joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Samo Vozár

Samo Vozár (podľa matričných záznamov Vozárik, písal sa tiež Vozáry) (* 3. apríl 1823, Hrachovo – † 5. december 1850, Hrachovo) bol slovenský básnik, publicista a prekladateľ.

Životopis 

Narodil sa v rodine garbiara a vzdelanie získaval v Hrachove, Rožňave, na lýceu v Levoči a od roku 1841 na lýceu v Bratislave, kde sa stal tiež členom a funkcionárom Ústavu reči a literatúry československej. V roku 1843 sa vrátil domov, no už nasledujúci rok sa vrátil do Bratislavy, aby mohol pomáhať Ľudovítovi Štúrovi. V roku 1848 bol počas revolúcie krátko uväznený (spolu s Jánom Franciscim-Rimavským, Štefanom Markom Daxnerom a inými) a po revolúcii začal pracovať ako slúžny, neskôr bol stoličným prísažným v Rimavskej Sobote. Zomrel pravdepodobne násilnou smrťou za dosiaľ nevyjasnených okolností (predpokladá sa, že ho ako pansláva prepadli a zbili maďarskí nacionalisti).

Tvorba 

Prvé básne začal písať počas štúdií na bratislavskom lýceu. Písal najprv v češtine, po zavedení štúrovskej slovenčiny (1843) sa stal jej prvým používateľom. Jeho tvorba bola poznačená subjektivizmom, lyrickosťou a metaforickosťou, čím sa odlišovala od súvekej štúrovskej tvorby, ale sú pre ňu tiež typické motívy melanchólie, pesimizmu a nihilizmu, pričom napr. samovraždu považuje za slobodnú voľbu človeka. Písal básnické cykly, lyricko-epické útvary a veršované drámy, v ktorých sa venoval opisom hlbín ľudského vnútra, no taktiež sa utápal v osobných žiaľoch a bôľoch. Vo svojej tvorbe používal v tej dobe nezvyčajné žánrové útvary, ako napr. sonet, ktorý sa v tom období takmer nepoužíval. Okrem poézie sa venoval tiež publicistike, kde obhajoval a bránil štúrovskú slovenčinu, rozvíjal slovanskú myšlienku, ale tiež kriticky komentoval domáce spoločenské pomery. Okrem vlastnej tvorby sa venoval tiež prekladom z anglickej (William Shakespeare), nemeckej (Johann Wolfgang Goethe), ruskej (Alexander Sergejevič Puškin) a poľskej (Adam Mickiewicz) literatúry. Celá jeho tvorba zostala okrem brožúry len v rukopisnej podobe, tlačou vyšla až v rokoch 1966 – 1967.

Dielo 

1843 / 1944 – Akžeby srdce, cyklus 18 sonetov
1845 – Ukojenie tôní, cyklická báseň zložená zo 64 sonetov, inšpirovaná smrťou matky
1851 – Hlas od Taťjer, polemický spis (tlačou vyšlo ako brožúra až posmrtne)
Zomrela Zenda, mladá nevesta, báseň
Slamený domček, biela izbička, báseň

Externé odkazy 
 Samo Vozár: Umrela Zenda (plný text diela)

Narodenia v 1823
Úmrtia v 1850
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Ján Ondruš

Ján Ondruš, vlastným menom Ján Ondrus, iný pseudonym Ján Bábik (* 11. marec 1932, Nová Vieska – † 7. november 2000, Stupava) bol slovenský básnik a prekladateľ.

Životopis 
Narodil sa v rodine úradníka ako Ján Ondrus a vzdelanie získaval v Novej Vieske, Nových Zámkoch a v Nitre, kde v rokoch 19481951 študoval na Pedagogickom gymnáziu. Neskôr pokračoval v štúdiu na Vysokej škole politických a hospodárskych vied (zo zdravotných dôvodov nedokončil). Pracoval ako účtovník v Uhoľných baniach v Novákoch, neskôr vo viacerých knižniciach (Trnava, Modrý Kameň a inde), od 1958 organizačný pracovník v Divadla Jozefa Gregora Tajovského v Banskej Bystrici. Po vážnom zhoršení zdravotného stavu bol od roku 1961 v invalidnom dôchodku. Neskôr žil v domove dôchodcov v Stupave, kde v roku 2000 aj zomrel.

Je jedným z najvýraznejších reprezentantov modernej slovenskej poézie, ktorého básnická imaginácie dosahuje vrcholy metafyzickej symboliky, zaradil sa k básnikov – konkretistom z okruhu tzv. trnavskej skupiny, ktorá programovo uprednostňovala dominantnosť konkrétnej metafory pri poetickom zobrazovaní reality. V rukopise zanechal zbierku básní Dobré ráno každé ráno a verše pre deti ' Kreslím koňo koňaté. Autor prekladu pézie Vaska Popu Večne neviditeľná (1966).

 Tvorba 

Prvé diela publikoval v roku 1956 v časopise Mladá tvorba, knižne debutoval až v roku 1965 zbierkou básní Šialený mesiac. Jeho poézia je založená na analýze vnútorných stavov a rozporov a nadväzuje na tradície surrealizmu. Vo svojich dielach píše o vnútorných pocitoch, o protichodných stavoch bytia (život a smrť), o vzťahoch človeka ku skutočnosti, ale tiež sa zameriava na písanie satirickej poézie a pokúšal sa i o písanie knihy pre deti, ktorá však nikdy nevyšla.

 Dielo 
 Básnické zbierky 

 1965 – Šialený mesiac 1968 – Posunok s kvetom 1968 – V stave žlče 1970 – Kľak 1972 – Mužské korenie 1984 – Vajíčko, „zrekonštruovaný“ debut (pôvodne mu ho vydavateľstvo Mladé letá vrátilo)
 1996 – Prehĺtanie vlasu 1997 – Ovca vo vlčej koži

Výbery 
 1982 – Pamäť (zostavovateľ Štefan Strážay)

Externé odkazy 
 Plné texty diel J. Ondruša

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Slovenskí prekladatelia
Osobnosti z Novej Viesky
Belo Kapolka

Belo Kapolka, vlastným menom Vojtech Kapolka (* 22. apríl 1935, Hostie – † 18. apríl 1994, Vysoké Tatry) bol slovenský spisovateľ, chatár, nosič a horolezec pôsobiaci vo Vysokých Tatrách.

Životopis 
Pochádzal z učiteľskej rodiny a vzdelanie získaval v Brne na Vojenskej akadémii. Detstvo prežil v Podolínci. Vystriedal mnoho zamestnaní. Bol záhradnícky pomocník, drevorubač, tesár, plavčík, továrenský robotník. V roku 1958 prišiel do Vysokých Tatier. Začal ako nosič na Téryho chate, potom chatárčil v Chate pod Rysmi, na Zbojníckej chate a napokon na Téryho chate, ktorú rekonštruoval v rokoch 19831984. Od mlada sa zaujímal o literatúru, pokúšal sa literárne spracovať svoje predstavy a zážitky. Najprv do krátkych reportáží v periodickej tlači, neskôr ako autor noviel a knižiek. V nich predovšetkým písal o živote v horách, o ľudských osudoch tragédiách i víťazstvách človeka nad prírodou. Tragicky zahynul na Hrebienku, keď sa nešťastnou náhodou cestou z Hrebienka postrelil do nohy a vykrvácal.

Tvorba 
Prvé literárne diela začal uverejňovať už na začiatku 60. rokov 20. storočia, knižne  v roku 1967 zbierkou poviedok Kanadské smreky. Venoval sa písaniu najmä krátkych prozaických útvarov (beletrizované reportáže, úvahové črty, poviedky), pričom čerpal z prostredia Vysokých Tatier, v ktorých roky žil. Okrem opisov tatranskej prírody sa zaoberal i stvárnením života ľudí, ktorí sa v horách pohybovali, zdôrazňuje potrebu domova a rodinnej harmónie. Jeho diela majú pútavé dejové zápletky i rozuzlenia a nechýba v nich dramatickosť, snaží sa o zbúranie mýtov o horských nosičoch, ale tiež sa vyjadruje k problematike turistiky, zimných športov a problémom tatranského regiónu. Nevyhýba sa ani vzťahom a konfliktom medzi rodičmi a deťmi, zobrazovaniu sveta detí a mladých ľudí, ich problémom a špecifikám, ktoré na nich kladie život v horskom prostredí.

Dielo

Diela pre dospelých 

1968 – Strecha, vyd. Smena, Bratislava
1974 - Chodníky bez značiek, vyd. Smena, Bratislava
1978 – Sivá hmla kryje sýteho sysľa, vyd. Smena, Bratislava
1967 – Kanadské smreky, vyd. Smena, Bratislava 
1994 - Človečina v Tatrách, vyd. Matica slovenská, Martin
1995 – Kapolkov chodník, súbor nepublikovaných esejí a úvah (vyšlo posmrtne, zostavili Drahoslav Machala a Dušan Mikolaj) vyd. Spolok slovenských spisovateľov, Bratislava

Diela pre deti a mládež 
1984 – Mesiac nad prostredným hrotom (sfilmované ako 6-dielny televízny seriál "Chlapec a pes" (1989, režisér Ľubomír Fifik)), vyd. Mladé letá, Bratislava

Referencie 

Osobnosti Vysokých Tatier
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí spisovatelia pre deti a mládež
Slovenskí prozaici
Slovenskí horolezci
Osobnosti z Hostia
Fedor Vico

Fedor Vico (* 9. november 1944, Šapinec, dnes časť Okrúhleho) je slovenský karikaturista rusínskej národnosti.

Štúdium 
Študoval na Strednej škole umeleckého priemyslu v  Bratislave.

Tvorba 
Už v začiatkoch svojej tvorby začal spolupracovať s humoristickým časopisom Roháč, pre ktorý vytvoril populárnu postavu Jánošíka, vychádzajúcu niekoľko rokov pod názvom Dereš Fedora Vica. Seriál vyšiel knižne v roku 1969. Nakoľko sa v ňom dotkol aj vtedajšej politickej situácie, kniha bola stiahnutá a autor dostal zákaz publikovania. Až v roku 1975 obdržal povolenie, spočiatku len v regionálnej tlači. Vybral si týždenník Nove žitja, kde začal uverejňovať rusínsky seriál Il'ko Sova z Bajusova. Neskôr mu bol umožnený návrat do Roháča. Svojej obľúbenej témy kreslených zbojníkov sa nevzdal, pod pôvodným názvom však začali vychádzať až po roku 1990. Po zániku Roháča jeho Dereš uverejňovali periodiká Aréna, Mosty a Bumerang. Pokračoval i v publikovaní vyššie zmieneného rusínskeho seriálu - v Narodnych novinkach.

Spolupracoval aj s denníkom SME a s českými Lidovými novinami.

Ocenenia 
 Cena Slovenského literárneho fondu
 Cena mesta Prešov (v roku 2004 sa vyjadril, že cenu vráti, ak nebudú vyriešené jeho problémy s bytom)
 Novinárska cena za rok 2011 v kategórii Česko-slovenský kreslený vtip, komiks, karikatúra za sériu karikatúr v Hospodárskych novinách

Iné aktivity 
V Prešove organizuje medzinárodnú súťaž kresleného humoru Zlatý súdok.

Aktívne pôsobí v spolku Rusínska obroda a v Združení inteligencie Rusínov.

Účinkoval v celovečernom dokumente Marka Škopa Iné svety (made in Šariš).

V roku 2002 kandidoval do Národnej rady SR na kandidátke Strany maďarskej koalície na 41. mieste.

Účinkoval aj v dokumentárnom filme Osadné v réžii Marka Škopa spolu s miestnym starostom Ladislavom Mikulaškom a miestnym pravoslávnym popom Petrom Sorokom.
V slovenskom filme Loli paradička z roku 2019 si zahral epizódnu úlohu recepčného v ubytovni.

Referencie

Externé odkazy 
 Kreslené vtipy F. Vica v rusínčine: Iľko Sova z Bajusova. Dostupné on-line. 

Narodenia v 1944
Slovenskí karikaturisti
Umelci rusínskeho pôvodu
Laureáti Novinárskej ceny
Slovenské osobnosti rusínskeho pôvodu
Osobnosti z Okrúhleho
Iracionálne číslo

Iracionálne číslo je každé reálne číslo, ktoré nie je racionálne, čiže sa nedá vyjadriť pomerom dvoch celých čísel. Teda, iracionálne číslo je každé reálne číslo ktoré sa nedá vyjadriť v tvare , kde  a  sú celé čísla pričom  je nenulové. Príkladom iracionálneho čísla je .

História 
Už starovekí grécki geometri vedeli, že dĺžky niektorých úsečiek sa k sebe nemajú, ako žiadne dve celé kladné čísla. To sa dá v jazyku modernej matematiky ekvivalentne formulovať tak, že pomer dĺžok týchto úsečiek je iracionálne číslo. Medzi takéto dvojice úsečiek patria napríklad strana a uhlopriečka štvorca alebo strana a diagonála pravidelného päťuholníka. Takýmto dvojiciam dĺžok Gréci hovorili nesúmerateľné dĺžky.

Treba pripomenúť, že staroveká grécka matematika považovala za čísla iba celé kladné čísla, čiže to, čomu sa dnes v jazyku modernej matematiky hovorí prirodzené čísla. Grécki geometri pôvodne verili tomu, že ktorékoľvek dve dĺžky sú v takom istom vzájomnom pomere, ako nejaké kladné celočíselné násobky nejakej pevne zvolenej dĺžky. Jeden z pôvodných zámerov gréckej matematiky bolo zredukovať otázky estetickej hodnoty geometrických tvarov na otázky vlastností prirodzených čísel skrývajúcich sa za pomermi dĺžok, ktoré možno na skúmaných útvaroch odmerať. Objavom nesúmerateľných dĺžok bol tento ambiciózny program odsúdený na rýchly koniec. Traduje sa, že stúpenci Pythagorovej školy existenciu nesúmerateľných dĺžok tajili. Ale ani napriek tomuto, na svoju dobu šokujúcemu objavu, Gréci nepripustili, že by číslom mohlo byť aj niečo iné, než celé kladné číslo. Desiata kniha Euklidovych základov sa venuje podrobnému študiu nesúmerateľnosti, ale aj pomerom dĺžok všeobecne.

Pojem iracionálneho čísla tak ako ho používame dnes, bol zavedený oveľa neskôr. Adjektívum iracionálne poukazuje iba na to, že takéto čísla nie sú racionálne v zmysle definície.

Vlastnosti 
 iracionálne čísla sú husto usporiadané
 množina iracionálnych čísel je nespočítateľná
 všetky transcendentné čisla sú iracionálne

Dôkaz iracionality čísla  
Dokazujeme sporom. Predpokladajme, že  je racionálne číslo. To znamená, že existujú celé čísla  a  také, že

pričom  je rôzne od nuly a  a  sú nesúdeliteľné.

Umocnením oboch strán rovnice na druhú dostaneme, že . Z nenulovosti  vyplýva , teda číslo  je párne. Keďže  je štvorec, znamená to, že aj samo  je párne a možno ho vyjadriť v tvare , kde  je nejaké celé číslo. Keď posledný vzťah skombinujeme so vzťahom  zistíme, že , potom , čo znamená, že aj  je párne číslo. Znovu, keďže  je štvorec, znamená to, že aj  je párne.

Takto sme dokázali, že  aj  sú párne čísla a teda číslo 2 je ich spoločným deliteľom. Ale to je spor s predpokladom, že  a  sú nesúdeliteľné.

Pozri aj 
 Racionálne číslo
 Transcendentné číslo

Referencie 
 P. Vopěnka, Úhelný kámen evropské vzdělanosti a moci. PRÁH 2003. ISBN 80-7252-022-9 (K histórii objavu nesúmerateľných dĺžok.)
Steve Yzerman

Steve Yzerman, celým menom Stephen Gregory Yzerman (* 9. máj 1965, Cranbrook, Britská Kolumbia, Kanada) je bývalý kanadský hokejový útočník.

Klubový hokej 
Jeho prvým a jediným klubom NHL bol Detroit Red Wings (1983-2006). Vo veku 21 rokov bol menovaný kapitánom Red Wings pre sezónu 1986-87 a zostal ním až do konca svojej hráčskej kariéry. Bol najdlhšie slúžiacim kapitánom v histórii všetkých klubov NHL.

Red Wings priviedol k trom víťazstvám v Stanleyho pohári (1997, 1998 a 2002). V roku 2006 ukončil svoju bohatú kariéru.

Kariéra v managmente 
Po skončení pracoval ako viceprezident Detroit Red Wings.

Súčasne bol aj generálnym manažérom kanadskej hokejovej reprezentácie. Podieľal sa aj na výbere kanadskej reprezentácie na olympijské hry v rokoch 2010 a 2014. Oba výbery získali na hrách zlaté medaile.  

25. mája 2010 sa stal generálnym manažérom klubu Tampa Bay Lightning. V septembri 2018 z funkcie odstúpil a v apríli 2019 sa stal generálnym manažérom  Detroit Red Wings.

Ocenenia 
 Lester B. Pearson Award - 1989
 Conn Smythe Trophy - 1998
 Trofej Franka J. Selkeho - 2000
 Bill Masterton Memorial Trophy - 2003
 Lester Patrick Trophy - 2006

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
          
 
 

Kanadskí hokejisti
Hráči Detroit Red Wings
Účastníci MS v hokeji 1985
Účastníci MS v hokeji 1989
Účastníci MS v hokeji 1990
Osobnosti z Cranbrooku
Gauzlin

Gauzlin (* ? – † 16. apríl 886, Paríž) bol kancelár a parížsky biskup.

Gauzlin bol synom grófa Rorika II. z Maine (z rodu Rorgonovcov) a Blichildy. Po štúdiách v Remeši nastúpil okolo roku 860 do kancelárie Karola Holého, kde pôsobil jeho nevlastný brat Ľudovít, opát zo Saint-Denis, ako kancelár. Po Ľudovítovej smrti prevzal po ňom úrad kancelára.

Priazeň kráľov mu vyniesla vlastníctvo významných opátstiev Jumièges, Saint-Amand, Saint-Germain-des-Prés, Saint-Denis. Začiatkom roku 879 bol Gauzlin zbavený dvorských úradov, potom ako u na smrť chorého Ľudovíta II. Koktavého získal rozhodujúci vplyv Hugo Opát, ktorý kráľa presvedčil, aby ako nástupcu určil iba najstaršieho syna Ľudovíta.

Po smrti Ľudovíta II. († 10. apríl 879) sa Gauzlin snažil o povolanie východofranského panovníka Ľudovíta III. Mladšieho, s ktorým sa stretol vo Verdune. To donútilo Huga Opáta, aby v máji 879 prisľúbil nasledovníctvo obom synom Ľudovíta II., čo sa uskutočnilo v septembri 879, keď boli obaja spoločne korunovaní.

Gauzlinovi zabezpečila opätovný mocenský vplyv až zmluva z Ribemontu, ktorú vo februári 880 uzavreli západofranskí kráľi Ľudovít III. a Karolman II. s východofranským kráľom Ľudovítom III. Mladším, ktorou získala Východofranská ríša Lotrinsko a protivníci Huga Opáta podiel na moci v Západofranskej ríši. Dôsledkom toho bolo rozdelenie ríše, uskutočnené v marci 880 v Amiens. Gauzlin pôsobil ako kancelár na dvore Ľudovíta III.

V lete 880 viedol Gauzlin vojsko proti Normanom, ale na Šelde neuspel. Po smrti Ľudovíta III. († 5. august 882) si dokázal Gauzlin obhájiť svoje pozície aj za vlády Karolmana II. Mal zásluhu na povýšení Oda, neskoršieho západofranského kráľa, na parížskeho grófa (882).

Roku 884 sa stal Gauzlin parížskym biskupom. Po smrti Karolmana II. († 12. december 884) sa mu podarilo presadiť na západofranský trón východofranského panovníka Karola III. Tlstého. Spolu s parížskym grófom Odom viedol obranu Paríža, ktorý bol od novembra 885 takmer rok obliehaný Normanmi. V priebehu tohto obliehania zomrel.

Externé zdroje 
 Gauzlin, Bischof von Paris (de)
 genealógia Rorgonovcov (fr)

Gauzlin
Rorgonovci
Ján Brezina

Ján Brezina (*1. január 1917, Východná – † 4. august 1997, Bratislava) bol slovenský básnik a literárny vedec.

Životopis 
Pochádzal z robotníckej rodiny a vzdelanie získaval vo Východnej, v Liptovskom Mikuláši a v rokoch 1937 –1941 na filozofickej fakulte Slovenskej univerzity v Bratislave, kde študoval odbor slovenčina –francúzština. V rokoch 1942 – 1943 pracoval ako úradník v Bratislave, v rokoch 1943 – 1946 pracoval v Literárnovednom ústave SAV a odtiaľ odišiel pracovať do Matice slovenskej v Martine. V rokoch 1952 – 1954 bol šéfredaktorom vydavateľstva Matice slovenskej, odkiaľ sa vrátil do Ústavu slovenskej literatúry SAV v Bratislave, kde zostal pracovať až do roku 1984, kedy odišiel do dôchodku.

Tvorba 
V začiatkoch svojej literárnej tvorby bol ovplyvňovaný poetikou slovenského nadrealizmu a najmä európskou avantgardou. Vo svojich dielach zobrazuje protiklady medzi vnútorným svetom a okolitou realitou. Odsúdil v nich vojnu a násilie, neskôr sa v jeho dielach stavia do popredia túžba po aktívnom živote. Okrem písania básní sa venoval i literárnovednej práci, v ktorej sa orientoval na teoretický a historický výskum. Ako literárny historik a teoretik sa zaoberal poéziou 20. storočia. Okrem toho tiež sporadicky prekladal z francúzskej literatúry (Honoré de Balzac, Charles Baudelaire, Paul Éluard a i.).

Dielo

Poézia 
1941 – Nikdy sa nestretnem 
1945 – Volanie miesto spánku 
1946 – Anjel pokoja 
1947 – Slnečný deň pre všetkých 
1948 – Vrchy sa ubránia 
1949 – Najvyšší čas 
1950 – Spev lásky k novej Číne 
1955 – V povstaní 
1962 – Okrídlený deň 
1967 – Vidím a vstávam 
1969 – V zornom poli čierny strom 
1971 – Nárečie hudby 
1975 – Nezaspí prvosienka 
1979 – Nočné bdenie
1982 – Baladická suita 
1987 – Sviatok margarét 
1989 – Pre koho svitá 
1990 – Miesto vo vesmíre

Výbery z poézie 
1967 – Volanie miesto spánku 
1975 – Schodište s torzom Amora 
1986 – Diagram blesku

Literárnovedná práca 
1946 – Ivan Krasko 
1950 – Hviezdoslavova neznáma báseň 
1952 – Hviezdoslavova básnická panychída na smrť Tolstého 
1957 – Slovenská poézia v revolučných rokoch 1917-1922 
1961 – Básnik Vladimír Roy 
1968 – Poézia Fraňa Kráľa a problémy slovenskej poetiky 
1982 – Básnické dielo Laca Novomeského 
1988 – Básnik Ján Poničan 

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Absolventi Univerzity Komenského
Osobnosti z Východnej
Pavel Bunčák

Doc. PhDr. Pavel Bunčák (* 4. marec 1915, Skalica – † 5. január 2000, Bratislava) bol slovenský básnik, literárny vedec, vysokoškolský pedagóg, publicista a prekladateľ.

Životopis 
Pochádzal z učiteľskej rodiny a vzdelanie získaval v Skalici, Kláštore pod Znievom a Bratislave, kde v rokoch 1938 – 1942 študoval na filozofickej fakulte Univerzity Komenského odbor slovenčina – filozofia. V roku 1944 získal titul PhDr. a v roku 1971 sa stal docentom slovenskej literatúry. V rokoch 1939 – 1940 pracoval na riaditeľstve železníc v Bratislave. Neskôr pracoval najmä ako redaktor – v rokoch 1942 – 1943 pracoval v Národných novinách v Martine, v rokoch 1945 – 1949 vo vydavateľstve Pravda, v rokoch 1951 – 1953 v časopise Kultúrny život a v rokoch 1953 – 1955 pracoval vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ. V roku 1955 pôsobil ako pedagóg na Vysokej škole pedagogickej a neskôr aj na filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V rokoch 1967 – 1969 pôsobil ako lektor slovenského jazyka a literatúry na univerzite v Štrasburgu (Francúzsko) a od roku 1971 prednášal opäť na Univerzite Komenského slovenskú, poľskú a svetovú literatúru.

Tvorba 
Prvé básne uverejňoval v časopisoch Svojeť, Elán a Slovenské pohľady, neskôr pravidelne prispieval aj do časopisov Slovenská literatúra a Slovenská reč. Svojou tvorbou sa radí medzi slovenských nadrealistov, ktorých ovplyvnil francúzsky surrealizmus a český poetizmus. Vo svojej tvorbe využíva prírodné, intímne a spoločenské motívy a v poézii hľadá prirodzenosť, lásku a ľudskosť, vďaka čomu sa častým motívom jeho veršov stáva srdce. Okrem vlastnej tvorby sa venoval i prekladom z francúzskej poézie (Charles Baudelaire, Paul Éluard, Guillaume Apollinaire a i.), ale aj z poľskej a ruskej poézie. Preklady publikoval časopisecky.

Ocenenie 
 1976 – zaslúžilý umelec

Dielo

Poézia 
 1941 – Neusínaj, zažni slnko
 1946 – S tebou a sám
 1948 – Zomierať zakázané 
 1954 – Pierkom holubice 
 1962 – Prostá reč 
 1966 – Je to pravda, je to sen 
 1971 – Hrdá samota 
 1973 – Útek a návrat 
 1975 – Básne 
 1978 – Spáč s kvetinou 
 1989 – Škola nostalgie 
 2002 – Záhradník snov

Próza 
 1973 – Hriešna mladosť

Výbery 
 1965 – Neusínaj, zažni slnko
 1971 – Láska na diaľku
 1975 – Básne

Monografie a štúdie o autorovi 
 2011 – Vlnka, Jaroslav: Pavel Bunčák a poézia nadrealizmu. Trnava: Univerzita sv. Cyrila a Metoda 2011.

Narodenia v 1915
Úmrtia v 2000
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí prozaici
Slovenskí básnici
Absolventi Univerzity Komenského
Česko-slovenskí zaslúžilí umelci
Osobnosti zo Skalice
Polárna oblasť

Polárna oblasť alebo polárne pásmo je oblasť Zeme v okolí pólov. Na severe je to severný polárny kruh, na juhu južný polárny kruh. Sú charakterizované polárnym podnebím, extrémne nízkymi teplotami, silným zaľadnením a extrémnymi rozdielmi v trvaní dňa od 24 hodín počas polárneho dňa až po permanentnú tmu počas polárnej noci.

Zem
MPC

MPC alebo Mpc, prípadne mpc, môže byť:

 Minor Planet Center, stredisko pre planétky
 Megaparsek, astronomická jednotka vzdialenosti
 Media Player Classic – open source multimediálny prehrávač.
 Multimedia PC – bola odporúčaná konfigurácia pre prvé multimediálne osobné počítače so zvukovou kartou a CD-ROM mechanikou.
 Monetary Policy Committee – výkonný výbor centrálnej banky Spojeného kráľovstva (Bank of England).
 Musepack – otvorený hudobný formát so stratovou kompresiou.
 MPC-EDU – Metodicko-pedagogické centrum v Bratislave
Július Lenko

Július Lenko (pseudonymy Daniel Jozef, Elo Strmina, J. Oknel, Valaský a i.) (* 10. december 1914, Hybe – † 18. január 2000, Bratislava) bol slovenský básnik a prekladateľ.

Životopis 
Narodil sa 10. decembra v Hybiach a vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši a v Bratislave, kde študoval slovenčinu a nemčinu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského. Po ukončení vysokoškolského štúdia v roku 1939 pôsobil ako stredoškolský profesor v Humennom a Prešove, v rokoch 1945 – 1957 učil v Liptovskom Mikuláši. V roku 1957 začal pracovať na Povereníctve školstva a kultúry v Bratislave, od roku 1960 pracoval ako redaktor vydavateľstva Tatran, kde zotrval až do odchodu do dôchodku v roku 1977.
Jeho život a dielo mapuje aj dokumentárny film Július Lenko (STV Bratislava 1997, cyklus Portréty, scenár a réžia Fedor Bartko).

Tvorba 
Svoje prvé literárne diela začal uverejňovať už počas stredoškolských štúdií v časopise Slovenský ľud, Nový rod a Svojeť, neskôr publikoval i v časopisoch Slovenské smery, Slovenské pohľady, Elán, Pero a Nové slovo. Knižne debutoval v roku 1941 zbierkou básní V nás a mimo nás. Jeho tvorba bola silne ovplyvnená poetizmom a nadrealizmom, ale i spisovateľmi ako Emil Boleslav Lukáč, Laco Novomeský, Ivan Krasko, zo zahraničných potom najmä Jiří Wolker. Vo svojich začiatkoch sa venoval témam dobového vysťahovalectva a ľúbostnej lyrike, neskôr sa v jeho tvorbe objavovali i témy vojny, utrpenia, neskôr i spomienky na detstvo a mladosť. Okrem vlastnej tvorby sa venoval i prekladaniu z nemčiny (Johann Wolfgang Goethe, Friedrich Schiller, Bertold Brecht, Heinrich Heine, Hermann Hesse, Novalis a i.), francúzštiny (Jean de La Fontain) a ruštiny (Alexander Sergejevič Puškin, Nikolaj Alexejevič Nekrasov, Ivan Andrejevič Krylov). Zaslúžil sa o založenie Múzea Janka Kráľa v Liptovskom Mikuláši.

Dielo

Poézia 
 1941 – V nás a mimo nás
 1946 – Pohorie beznádeje
 1947 – Hviezdy ukrutnice
 1948 – Spomienková báseň
 1962 – Z Tvojho stola 
 1970 – Objatie
 1974 – Stužková slávnosť
 1981 – Čakaj ma pri púpavách
 1989 – Naberanie živej vody
 1993 – Smútok zelených stromov
 1998 – Večerné verše
 2004 - Dcérke

Výbery 
 1964 – V nás a mimo nás
 1969 – Nostalgia
 1973 – Rozkročené stromy
 1979 – Medzi tebou a mnou
 1989 – Ak raz tak si sľúbil

Ocenenie 
 Roku 1985 Národný umelec

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Slovenskí stredoškolskí pedagógovia
Slovenskí redaktori
Slovenskí prekladatelia
Česko-slovenskí národní umelci
Laureáti Ceny Jána Hollého
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Osobnosti z Hýb
Ivan Laučík

Ivan Laučík (* 4. júl 1944, Liptovský Mikuláš  † 12. máj 2004, Liptovský Mikuláš) bol slovenský básnik, publicista a pedagóg, člen básnickej skupiny Osamelí bežci.

Životopis 
Narodil sa v robotníckej rodine a vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši, Martine a Banskej Bystrici, kde študoval na Pedagogickej fakulte odbor slovenčina – dejepis. Pracoval ako stavbyvedúci v Košiciach, po ukončení vzdelávania pôsobil ako učiteľ v Liptovskom Mikuláši. Od roku 1981 učil v Liptovskom Hrádku, po Nežnej revolúcii pracoval na školskej správe, od roku 1990 bol poslancom SNR za stranu Verejnosť proti násiliu. Bol tiež riaditeľom okresnej školskej správy a neskôr sa vrátil k učiteľskému povolaniu a učil na gymnáziu v Liptovskom Mikuláši. Spolu s Ivanom Štrpkom a Petrom Repkom bol členom literárnej skupiny Osamelí bežci.

Tvorba 
Svoje prvé diela uverejnil v roku 1962 v časopise Mladá tvorba, knižne debutoval v roku 1968 zbierkou básní Pohyblivý v pohyblivom. Vo svojej tvorbe vyjadruje emocionálne, dynamické prežívanie životných dejov, kladie dôraz na osamelosť a otvorenosť všetkých dejov, ktoré sa odohrávajú. Tiež sa vyznáva zo svojej viery v básnické slovo. Často sa vracia k motívom zo svojho rodného Liptova, k jeho histórii a geológii, a v závere svojej tvorby sa až takmer nostalgicky vracia k spomienkam.

Roku 1999 vyšiel v portugalčine výber jeho básnickej tvorby. Je spoluautorom esejistickej knihy Liptovský Mikuláš. Príbeh mesta.

Bibliografia

Poézia 
Pôvodné zbierky:
 Pohyblivý v pohyblivom (1968)
 Sme príbuzní na začiatku (1970)
 Na prahu počuteľnosti (1988)
 Vzdušnou čiarou (1991)
 Tri básne (1994)
 V žiarivosti zá-zemia (1997)
 Havránok (1998)
Súborné zbierky:
 Básne (2003)
Preložené zbierky:
 Die dreibeinige Nachtigall: Eine Auswahl von Gedichten der Einsamen Läufer (1994) – s Ivanom Štrpkom a Petrom Repkom
 Poems, Gedichte, Poesie, Dikter, Poemas (1994)
 Mobilis in mobile (1999)
 Cranberry in Ice: Selected Poems (2001)
 Lyrik (2001)

Próza 
 Stodeväťdesiat rokov lesníckeho školstva v Liptovskom Hrádku: 1796 – 1986 (1986) – s Pavlom Ruskom
 Rozeta (1996) – so Zuzanou Gažíkovou 
 Liptovský Mikuláš: Príbeh mesta (2000) – s Danielou Komárovou
 Štefan Rysuľa (1900 – 1976): Výberová personálna bibliografia vydaná pri príležitosti 100. výročia narodenia (2000) – s Ivonou Salajovou a Máriou Michníkovou 
 Svet Himalájí (2002) – s Ivanom Kenézom, Igorom Čomborom a Antonom Hrubjakom
 Pohybliví v pohyblivom (2007) – s Ivanom Štrpkom a Petrom Repkom
 Pohybliví nehoria (2009) – s Ivanom Štrpkom a Petrom Repkom
 Poker s kockami ľadu (2014) – s Ivanom Štrpkom a Petrom Repkom
 Trblet v oku (2015)

Preklady 
 Odysseas Elytis: Dôstojné je... (2001)
 Odysseas Elytis: Pašie (2002)

Film 
O rakovine a nádeji (réžia: Dežo Ursiny, Slovensko, 1991)
Času je málo a voda stúpa (réžia: Dežo Ursiny a Ivan Brachtl, Slovensko, 1997)

Externé odkazy 
 Ivan Laučík – Literárne informačné centrum 

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Osobnosti z Liptovského Mikuláša
Straka

Straka môže byť:
 v biológii:
 novšie: slovenské rodové meno rodu Pica a rodu Ptilostomus, pozri Pica (rod) a Ptilostomus
 staršie: slovenské rodové meno niektorých rodov z čeľade krkavcovité, a to Pica, Ptilostomus, Cissa, Urocissa, Crypsirina, Dendrocitta a Cyanopica
 prenesene: zlodej
 priezvisko, pozri Straka (priezvisko), napr.:
 Anton Straka (1942 – 2012), slovenský, spisovateľ, básnik a politik
 František Straka, viacero osôb
 Gábor Straka (* 1981), slovenský futbalista
 Georges Straka (1940 – 1993), francúzsky filológ českého pôvodu
 Gerald A. Straka (* 1944), nemecký pedagóg
 Ján Straka, signatár Martinskej deklarácie
 Jiří Straka, viacero osôb
 Josef Straka (* 1978), český hokejista
 Karol Straka, slovenský fotograf
 Martin Straka (* 1972), český hokejista
 Michal Straka (* 1971), český hokejista, brat Martina
 Oldřich Straka (1906 – 1983), český fotograf
 Pavol Straka (* 1980), slovenský futbalista
 Petr Straka (* 1992), český hokejista
 Tomás Straka (* 1972), venezuelský historik
 Václav Straka (* 1978), český hádzanár
 Zdeněk Straka (1913 – 1983), slovenský stavebný inžinier českého pôvodu
 Ada Straková (* 1948), slovenská televízna hlásateľka
 Anna Straková (1920 – 1982), slovenská knihovníčka
 Barbora Straková, slovenská politička (ĽS-HZDS), dcéra Ady
 Iva Straková (* 1980), česká atlétka

Pozri aj 
 Straky
 Straka v hrsti
 Strakova ulica
Viktória Ráková

Mgr. art. Viktória „Viki“ Ráková Lakatos (* 15. marec 1981, Rimavská Sobota), je slovenská herečka maďarskej národnosti. Je stálym hosťom maďarského národnostného divadla Thália v Košiciach. V minulosti hrala v slovenskom seriáli Panelák, ktorý vysielala televízia JOJ, kde hrala postavu Agáty Fodrászovej a hrala aj v  sitcome Kutyil s.r.o., kde stvárnila Tünde Gyönyörű. Momentálne stvárňuje postavu Ildikó Komárom v komediálnom seriáli Susedia, vysielanom v televízii Markíza.

Po absolvovaní Obchodnej akadémie v Rimavskej Sobote, kde vyrastala, vyštudovala  herectvo na VŠMU v Bratislave, ktoré úspešne dokončila v roku 2006. V súčasnosti žije v Chotíne s manželom hudobníkom Róbertom Lakatosom a synmi Bendegúzom (* 2015) a Benjamínom (* 2019). Vo voľnom čase rada varí, chodí do prírody a číta knihy.

Jej o tri roky starší brat Róbert Rák je futbalistom klubu MFK Zemplín Michalovce.

Filmografia

TV seriály 
 20062007; 2018súčasnosť: Susedia (Ildikó Komárom)
 20082011: Panelák (Agáta Fodrász)
 20082009: Kutyil s.r.o. (Tünde Gyönyörű)
 2013: Pravdivé príbehy s Katkou Brychtovou

Relácie 
 2002: VILOmeniny
 2006: Hurikán
 2007: Nové bývanie
 2007: Bailando
 2009: Nebezpečná misia
 2011: Hviezdna dráha Markízy
 2014: Neskoro večer
 2016: Uhádni môj vek
 2016: Tvoja tvár znie povedome
 2017: Záhady tela

Referencie 

Absolventi Vysokej školy múzických umení
Slovenské divadelné herečky
Slovenské televízne herečky
Osobnosti z Rimavskej Soboty
Slovenské osobnosti maďarského pôvodu
Eris

Eris alebo Erida (grécky ἔρις - eris - doslova "svár") je grécka bohyňa sváru, v rímskom panteóne sa nazýva Discordia. Bola dcérou Dia a Héry v iních verziách aj Nyx a Erebosa. Jej protipólom je Harmónia.

Bola to pomstychtivá osoba. Vždy bola prítomná pri každej hádke alebo konflikte, verná spoločníčka Aresa boha vojny. Spôsobovala najmä hádky a konflikty. Podľa povesti Eris zapríčinila Trójsku vojnu. Z pomsty, že ju nepozvali na svadobnú hostinu Pélea a Tetidy, prišla a hodila medzi prítomných zlaté jablko zo stromu Hesperyd s nápisom Tej najkrajšej (τῇ καλλιστῇ te(i) kallisté(i)). Po jablku siahli tri bohyne, Afrodita, Aténa a Héra. Keď sa nevedeli dohodnúť, na Diovu radu ich Hermes zaviedol do Tróje k Paridovi. Keď mu Afrodita prisľúbila najkrajšiu ženu na svete, prisúdil Paris jablko jej. Najkrajšia bola Helena, manželka kráľa Menelaa. Jej únos viedol k Trójskej vojne.

Podľa bohyne Eris je pomenovaná planétka 136199 Eris.

Iné projekty 

Grécke bohyne
Gemini Suite Live

Gemini Suite Live je živá nahrávka experimetálnej klasickej/rockovej skladby Jona Lorda  spolu s Deep Purple, nahratá  naživo počas jeho prvého a jediného predstavenia v Royal Albert Hall 17. septembra 1970. Hudobne ide o nasledovníka projektu  Concerto for Group and Orchestra, zahŕňa päť skladieb (pre každého člena kapely) a jednu spoločnú.

Skladby albumu
 „First Movement: Guitar, Organ“ - 17:23+
 „Second Movement: Voice, Bass“ - 10:19+
 „Third Movement: Drums, Finale“ - 16:52
skomponoval: Jon Lord
+niektoré vydania obsahujú tlačovú chybu, First Movement je označený ako guitar/voice, a  Second Movement ako organ/bass.

Album nahrali
 Malcolm Arnold - dirigent 
 Ritchie Blackmore - gitara
 Jon Lord - klávesové nástroje
 Ian Gillan - spev
 Roger Glover - basová gitara
 Ian Paice - bicie
 The Orchestra of the Light Music Society

Externé odkazy 
 Gemini Suite Live

Albumy Deep Purple
Koncertné albumy
Hudobné albumy z 1970
Kašrut

Kašrut (hebr. כשרות, výslovnosť v jidiš kašrus; z hebr.כשר kašer – správny, vhodný) je súbor židovských náboženských predpisov, ktoré sa vzťahujú na potraviny, prípravu a konzumáciu jedla. V judaizme je možné konzumovať iba to jedlo, ktoré bolo pripravené z vhodných potravín v súlade s predpismi kašrutu. Také jedlo sa označuje ako kóšer (po hebrejsky kašer). Jedlo, ktoré je podľa židovského práva ku konzumácii nespôsobilé sa označuje ako trefa alebo trejfe (hebr. טריפה – roztrhaný).

Základné pravidlá kašrutu sú uvedené v biblickej knihe Levitikus, boli rozpracované ďalej v Mišne a Talmude a kodifikované v rabínskych halachických kompendiách, akým je napr. Šulchan aruch.

Pravidlá kašrutu 
Základom kašrutu je dodržiavanie všetkých nasledujúcich pravidiel: 
 konzumácia výhradne takého zvieraťa, ktoré patrí k povolenému druhu
 správne rituálne usmrtenie takého zvieraťa (šchita)
 odstránenie krvi z mäsa zabitého zvieraťa (hebr. הכשרת בשר)
 oddelená konzumácia mliečnych a mäsitých výrobkov

Dohľad 
Formálny certifikát o tom, ktoré potraviny sú kóšer vydáva dozorca zvaný mašgiach, najčastejšie je ním autorizovaný rabín. Tento certifikát sa nazýva hechšer.

Pozri aj 
 Židovská kuchyňa

Iné projekty

Judaizmus
Potraviny
Židovská kuchyňa
Parve

Parve alebo pareve je v judaizme označenie pre jedlá, ktoré neobsahujú ani mlieko, ani mäso, a preto sú považované za „neutrálne". Možno ich konzumovať s mliečnymi aj mäsitými výrobkami. Do kategórie parve patrí hlavne ovocie, zelenina a ryby, avšak nie plody mora.

Pozri aj
 kašrut

Potraviny
Judaizmus
Veselin Topalov

Veselin Topalov, bulh. Веселин Топалов, (* 15. marec 1975, Ruse) je bývalý majster sveta FIDE v šachu. O rok neskôr titul stratil v zjednocovacom zápase s Kramnikom.

Víťazstvo v Turnaji o majstra sveta FIDE v argentínskom San Luis v roku 2005 bolo vrchol jeho kariery. Topalov získal v roku 2005 šachového Oscara, vo FIDE Elo listine sa dostal na prvé miesto, s ratingom 2813 bodov bol štvrtým hráčom, ktorému sa podarilo prekročiť 2800 bodov.

Významné turnajové víťazstvá 
 Madrid 1994, 1996, 1997
 Dos Hermanas 1996
 Amsterdam 1996
 Viedeň 1996
 Novgorod 1996
 Antverpy 1997
 Monako 2001
 Dortmund 2001
 Semifinále na FIDE Majstrovstvá sveta 2004 v Tripolise, Líbya.
 Linares 2005
 FIDE Majstrovstvách sveta 2005
 Corus Chess Tournament 2006
 M-tel Masters 2006

Externé odkazy 
 Homepage (anglicky)
 35 pozícii z jeho hier (anglicky)
 FIDE 2005 World Championship Chess rounds
 partie Topalova

Bulharskí šachisti
Medzinárodní veľmajstri
Majstri sveta v šachu
Osobnosti z Ruse
Lunárny kalendár

Lunárny kalendár je kalendár, teda spôsob cyklického počítania času, ktorý sa zakladá na pozorovaní mesačných cyklov. Používa ho dodnes napríklad islamský kalendár. 

Pretože pre pozorovateľa zo Zeme trvá jeden mesačný cyklus, t. j. najčastejšie od novu do novu, približne 29,5 dní (presne 29,530588 dní, pozri synodický mesiac), trvá toľko aj jeden kalendárny mesiac. Začiatok nového mesiaca sa dá presně vypočítať, avšak staré kalendáre boli založené na pozorovaní a mesiac začínal obyčajne vtedy, keď bol pri západe slnka spozorovaný prvý kosák nového mesiaca. Táto prax zostala v niektorých lunárnych kalendároch, napr. v islamskom, dodnes. 

Lunárny rok zodpovedá približne roku solárnemu a má 12 mesiacov. 

12 mesiacov (mesačných cyklov) má celkom 354 dní, rok má však 365,25 dní. Lunárny rok je teda kratší než solárny. Tento rozdiel viac ako 11 dní spôsobuje posun začiatku roka vždy o približne 11 dní dopredu. Preto v lunárnom kalendári neexistujú „zimné mesiace“ alebo „letné mesiace“, každý mesiac sa v priebehu doby môže ocitnúť v ľubovoľnom ročnom období.

Pretože je islamský kalendár kratší o 11,2425 dní než civilný (gregoriánsky), každých okolo 32,5 rokov ho predbehne o jeden rok.

Pozri aj 
 Kalendár
 Solárny kalendár
 Lunisolárny kalendár

Kalendáre
Most (mesto)

Most () je štatutárne mesto v severozápadných Čechách v Ústeckom kraji na rieke Bílina. Žije tu 67 002 obyvateľov. V blízkosti mesta Mostu sa nachádza tzv. Ervenický železničný koridor, čo je vlastne železničná trať vedúca z Chomutova cez Most do Teplíc. Od roku 1901 Most spája s Litvínovom a Zálužím medzimestská električková trať.

Osobnosti 
 Andreas Hammerschmidt (1611/1612 - 1675), nemecký skladateľ a organista českého pôvodu
 Florian Leopold Gassmann (1729 – 1774), skladateľ, dirigent a organista, učiteľ Antonia Salieriho
 Wenzel Hablik (1881 – 1934), česko-nemecký maliar, grafik, architekt a návrhar textilu
 Raoul Schránil (1910 - 1998), herec
 Judita Čeřovská  (1929 – 2001), speváčka
 Josef Masopust (* 1931), futbalista a tréner
 Ivan Hlinka (1950 – 2004), hokejista a tréner
 Zuzana Bydžovská (* 1961), herečka
 Martin Maxa (* 1961), spevák a gitarista
 Libor Pimek (* 1963), belgický tenista
 Vladimír Růžička (* 1963), hokejista a hokejový tréner
 Vladimír Hron (* 1966), spevák, moderátor a zabávač
 Martin Ručinský (* 1971), hokejista
 Martin Kocián (* 1976), spevák Lunetic
 Jaroslav Hlinka (* 1976), hokejista
 David Škach (* 1976), DJ, textár a spevák Lunetic
 Marek Židlický(* 1977), hokejista
 Václav Jelínek (* 1978), spevák Lunetic
 Tomáš Divíšek (* 1979), hokejista
 Lukáš Hejlík (* 1980), herec
 Iveta Benešová (* 1983), tenistka
 Peter Jánský (* 1985), hokejista
 Lukáš Kašpar (* 1985), hokejista

Partnerské mestá

Iné projekty

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam miest v Česku
 Zoznam obcí v Česku

Externé odkazy 
 http://www.mesto-most.cz/ Oficiálna stránka

 
Okres Most
Mestá v Česku
Okresné mestá v Česku
Štatutárne mestá v Česku
Krušné hory
Vladimir Borisovič Kramnik

Vladimir Borisovič Kramnik (; * 25. júna 1975, Tuapse na Čiernom mori) je ruský veľmajster a majster sveta od roku 2000 v klasickom šachu. V októbri 2006 mal ELO 2750 bodov.

Víťazstvo proti Kasparovovi 
V októbri 2000 v Londýne hral Vladimir Kramnik zápas proti 13. majstrovi sveta, Kasparovovi. V zápase na 16 partií vyhral Vladimir Kramnik bez porážky po 15 partiách 8,5-6,5 (+2=13-0) a stal sa nasledovníkom Kasparova na šachovom tróne. Vladimir Kramnik, ktorému pomáhali Joël Lautier, Miguel Illescas Córdoba a Jevgenij Barejev, prekvapil Kasparova hlavne s čiernymi kameňmi, hral berlínsky variant španielskej hry. Garry Kasparov nezískal výhodu v tomto otvorení.

Obrana titulu 
V roku 2004 obhájil Vladimir Kramnik svoj titul. Hralo sa v Brissagu (25. septembra až 18. októbra 2004) proti Petrovi Lékóvi, ktorý sa kvalifikoval víťazstvom v kandidátskom turnaji v Dortmunde 2002 (proti Veselínovi Topalovovi 2,5-1,5). Zápas sa skončil po dramatickom priebehu nerozhodne 7-7 (+2=10-2), čo stačilo Kramnikovi na obhajobu titulu. Až v poslednej 14. partii sa podarilo Kramnikovi vyrovnať.

Iné projekty

Externé odkazy 
Homepage (anglicky)
20 pozícii z jeho partií (anglickyh)
 Kramnik - Kasparow, majstrovstvá sveta, všetkých 15 partií
"Brains in Bahrain" 2002 
Všetky partie Kramnika

Narodenia v 1975
Ruskí šachisti
Medzinárodní veľmajstri
Majstri sveta v šachu
Portal (počítačová hra)

Portal je logicko-akčná počítačová hra žánru FPS vyvinutá a vydaná spoločnosťou Valve Software. Hráčova postava sa zhostí úlohy pokusnej osoby, ktorá pracuje vo firme Aperture Science Enrichment Center. Postava je vybavená zariadením Aperture Science Handheld Portal Device, s ktorým je možné vykonávať presun v priestore medzi portálmi.

Princíp hry 
Vytvoríte vstup a druhý vstup portálu a môžete cez oba tieto vstupy ľubovoľne prechádzať. V hre bude veľká rozmanitosť úloh ktoré budete musieť pomocou tohto prístroja zvládnuť. Jednou z nich bude prejsť okolo automatickej palebnej vežičky. To zvládnete tým že nad ňou spravíte portál a pod krabicou spravíte portál. Krabica sa prepadne portálom a vyjde na druhej strane kde zhodí vežičku a vy môžete slobodne prejsť.

Technológie 
Hra je založená na Source engine a je súčasťou balenia hier Orange Box, obsahujúci okrem Portal-u aj Half-Life 2; Episode 1,2 a Team Fortress 2.

Príbeh 

Dej sa začína prebudením protagonistky, Chell, v relaxačnej komore komplexu spoločnosti Aperture Science (označovaný ako Aperture Science Enrichment Center, teda doslova Obohacujúce centrum Aperture Science, voľne preložené ako Výskumné centrum Aperture Science), kde ju prostredníctvom intercomu privíta GLaDOS, robotický superpočítač, ktorý hráča oboznámi s tzv. portálovou zbraňou – prenosným zariadením, pomocou ktorého možno prepájať priestor dvomi portálmi (modrým a oranžovým). Pomocou tohto vybavenia má hráč absolvovať sériu testov prebiehajúcich v kvázi sterilných testovacích komorách, ktorými ho sprevádza hlas GLaDOS. Na konci poslednej testovacej komory pošle GLaDOS protagonistku do spaľovne, avšak pomocou potrálovej zbrane sa jej podarí uniknúť smrti a následne preniknúť zákutiami komplexu, servisnými priestormi a kanceláriami až do miestnosti, kde sa nachádza samotný superpočítač, ktorý v tomto bode hry hráča zasypáva mnohými sarkastickými a urážlivými komentármi (napr. poznámky, že Chell bola adoptovaná, že nemá žiadnych priateľov, že je bezcitná atď.). Pomocou portálovej zbrane následne hráč odstráni a v núdzovom spaľovači zlikviduje štyri dôležité súčiastky superpočítača, čím spôsobí krízový stav, pri ktorom GLaDOS exploduje. Chell sa po explózii zobúdza na parkovisku v exteriéri spoločnosti, s výhľadom na vstupnú bránu, avšak neznámy robot ju začne ťahať naspäť do komplexu. Hra sa končí pohľadom na narodeninovú tortu uloženú v suteréne komplexu, keďže GLaDOS sľúbila Chell tortu za úspešné absolvovanie testu.

Referencie

Externé odkazy 
 Steam Powered
Video ktoré je si možné pozrieť tu 

Valve Corporation
First-person shooter
Počítačové hry z 2007
Počítačové hry
Viking (raketa)

Na základe experimentov s ukoristenými nemeckými raketami V2 sa Spojené štáty rozhodli vyvinúť vlastnú raketu na kvapalné palivo. V roku 1946 americké Naval Research Laboratory (NRL) riadilo vývoj novej prieskumnej rakety nazvanej Viking. Raketa bola navrhnutá a vyrobená v Glenn L. Martin Company (dnešnej Lockheed-Martin). Boli na nej vyskúšané niektoré novinky vrátane motora uloženého v kardánovom závese pre riadenie rakety a plynových trysiek, ktoré stabilizovali raketu po vypnutí hlavného motora. Takéto systémy sa dodnes používajú v raketách a kozmických lodiach. Raketový motor bol jedným z prvých troch veľkých raketových motorov na tekuté palivo vyrobených v Spojených štátoch. V rokoch 1949 až 1954 bolo vypstených celkovo dvanásť rakiet Viking. Prvá vystúpala do výšky 80 km a Viking II 24. mája 1954 dosiahol rekordnú výšku 254 km pre jednostupňové rakety. Vďaka týmto letov NRL ako prvé zmeralo teplotu, tlak a vietor v horných vrstvách atmosféry, elektrónovú hustotu ionosféry a zaznamenalo ultrafialové spektrum Slnka.

5. októbra 1954 počas štartu z White Sands fotoaparát pripevnený na raketu Viking vyhotovil prvú fotografiu hurikánu a tropickej búrky z výšky 160 km. Fotografia obsiahla plochu s priemerom 1 600 km vrátane časti Mexika, Texasu a Iowy. Zároveň to bola prvá fotografia Zeme v prirodzených farbách vyhotovená z takej výšky. Po úspechu NRL v tejto sérii experimentov vedci verili, že silnejší motor a prídavný stupeň urobí z Vikinga raketu schopnú   vyniesť na obežnú dráhu družice. To viedlo NRL k projektu Vanguard. 

Počas vývoja a testov sa Viking vyvinula na 13,7 metra vysokú raketu s priemrom 1,14 metra a hmotnosťou 450 kg. Jej jediný motor spaľoval alkohol a tekutý kyslík a poskytoval ťah 89 kN. Peroxid vodíka po konvertovaní na paru poháňal turbopumpu, ktorá do motora pumpovala palivo a okysličovadlo.

Externé odkazy

 http://www.nrl.navy.mil/content.php?P=VIKING 

Prieskumné rakety USA
Alea iacta est

Alea iacta est je latinský výraz a znamená „kocky sú hodené“. Bolo častým označením akcie, keď ju už nešlo vrátiť späť. Podľa Suetonia vyslovil túto vetu Julius Caesar 10. januára 49 pred Kr., keď viedol svoju armádu cez rieku Rubikon v severnom Taliansku.

Latinské výrazy
Karlove Vary

Karlove Vary (iné názvy: Karlovy Vary ; zriedkavo Karolove Vary, zriedkavo Karlove Kúpele; historicky: Karlov Kúpel; čes. Karlovy Vary ; nem. Karlsbad) sú štatutárne mesto v západných Čechách a metropola Karlovarského kraja.

Majú rozlohu  a 49 326 obyvateľov. Je to významné kúpeľné mesto so známym sklárskym a potravinárskym priemyslom.

Osobnosti mesta 
 Johann Josef Loschmidt (1821 – 1895), rakúsky fyzik a chemik
 Heinrich Mattoni (1830 – 1910), podnikateľ, zakladateľ firmy Mattoni
 Ludwig Moser (1833 – 1916), rytec, zakladateľ sklární Moser
 Franz Planer (1894 – 1963), americký kameraman 
 František Běhounek (1898 – 1973), fyzik a spisovateľ sci-fi
 Karl Hermann Frank (1898 – 1946), prvorepublikový politik, člen nacistickej Sudetonemeckej strany
 Jan Pohan (* 1930), herec
 Jiří Bartoška (* 1947), herec, prezident Mezinárodného filmového festivalu v Karlových Varoch
 Vašo Patejdl (* 1954), slovenský spevák, člen skupiny Elán

Partnerské mestá 
  Baden-Baden, Nemecko, 1998
  Bernkastel-Kues, Nemecko, 2000
  Carlsbad, USA, 1991
  Cassino, Taliansko, 1991
  Kusatsu, Japonsko, 1992
  Varberg, Švédsko, 2004

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam miest v Česku
 Zoznam obcí v Česku

Iné projekty

Externé odkazy 
 Informační server města Karlovy Vary
 Historické snímky Karlových Varů na prirodakarlovarska.cz

 
Mestá v Česku
Okresné mestá v Česku
Krajské mestá v Česku
Obce okresu Karlove Vary
Kúpeľné mestá v Česku
Štatutárne mestá v Česku
Mestské pamiatkové zóny v Česku
Krušné hory
Sídla na Ohře
Ján Sekáč

Ján Sekáč (* 15. máj 1767, Borský Peter – † 30. október 1818, Šaštín) bol slovenský  barokový básnik, rodák z Borského Petra.

Životopis 
Študoval katolícku teológiu v Bratislave a v roku 1791 bol vysvätený za kňaza. V roku 1792 pôsobil ako kaplán v Uníne, v roku 1796 v Gbeloch a v rokoch 18071818 pôsobil ako farár v Šaštíne.

Tvorba 
Bol autorom alebo dopisovateľom zborníka poézie Laskavé karhání smíšno-pochabých svetských mravův z roku 1800. Zborník obsahoval zveršované príbehy a anekdoty o významných historických udalostiach, jednoduchých i vznešených ľuďoch, rehoľníkoch a kňazoch, žartovné historky, poviedky, novely zo života rôznych spoločenských vrstiev, renesančné lascívne poviedky, folklórne, poviedkové a novelistické príbehy a bájky z ezopovskej tradície. Rukopis zborníka sa nachádza v Országos Széchényi Könyvtár v Budapešti.

Dielo 
 1800 – Laskavé karhání smíšno-pochabých svetských mravúv, didakticko-reflexívny mravoučný zborník poloľudových básní
 Rapsódia o francúzkéj vojne a revolúcii

Referencie 

Osobnosti z Borského Mikuláša
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Ivan Harman

Ivan Harman (* 23. jún 1967, Martin) je slovenský politik, bývalý primátor mesta Žilina, bývalý poslanec Národnej rady SR.

Do verejných aktivít vstúpil v roku 1989 ako študentský aktivista na Pedagogickej fakulte v Banskej Bystrici počas Nežnej revolúcie. Pracoval ako pedagóg a ako výskumný pracovník Výskumného a vývojoveho ústavu železníc. V straníckej politike sa angažuje od roku 2000, v rokoch 20022006 pôsobil ako generálny sekretár SDKÚ-DS.
Od roku 2002 je spolumajiteľom spoločnosti Artis Omnis, ktorá sa zaoberá hlavne vydavateľskou činnosťou.

V rokoch 2006 až 2010 pôsobil ako primátor mesta Žilina za koalíciu SDKÚ-DS, KDH, SF a OKS.

V roku 2010 sa stal poslancom parlamentu a zostal ním až do predčasných volieb v roku 2012.

Referencie 

Slovenskí politici
Slovenskí občianski aktivisti
Politici SDKÚ
Poslanci NR SR (2010 – 2012)
Primátori Žiliny
Osobnosti z Martina
Sergio Badilla Castillo

Sergio Badilla Castillo (* 30. november 1947, Valparaíso, Čile) je čilský spisovateľ, básnik a esejista, jeden zo zakladateľov poetického transrealizmu.

Dielo 
 Sign’s Dwelling. Bikupa Editions. 1982. Stockholm. (Básne)
 Cantoniric. LAR Editions. 1983. Madrid. (Básne)
 Reverberations Of Aquatic Stones. Bikupa. 1985. Stockholm. (Básne)
 Terrenalis. Bikupa Editions. 1989. Stockholm. (Básne)
 Nordic Saga. Monteverdi Editions. 1996, Santiago de Chile. (Básne)
 The Fearful Gaze of the Bastard. 2003. Regional Council of Valparaiso. (Básne)
 Transrealistic Poems and Some Gospels. 2005. Aura Latina. Santiago/Stockholm. (Básne)

Externé odkazy 
Lahti International Writers Union
Biografia

Čilskí spisovatelia
Čilskí básnici