tower Hamlets
Lokality Svetového dedičstva v Spojenom kráľovstve
Architektúra v 11. storočí
Tatry (región)

Tatry (Tatranský región cestovného ruchu) je jeden zo slovenských subregiónov cestovného ruchu. Spolu so Zamagurím je súčasťou regiónu Spiš. Sčasti zasahuje na Liptov a Oravu.

Ako subregión cestovného ruchu zahŕňa:
 okres Kežmarok
 okres Poprad
 okres Liptovský Mikuláš

Územie na severe a severozápade susedí s Poľskom.

Charakteristika 
Subregión Tatry sa stotožňuje predovšetkým s okresmi Kežmarok, Poprad a Liptovský Mikuláš, čiže s okresmi Horného Spiša a Liptova. Západný okraj súčasného okresu Poprad zasahuje do územia Liptova a zahŕňa liptovské podtatranské obce Štrba, Štrbské Pleso, Liptovská Teplička a Vernár.

Turistický ruch 
Územie Horného Spiša, ktorého súčasťou je turistický subregión Tatry ponúka množstvo turisticky atraktívnych lokalít: 
 národné parky 
 Tatranský národný park na severozápade
 Pieninský národný park na severe
 Národný park Slovenský raj na juhovýchode 
 historické mestá 
 Kežmarok (mestská pamiatková rezervácia)
 Spišská Sobota (mestská pamiatková rezervácia)
Spišská Belá
Podolínec (mestská pamiatková rezervácia)
 lyžiarske centrá 
 Tatranská Lomnica – Jamy, Lomnické sedlo
 Starý Smokovec – Jakubkova lúka, Hrebienok
 Štrbské Pleso – Solisko, Interski, Esíčko 
 Ždiar 
 Svit – Lopušná dolina a Nová Lopušná dolina
 Spišské Bystré – Kubašok
 Liptovská Teplička
 Lučivná
 kúpele 
 Nový Smokovec 
 Tatranské Matliare
Vyšné Ružbachy
 kúpaliská
 aquapark Poprad
 termálne kúpalisko Vrbov
 mestské kúpalisko Kežmarok

Mestá 
 Kežmarok
 Poprad
 Spišská Belá
 Svit
 Vysoké Tatry

Okresy:
 Kežmarok
 Poprad

Regióny na Slovensku
Košický región

Košický región (cestovného ruchu) (v niektorých textoch Košice a okolie) alebo Abov je slovenský región a región cestovného ruchu. Zodpovedá zhruba časti Abovsko-turnianskej župy, ktorá roku 1918 pripadla Československu. V regióne sa nachádzajú 3 mestá a 112 dedín.

Ako región cestovného ruchu oficiálne zahŕňa:
okres Košice I
okres Košice II
okres Košice III
okres Košice IV
okres Košice-okolie

Územie susedí na západe s Gemerom, na severozápade so Spišom, na severe so Šarišom, na severovýchode s Horným Zemplínom, na východe s Dolným Zemplínom a na juhu s Maďarskom.

Dejiny od roku 1918 
V roku 1918 (potvrdené Trianonskou zmluvou r. 1920) sa severná časť Abovsko-turnianskej župy stala súčasťou Česko-Slovenska a južná časť Maďarska. Abovsko-turnianska župa na česko-slovenskom území ďalej existovala až do 31. decembra 1922, kedy sa stala súčasťou Košickej župy a niekoľko dedín Podtatranskej župy, ktoré zanikli r. 1928.

Počas 2. svetovej vojny bola väčšina česko-slovenskej časti Abova obsadená Maďarskom a pripojená k tamojšej župe Abaúj-Torna s centrom v Košiciach. Po skončení vojny boli obnovené predvojnové hranice. V súčasnosti je Abov súčasťou Košického kraja.

Ekonomika 
Po ekonomickej stránke patrí región Abova v súčasnosti medzi bohatšie slovenské regióny, je to však najmä zásluhou Košíc.

Turistický ruch 
 Medzi zaujímavosti slovenského Abova patria mesto Košice, Zádielska tiesňava a Turniansky hrad. 
 Na kúpanie možno využiť gečovské štrkoviská pri Čani či teplý prameň vo Vyšnej Myšli. 
 Na turistiku sú zaujímavé Slanské vrchy a Volovské vrchy. Atraktívne v Slanských vrchoch sú hlavne jazerá Izra a Malá Izra. Izra je z hľadiska turistiky nádherným miestom, ktoré láka milovníkov horskej turistiky i rekreantov vyhľadávajúcich oddych pri vode.
 Rovnako netreba pri návšteve Abova vynechať Skárošský hrad nad obcou Skároš, z ktorý je dnes ruinou, no vidno pozostatky múrov a hradnej priekopy. Z hradu je pekný výhľad.
 Herľany: nachádza sa tu studenovodný herliansky gejzír (asi 30 km od Košíc). V minulosti významné liečebné stredisko (počas Rakúsko-uhorska dokonca na úrovni Piešťan či Trenčianskych Teplíc), kde aj v súčasnosti môžete nájsť pokoj a oddych.

Národnosti 
V súčasnosti prevažujú v slovenskej časti Abova Slováci, Maďari tvoria asi 9% obyvateľstva, Nemcov tu po roku 1945 takmer niet.

Referencie

Literatúra

Externé odkazy 

 Oficiálny web Košického regiónu

Regióny na Slovensku
Dolný Zemplín

Dolný Zemplín (Dolnozemplínsky región cestovného ruchu) je slovenský región a región cestovného ruchu.

Ako región cestovného ruchu zahŕňa:
 okres Michalovce okrem obce Strážske
 okres Sobrance – (zároveň do bývalej Užskej župy)
 okres Trebišov

Územie susedí na západe s Abovom, na severe s Horným Zemplínom, na východe s Ukrajinou a na juhu s Maďarskom.

Regióny na Slovensku
Viedenské metro

Viedenské metro (), otvorené roku 1976, je metro (podzemná železnica) vo Viedni, ktoré sčasti vzniklo z Viedenskej mestskej dráhy (postavenej v 19. storočí ešte v čase cisárstva), a ktoré prevádzkuje dopravná spoločnosť Wiener Linien GmbH & Co KG, ktorá je súčasťou akciovej spoločnosti Wiener Holding AG. Väčšinovým vlastníkom Wiener Holding AG je mesto Viedeň. Viedenské metro a všeobecne ""MHD vo Viedni"" vyhralo tretie miesto v poskytovanej kvalite cestovania, a podľa prieskumov spokojnosti cestujúcich skončilo ako najlepšie na svete (Z 2000 opýtaných 98% odpovedalo že sú spokojní, prieskum bol robený na jar roku 2011). Maximálna rýchlosť je 80 km/h. Priemerný ranný interval je 2-3 minúty, obedňajší 4-6 minút, poobedňajší 2-4 minúty, večerný 4-6 minút, po 21:00 premávajú všetky linky v 8 minútovom intervale. Viedenské metro využíva najmodernejšie bezpečnostné systémy, ako napr. systém elektronickej kontroly maximálnej povolenej rýchlosti, a vzdialenosti najbližšieho vlaku (tzn. pokiaľ vlak prekročí max. povolenú rýchlosť, alebo sa približuje na max. povolenú vzdialenosť od druhej súpravy, vlak automaticky v bezpečnej vzdialenosti vodiča upozorní, pri nezareagovaní sám zabrzdí).

Sieť metra 
V súčasnosti sieť pozostáva z piatich liniek metra, má dĺžku 83,1 km a 109 staníc. Premáva od 5:00 do približne 0:30. Cez deň metro jazdí v 2 – 5 minútových odstupoch, po 20. hodine každých 7-8 minút. Cez víkendy od piatka do nedele do 00:30 minút premáva metro nepretržite v 15 minútových intervaloch, s dvoma policajtmi a 3 dispečermi v jednej súprave a na stanici.

Každá linka metra má vlastnú charakteristickú farbu, v ktorej sú vybudované aj mnohé jej stanice.

Metro sa neustále rýchlym tempom ďalej rozširuje. Momentálne sa plánuje výstavba linky U5, a "prestavba" linky U2. Linka U5 pôjde po terajšej trase linky U2 zo stanice Karlsplatz až po stanicu Rathaus, kde bude pokračovať po svojej novo vybudovanej trase na konečnú Frankhplatz - Altes AKH. Linka U2 bude po stanicu Rathaus nezmenená, odtiaľto pôjde ďalej cez stanice Neubaugasse, Pilgramgasse, Reinprechtsdorfer Straße až na konečnú Matzleinsdorfer Platz. Začiatok výstavby je naplánovaný na rok 2018.  

Na sieť metra úzko nadväzuje viedenská rýchlodráha (Schnellbahn, S-Bahn).

Trate

Fotogaléria

Pozri aj 
 Viedenská rýchlodráha

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 Wiener Linien - oficiálna stránka
 The Vienna Metro System - neoficiálna stránka

Metrá
Doprava vo Viedni
Washingtonské metro

Washingtonské metro je metro vo Washingtone, hlavnom meste Spojených štátov. Skladá sa z 5 trás a prevádzkuje ho spoločnosť Washington Metropolitan Area Transport Autorithy.

Linky 
█ Červená - Najstaršia linka, má 27 staníc.

█ Oranžová - Vedie v západno-východnom smere, má 26 staníc.

█ Modrá - Druhá najstaršia linka, 27 staníc.

█ Žltá - Má 17 staníc a vedie v severno-južnom smere.

█ Zelená - Najnovšia linka, otvorená v roku 1991.

█ Strieborná - Plánovaná linka.

História 
Počas 60. rokov 20. storočia vznikol projekt vybudovania rozsiahlej siete magistrál, vedúcich hlavným mestom. Ten však určitá časť verejnosti odmietala. Kritici, ako napríklad Harland Bartholomew, poukazovali na nízku hustotu osídlenia v oblasti, kde by bol nový systém budovaný. Ako kompromisné riešenie bol vtedy vybudovaný diaľničný okruh Capital Beltway okolo celého dištriktu Columbia. Peniaze vopred určené na nové štvorprúdové cestné komunikácie boli naopak ponovom určené na budovanie metra.

Realizácia washingtonského metra začína v roku 1967, kedy bol založený dnešný dopravca. Jeho úlohou bolo vtedy naplánovať systém budouceho metra a neskôr ho postaviť. V roku 1968 predložil návrh etapizovanej výstavby  dlhej siete.

9. decembra 1969 sa začal stavať prvý úsek dlhý  s piatimi stanicami a o ďalších sedem rokov neskôr, v roku 1976, bol otvorený pre verejnosť. Išlo o červenú linku. Neskôr pribudla aj modrá, zelená, oranžová a žltá. Na svoju dobu bol systém veľmi moderný, náklady na jeho výstavbu sa však vyšplhali až na enormných 9,3 miliardy USD. V roku 2001 prekročila dĺžka siete 100 míľ (). Aj napriek tomu rozvoj podzemnej dráhy ukončený nebol. Plánuje sa realizácia už piatej (striebornej) linky. 9. júna 2004 pri štátnom pohrebe prezidenta Ronalda Reagana metro využilo najviac ľudí za deň v histórii – 850 636.

Architektúra 
Systém washingtonského metra sa líši od toho, ktorý je v ostatných amerických mestách už cele roky v prevádzke. Pri stavbe všetkých úsekov bola dodržaná určitá hierarchia, vďaka čomu má celá sieť jednotnú podobu. Stanice sú väčšinou podpovrchové, jednolodné, s ostrovnými nástupišťami a s kazetovými stropmi. Celé osvetlenie stanice smeruje hore na strop. Stanice navrhoval architekt Harry Weese.

Prevádzka 
Metro vo Washingtone premáva 24 hodín denne,7 dní v týždni,365 dní v roku.

Vozový park 
Vozový park sa skladá z 952 vozov, v prevádzke je niekoľko typov. Najstaršie vozy sú americkej, modernejšie talianskej a španielskej výroby. Veľa vozov dnes prechádza modernizáciou.

Bezpečnosť 
Na okraji nástupišťa každej stanice sú umiestnené blikajúce svetlá, ktoré svietia iba v okamihu, kedy vlak prichádza do stanice. Aj keď sú praktické a zvyšujú bezpečnosť, návštevníkom mesta môže ich efekt pripadať teatrálny.

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky dopravcu 
 StationMasters Online Mapy a fotografie jednotlivých staníc a ich okolia
 world.nycsubway.org Washingtonské metro
 The Schumin Web Transit Center (Washingtonské metro)
 Oren's Transit Page (Washington DC)
 UrbanRail.net Washingtonské metro
 Rôzne dokumenty, obrázky a mapy siete

Iné projekty 

 
Metrá
1815



Udalosti 
 10. apríl – erupcia sopky Tambora
 8. jún – založenie Nemeckého spolku
 9. jún – skončil Viedenský kongres o usporiadaní Európy
 18. jún – Napoleon Bonaparte bol porazený pri Waterloo
 26. september – bola podpísaná Svätá aliancia
Britský vedec Peter Roget vynašiel logaritmické pravítko, ktoré umožňovalo počítanie logaritmov, čo umožňovalo priame umocňovanie a odmocňovanie

Narodenia 
 1. január – Charles Bernard Renouvier, francúzsky filozof († 1903)
 4. február – Josip Juraj Strossmayer, chorvátsky biskup, politik a národný buditeľ († 1905)
 1. apríl – Otto von Bismarck, nemecký kancelár († 1895)
 11. jún – Julia Margaret Cameronová, britská fotografka († 1879)
 11. máj – Granville Leveson-Gower, anglický liberálny politik a štátnik († 1891)
 16. august – Ján Bosco, taliansky kňaz a vychovávateľ, zakladateľ rádu saleziánov († 1888)
 29. október – Ľudovít Štúr, slovenský národný buditeľ († 1856)
 31. október – Karl Weierstrass, nemecký matematik († 1897)
 2. november – George Boole, anglický logik a matematik († 1864)
 15. november – Lorenz von Stein, nemecký filozof štátu a spoločnosti († 1890)
 10. december – Augusta Ada Kingová, anglická matematička a informatička († 1852)
 22. december – Johann Jacob Bachofen, švajčiarsky právnik a historik náboženstva († 1887)

Úmrtia 
 1. jún – Louis Alexandre Berthier, francúzsky vojvodca (* 1753)
 21. august – Carl Johan Adlercreutz, švédsky politik a generál (* 1757)
 9. september – John Singleton Copley, anglický maliar (* 1738)
 13. október – Joachim Murat, neapolský a sicílsky kráľ, francúzsky maršal (* 1767)
 7. december – Michel Ney, francúzsky napoleonský maršal (* 1769)

 
 1815
George H. W. Bush

George Herbert Walker Bush (* 12. jún 1924, Milton, Massachusetts, USA† 30. november 2018, Houston, Texas, USA) bol americký obchodník a politik, bývalý kongresman, veľvyslanec, riaditeľ CIA (1976-1977), 43. viceprezident a následne 41. prezident USA (v rokoch 1989 – 1993).

Život 
Narodil sa v meste Milton v štáte Massachusetts v rodine politikov. Jeho otec Prescott Bush bol senátor za štát Connecticut. 

Vzdelanie získal na prominentnej Phillips Andover Academy a vo veku 18 rokov sa zapísal do námorníctva, kde sa ako pilot bojového lietadla zúčastnil druhej svetovej vojny na pacifickom bojisku. Po skončení vojny sa oženil s Barbarou Pierce a vyštudoval ekonómiu na Yale University v New Heaven v štáte Connecticut. V roku 1964 vstúpil do politiky za republikánsku stranu. V rokoch 1971 až 1972 pôsobil ako veľvyslanec USA pri OSN. Neskôr v rokoch 1976-1977 viedol americkú tajnú službu CIA. V roku 1978 pôsobil ako profesor na Rice University. 

V rokoch 1981 až 1989 pôsobil ako viceprezident Ronalda Reagana. 20. januára 1989 bol zvolený za 41. prezidenta USA. Vo funkcii nahradil Reagana. Počas jeho vlády došlo k pádu berlínskeho múru a rozpadu východného bloku. Podieľal sa na vytvorení medzinárodnej koalície proti irackej anexii Kuvajtu, ktorá viedla k vojne v Perzskom zálive. V prezidentských voľbách v roku 1992 ho porazil kandidát demokratickej strany Bill Clinton.

Jeho najstarší syn, George W. Bush, bol 20. januára 2001 zvolený za 43. prezidenta USA.

George H. W. Bush zomrel v piatok 30. novembra 2018.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Fotky Georga H. W. Busha počas druhej vojny v Perzskom zálive

Zdroj 
 Coffey, J. P., 2008, Bush, George Herbert Walker. in Tucker, S. C. (Editor) Cold War A Student Encyclopedia. Vol. I-V. Abc-Clio, Inc., Santa Barbara s. 346-348

Prezidenti USA
Rodina Bushovcov
Absolventi Yale University
Členovia Republikánskej strany (USA)
Osobnosti roka časopisu Time
Osobnosti z Massachusetts
Kandidáti Republikánskej strany na prezidenta USA
Bill Clinton

William (Bill) Jefferson Clinton, rodným menom William Jefferson Blythe III (* 19. august 1946, Hope, Arkansas) je americký politik. V dvoch volebných obdobiach od roku 1993 do 2001 bol 42. prezident Spojených štátov. Predtým bol guvernérom Arkansasu.

Do úradu prezidenta zasadol vo veku 46 rokov ako tretí najmladší prezident v dejinách USA. Bolo obdobie konca Studenej vojny a Clinton bol prvý prezident z generácie baby boomers. Bol označovaný ako nový demokrat (). Značná časť jeho politiky je označovaná ako stredná tretia cesta filozofie vládnutia. Predtým ako sa stal prezidentom bol dvakrát guvernérom Arkansasu (v rokoch 1979 – 1981 a 1983 – 1992). V rokoch 1977 až 1979 bol generálnym prokurátorom štátu Arkansas.

Vyrastal v Arkansase. Počas štúdia patril medzi študentských lídrov a venoval sa hre na saxofón. Študoval na Georgetown University (B.S.), University College Oxford a Yalovej univerzite (J.D.). Na Yalovej univerzite spoznal svoju budúcu manželku Hillary Rodhamovú Clintonovú. Ako guvernér prebudoval štátny vzdelávací systém a slúžil ako predseda organizácie National Governors Association.

V roku 1992 porazil v prezidentských voľbách G. H. W. Busha. Vládol v najdlhšom období mierovej ekonomickej expanzie USA. Podpísal Severoamerickú dohodu o voľnom obchode. Po tom ako v roku 1993 neprešla reforma zdravotníctva stratili demokrati kontrolu v Kongrese (prvýkrát po 40 rokoch). Po dvoch rokoch sa stal druhým demokratom (po Rooseveltovi), ktorý bol zvolený dvakrát za prezidenta USA. Presadil reformu sociálnej starostlivosti a program detského zdravotného postenia (SCHIP). V roku 1998 bol obvinený za krivé svedectvo pred porotou a marenie spravodlivosti v prípade sexuálneho škandálu. Bol prepustený zo Senátu. Počas jeho posledných troch rokoch vládnutia, od 1998 do 2000, oznámil Congressional Budget Office prebytok v štátnom rozpočte.

Úrad prezidenta USA opustil s vysokou verejnou mienkou, najvyššou od druhej svetovej vojny. Odvtedy prednášal a venoval sa charite. Založil William J. Clinton Foundation, ktorá sa venuje globálnym problémom ako AIDS a globálne otepľovanie. V roku 2004 vydal autobiografiu s názvom My Life. Ostal aktívny v demokratickým prezidentských kampaniach, napr. pre svoju ženu Hillary a Baracka Obamu v 2008 a 2012. Po odchode z úradu prezidenta si udržal popularitu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Bill Clinton a mierový proces na Blízkom východe

Zdroj 

Prezidenti USA
Guvernéri Arkansasu
Absolventi Yale University
Členovia Demokratickej strany USA
Nositelia Radu bieleho leva
Osobnosti roka časopisu Time
Absolventi Georgetown University
Absolventi Oxfordskej univerzity
Osobnosti z Arkansasu
Lyndon B. Johnson

Lyndon Baines Johnson (* 27. august 1908 – † 22. január 1973) bol americký politik. Od roku 1961 bol viceprezident Spojených štátov. Po atentáte na prezidenta Kennedyho 22. novembra 1963 sa v rovnaký deň stal prezidentom. Po prezidentských voľbách v 1964 bol 36. prezident Spojených štátov. 

Jeho prezidentská kariéra bola výrazne poznamenaná nepopulárnou Vietnamskou vojnou.

Iné projekty 

Prezidenti USA
Viceprezidenti USA
Osobnosti USA studenej vojny
Osobnosti USA vietnamskej vojny
Osobnosti roka časopisu Time
Slobodomurári USA
Osobnosti z Texasu
Richard Nixon

Richard Milhous Nixon (* 9. január 1913 Yorba Linda, Kalifornia – † 22. apríl 1994, New York, New York) bol americký politik. V rokoch 1969 až 1974 bol 37. prezident Spojených štátov.

Za prezidenta bol zvolený 5. novembra 1968. Porazil pri tom s veľkým odstupom demokrata Huberta Humphreyho, aj vďaka tomu že sľuboval stiahnutie amerických vojsk z Vietnamu. Jeho veľkým odporcom bol práve kvôli vojne vo Vietname britský hudobník John Lennon. Vyštudoval Whittier College v roku 1934 a Duke University of Law v roku 1937 kedy sa vrátil do Kalifornie praktizovať právo. On a jeho manželka Pat Nixonová sa presťahovali do Washington D.C. za prácou vo federálnej vláde v roku 1942. Potom počas druhej svetovej vojny slúžil v US Navy. V roku 1946 bol v Kalifornii zvolený do snemovne poslancov a v roku 1950 do senátu. Jeho úsilie v prípade Algera Hissa mu prinieslo reputáciu anti-komunistu a povýšilo ho to k národným prominentom. Bol spolukandidátom Dwight D. Eisenhowera v Republikánskej strane v prezidentských voľbách v roku 1952. Osem rokov slúžil ako viceprezident. Viedol neúspešnú prezidentskú kampaň v roku 1960. Prehral tesne oproti svojmu protivníkovi Johnovi F. Kennedymu. V roku 1962 stratil post Guvernéra Kalifornie. V roku 1968 opäť kandidoval a bol zvolený. Hoci spočiatku stupňoval Americkú účasť vo Vietnamskej vojne potom ukončil zásah v roku 1973. Nixonova návšteva Čínskej ľudovej republiky v roku 1972 otvorila diplomatické vzťahy medzi oboma krajinami. Zaslúžil sa aj o zmiernenie napätia medzi Sovietskym zväzom a USA. V domácej politike všeobecne zaviedol politiku, ktorá preniesla moc z Washingtonu D.C. do ostatných štátov. Odštartoval iniciatívu boja proti rakovine a ilegálnym drogám, zrušil rasovú segregáciu v južanských školách, zrealizoval environmentálnu reformu a uviedol legislatívu reformy zdravotnej starostlivosti a sociálnej prosperity. Jeho politickú činnosť ukončila aféra Watergate, pri ktorej vyšlo najavo, že vedome kryl a popieral odpočúvanie novinárov.

Životopisné diela o R. M. Nixonovi

Iné projekty 

Prezidenti USA
Osobnosti USA vietnamskej vojny
Osobnosti USA studenej vojny
Osobnosti USA anglického pôvodu
Osobnosti USA írskeho pôvodu
Osobnosti USA nemeckého pôvodu
Osobnosti USA škótskeho pôvodu
Osobnosti roka časopisu Time
Kandidáti Republikánskej strany na viceprezidenta USA
Kandidáti Republikánskej strany na prezidenta USA
Príslušníci United States Navy
Právnici USA
Absolventi Duke University
Členovia Republikánskej strany (USA)
Osobnosti z Kalifornie
Gerald Ford

Gerald Rudolph Ford, Jr. (* 14. júl 1913, Omaha, Nebraska, USA – † 26. december 2006, Palm Springs, Kalifornia) bol americký politik, 40. viceprezident (1973 - 1974) a 38. prezident Spojených štátov (1974 - 1977).

Ford bol jediným prezidentom Spojených štátov, ktorý sa dostal do úradu bez toho, aby bol zvolený buď ako prezident, alebo viceprezident. Potom, ako v roku 1973 rezignoval na svoju funkciu viceprezidenta Spiro Agnew, Forda navrhol prezident Richard Nixon na uvoľnenú funkciu a obe komory Kongresu ho schválili. Keď 9. augusta 1974 prezident Nixon rezignoval, prevzal po ňom Ford prezidentský úrad. Ako svojho viceprezidenta si Ford vybral Nelsona Rockefellera, ktorý je spolu s ním jediný viceprezident, ktorý svoju funkciu nezískal vo voľbách.

Onedlho potom, ako sa ujal prezidentského úradu, udelil Ford svojmu predchodcovi Richardovi Nixonovi milosť. Zabránila jeho prípadnému stíhaniu za zločiny, ktoré mohol spáchať počas výkonu prezidentskej funkcie, predovšetkým v súvislosti s aférou Watergate. Ford zdôvodňoval svoje rozhodnutie tým, že to bolo v záujme jeho krajiny. Toto rozhodnutie bolo hodnotené veľmi kriticky a podľa mienky niektorých komentátorov bolo jednou z príčin Fordovej porážky v prezidentských voľbách v roku 1976.
  
V máji 1975 musel Ford čeliť vážnej zahraničnopolitickej kríze. Potom, ako sa v Kambodži dostali k moci Červení Kméri, podarilo sa im v medzinárodných vodách zajať americkú obchodnú loď Mayaguez. Ford vyslal armádne jednotky, aby zachránili zajatých Američanov. Vojaci sa ale vylodili na inom ostrove a tam narazili na neočakávane tuhý odpor. Približne v rovnakom čase zajatých námorníkov prepustili, o čom však vtedy Američania ešte nevedeli. Počas bojov bolo zranených asi 50 mužov a 41 zahynulo. Predpokladá sa, že padlo približne 360 kmérskych vojakov. 

Počas Fordovho prezidentovania sa tiež Američania definitívne stiahli z Vietnamu, keď v dňoch 29. apríla a 30. apríla 1975 evakuovali svoju ambasádu v Saigone.

V roku 1976 Ford kandidoval v prezidentských voľbách, ale porazil ho demokrat Jimmy Carter. 

Gerald Ford zomrel 26. decembera 2006 vo veku 93 rokov. Bol najstarším žijúcim ex-prezidentom Spojených štátov.

Pozri aj 
 Aféra Watergate

Iné projekty

Externé odkazy 
Oficiálny životopis na stránkach Bieleho domu

Prezidenti USA
Viceprezidenti USA
Osobnosti USA studenej vojny
Slobodomurári USA
Absolventi University of Michigan
Absolventi Yale University
Právnici USA
Členovia Republikánskej strany (USA)
Osobnosti z Omahy
Identifikačné číslo organizácie

Identifikačné číslo organizácie (skr. IČO; zákon 540/2001 Z.z. používa aj legislatívnu skratku identifikačné číslo, tento skrátený názov - pri zachovaní skratky IČO - používa niekedy aj napr. ŠÚ SR ) je 8 miestny číselný kód (staršie organizácie môžu mať ešte IČO zložené iba zo šiestich číslic), ktorý slúži na odlíšenie právnických osôb. IČO sa prideľuje aj fyzickým osobám - podnikateľom (napr. živnostníkom). Podľa identifikačného čísla možno nájsť určitú obchodnú spoločnosť, či inú právnickú osobu aj v prípade, ak došlo k zmene jej obchodného mena, resp. názvu alebo sídla. 

Prvých 7 číslic je poradovým číslom, posledná ôsma číslica má charakter kontrolného kľúča. Je nemenné počas celej doby právnej existencie právnickej osoby a fyzickej osoby vedenej v registri organizácií.

IČO prideľuje orgán štatistiky (pri obchodných spoločnostiach registrový súd). IČO je jedným z povinných údajov daňového dokladu.

Typografia 
Identifikačné číslo organizácie (IČO) sa píše bez medzier. Príklad: IČO 12345679

Referencie

Externé odkazy 
 Postup prideľovania IČO - pravidlá definované Štatistickým úradom SR

Podniková ekonomika
Obchodné právo
Tatra banka

Tatra banka, a. s. je banka na Slovensku.

Dejiny 

Tatra banka, a. s. vznikla v roku 1990 ako prvá súkromná banka na Slovensku po roku 1989. Banka prevzala meno bývalej Tatra banky. Banka začala činnosť v decembri 1991. Prvou otvorenou pobočkou Tatra banky, a. s. bola pobočka na Vajanského nábreží v Bratislave. Táto adresa neskôr slúžila ako adresa centrály banky až do jej presťahovania do novej budovy Tatracentra na Hodžovom námestí 3 v roku 2001.

V roku 2011 má banka 154 obchodných miest a približne 3 400 zamestnancov. Je súčasťou rakúskej Raiffeisen Bank International AG.

Referencie

Pozri aj 
 Nadácia Tatra banky

Iné projekty

Externé odkazy 
 Webstránka banky

 
Podniky založené v 1990
Banky na Slovensku