joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Štetinatoústky

Štetinatoústky alebo štetinatoústovky (Chaetognatha) sú kmeň prvoústovcov. Sú to štíhle morské živočíchy menších rozmerov (2 – ), na prvý pohľad vyzerajú ako sklovito priesvitné rybky. Plávajú trhavými pohybmi, ktoré pripomínajú pohyb komárích lariev. Po bokoch tela je 1 alebo 2 páry plutvičiek, a na konci tela je chvostová plutvička, postavená tiež horizontálne. Hlava je obrastená kožným záhybom, tzv. kapucňou, ktorá bola pokladaná za rudiment plášťa ramenonožcov. Pod touto kapucňou vyrastajú po bokoch hlavy tuhé, mierne zahnuté štetiny, ktoré slúžia na zachytávanie potravy. Coelom je trojdielny, podobne ako u chytadlovcov. Svalstvo je priečne pruhované.

Štetinatoústky sú hermafrodity, larválne štádium je potlačené. Ich postavenie v systéme nie je jasné ani dnes. Podľa niektorých teórií (Komárek, 1952) ide o neotenické formy, príbuzné predkom Deuterostomia, Tentaculata a zrejme i descendentnej skupiny Pogonophora – z tohto pohľadu sa skupina Archicoelomata v Ulrichovom chápaní zdá byť opodstatnená. Moderný systém (Matis et al., 2002) zaraďuje tieto záhadné živočíchy definitívne k pseudocoelomátom do príbuzenstva brušnobrviek a vírnikov. Štetinatoústky sú jediné bezstavovce s viacvrstvovým krycím epitelom. Je to málo početná skupina, ale jednotlivé druhy (napr. Sagitta hexaptera sa v morskom planktóne vyskytujú hromadne).

Systematika 
 kmeň: štetinatoústky (Chaetognatha)
 trieda: Archisagittoidea
 trieda: Sagittoidea

Iné projekty

Referencie

Externé odkazy 
 

 
Prvoústovce
Fenol

Pozri aj fenoly.

Fenol, benzenol alebo hydroxybenzén (zastarano aj kyselina karbolová) je hydroxyderivát benzénu. Racionálny vzorec fenolu je C6H5OH.

Je to tuhá bezfarebná kryštalická látka s charakteristickým zápachom. Na svetle a vzduchu postupne ružovie až hnedne a pôsobením kyslíka zvetráva. Fenol je najjednoduchším zástupcom skupiny aromatických hydroxyderivátov – fenolov.

Vlastnosti

Fyzikálne 
Za normálnych podmienok tvorí fenol bezfarebné kryštály, ktoré majú niekedy tendenciu sa roztekať. Teplota topenia je 40,5 °C, teplota varu 181,7 °C a hustota 1070 kg/m3. Rozpustnosť fenolu vo vode je pomerne nízka, ale je možné ju zvýšiť prídavkom silnej zásady (napr. NaOH). Fenol je silné dezinficiens, ale pre svoj zápach a jedovatosť (LDLO = 140 mg/kg) sa už na tieto účely nepoužíva.
 Mólová hmotnosť: 94,11 g/mol
 pH = 4,9–5,5 (50 g fenolu/1 L vody)
 Dynamická viskozita: 3,437 mPa.s (pri 50 °C)
 Tlak nasýtených pár: 0,2 hPa (pri 20 °C)
 Medza výbušnosti: 1,3–9,5 obj. %

Chemické vlastnosti 
Fenol je z hľadiska Brønstedovej teórie slabá kyselina (pKa = 9,95), pretože vodík hydroxylovej skupiny je odštiepiteľný v podobe protónu. Zvýšenú kyslosť fenolu oproti jeho alifatickému analógu cyklohexanolu zapríčiňuje vysoká elektrónová hustota na aromatickom jadre.

Fenol poskytuje okrem elektrofilných substitučných reakcií na aromatickom jadre aj reakcie prebiehajúce na hydroxylovej skupine (napr. esterifikácia, tvorba alkalických fenolátov):
 C6H5OH + NaOH → C6H5ONa + H2O

Elektrofilné substitúcie prebiehajú na fenole ľahšie než na benzéne, pretože substituent –OH zvyšuje elektrónovú hustotu jadra, keďže nad záporným indukčným efektom prevláda kladný mezomérny efekt (+M efekt):

Výroba 
Fenol sa bežne nachádza v čienouhoľnom dechte a vo vypieracích vodách po karbonizácii čierneho uhlia. Tieto zdroje však zabezpečujú len malú časť svetovej produkcie fenolu (2,2 mil. ton ročne). Technologicky sú dobre zvládnuté viaceré metódy prípravy:
 alkalické tavenie kyseliny benzénsulfónovej
 hydrolýza chlórbenzénu
 kuménový proces.
Najpoužívanejšia metóda je kuménový proces (kumén = izopropylbenzén), pretože pri tomto spôsobe vzniká ako vedľajší produkt acetón.

Použitie 
Fenol má veľmi široké spektrum využitia. Najväčšia časť svetovej produkcie sa využíva na výrobu fenolformaldehydových živíc a ε-kaprolaktámu. Fenol je východiskovou surovinou pri príprave mnohých alkylovaných fenolov (krezoly, tymol), liečív, farbív, výbušnín, rozpúšťadiel, zmäkčovadiel a iných látok.

Fenoly
Organické kyseliny
Karcinogény IARC skupiny 3
Antiseptiká
Veda a technika v 1834
Kyselina benzoová

Kyselina benzoová (správne kyselina benzénkarboxylová, vzácnejšie kyselina fenylmravčia) je tuhá bezfarebná kryštalická látka s racionálnym vzorcom C6H5COOH. Je najjednoduchšou aromatickou karboxylovou kyselinou. V potravinárstve má priradené E číslo E210.

Vlastnosti

Fyzikálne vlastnosti 
Kyselina benzoová tvorí pri normálnych podmienkach bezfarebné kryštály bez zápachu. Teplota topenia je 122,4 °C a vrie pri 249 °C. Pri vyšších teplotách (nad 100 °C) sublimuje. Vo vode sa pri 20 °C rozpúšťa len mierne (3,4 g/l vody), rozpustnosť možno zvýšiť prídavkom silnej zásady (napr. NaOH) resp. miernym zahriatím. 

 Hustota: 1321 kg/m3
 Mólová hmotnosť: 122,12 g/mol
 pH: 3,1–3,3 (10 g/l vody)
 Tlak pár: 1,3 Pa
 Medza výbušnosti: 1,4 obj. %

Chemické vlastnosti 
Kyselina benzoová patrí v rámci organických kyselín medzi stredne silné kyseliny (pKa = 4,17). Jej vyššiu kyslosť oproti alifatickým analógom spôsobuje stabilizačné pôsobenie aromatického jadra po odštiepení protónu z karboxylovej skupiny. 

Kyselina benzoová poskytuje všetky reakcie charakteristické pre karboxylové kyseliny (napr. esterifikácia, tvorba solí, tvorba funkčných derivátov):

Na aromatickom jadre možno uskutočniť elektrofilné substitúcie, prebiehajú však ťažšie než na benzéne:

Použitie 
Kyselina benzoová a jej  soli (benzoan sodný, draselný, vápenatý) sú mierne toxické (LD50 ≈ 0,5 g/kg) a používajú sa ako konzervačné prísady (E210, E211, E212, E213). Konzervačný účinok spočíva v schopnosti kyseliny benzoovej inhibovať rast kvasiniek, baktérií a obzvlášť plesní. Kyselina benzoová sa používa na konzerváciu potravín kyslého charakteru (citrusové šťavy, sýtené nápoje). Doteraz sa vedú spory o zdravotnej nezávadnosti jej používania ako konzervačného prípravku.

Kyselina benzoová slúži aj ako dôležitá surovina pri výrobe fenolu, benzoylchloridu, dibenzoylperoxidu (iniciátor polymerizácie).

Výroba 
Svetová ročná produkcia kyseliny benzoovej dosahuje 0,25 mil. ton. Priemyselne sa vyrába oxidáciou toluénu kyselinou dusičnou resp. vzdušným kyslíkom za prítomnosti kobaltnatých katalyzátorov alebo dekarboxyláciou kyseliny ftalovej.

Benzoová kyselina
Aromatické zlúčeniny
Konzervanty
Čeľusťoústky

Čeľusťoústky alebo gnatostomuly (Gnathostomulida) sú kmeň prvoústovcov. Sú to drobné štíhle morské červovité živočíchy (0,5 – ) s dlhým obrvením na povrchu tela. Okolo ústneho otvoru majú kutikulárne čeľuste. Anus je druhotne redukovaný, trávenie je výlučne intracelulárne. Asi 80 druhov týchto archaických živočíchov žije v morskom piesku (často na miestach s obsahom H2S), živia sa drobnými riasami. V Stredozemnom mori žije Gnathostomaria lutheri.

Systematika 
 kmeň: čeľusťoústky (Gnathostomulida)
 trieda: Filospermoidea
 trieda: Bursovaginoidea

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Prvoústovce
Špirálovce

Špirálovce (Spiralia) sú skupina kmeňov prvoústovcov. Do tejto skupiny zaraďujeme bilaterálne živočíchy so špirálnym ryhovaním vajíčka. Rozdeľujú sa na tri fylogenetické línie (sensu Matis et al., 2002), resp. nadkmene (Franc, 2005):
 atrochozoy (Atrochozoa) bez súvislej telovej dutiny (priestor medzi ekto– a endodermom vyplňuje svalový vak a mezenchým), larva – pokiaľ sa vyskytuje – je planuloidná. Ich epidermis sa nezvlieka.
 trochofórovce (Trochozoa) majú už pravú telovú dutinu – coelom, niekedy ešte málo vyvinutý (Mollusca). Coelom však môže byť z väčšej časti nahradený mezenchýmom (Hirudinea), resp. jeho funkčnou analógiou je rhynchocoel (Nemertini). Larva – pokiaľ sa vyskytuje – je trochoforoidná. Ani u Trochozoa ešte nie je vyvinutý mechanizmus zvliekania epidermy (kutikuly).
 zvliekavce (Ecdysozoa) sú zrejme polyfyletická skupina, zahrňujúca veľmi rozdielne živočíchy, ktorých jediným spoločným znakom je periodické zvliekanie kutikuly aspoň u juvenilných štádií, no niekedy aj u dospelých jedincov. Tento proces riadi hormón ekdyson, produkovaný u článkonožcov predohrudnými žľazami (glandulae protothoracales). Telová dutina týchto živočíchov môže byť nepravá – tzv. schizocoel, alebo zmiešaná telová dutina (modifikovaný coelom – mixocoel).

Systematika
skupina (kmeňov): špirálovce (Spiralia) 
línia: atrochozoy (Atrochozoa)
línia: trochofórovce (Trochozoa) 
línia: zvliekavce (Ecdysozoa)

Iné projekty

Externé odkazy
 

 
Prvoústovce
Atrochozoy

Atrochozoy (lat. Atrochozoa) sú línia špirálovcov, skupiny kmeňov prvoústovcov. Sú to živočíchy bez súvislej telovej dutiny (priestor medzi ekto– a endodermom vyplňuje svalový vak a mezenchým), larva – pokiaľ sa vyskytuje – je planuloidná. Ich epidermis (koža) sa nezvlieka.

Systematika
línia: atrochozoy (Atrochozoa)
kmeň: ploskavce (Plathelminthes) 
kmeň: brvoústky (Cycliophora)
kmeň: myzostómy (Myzostomida)

Externé odkazy
Trochofórovce

Trochofórovce (Trochozoa) sú línia špirálovcov, skupiny kmeňov prvoústovcov. Sú to živočíchy, ktoré majú už pravú telovú dutinu – coelom, niekedy ešte málo vyvinutý (Mollusca). Coelom však môže byť z väčšej časti nahradený mezenchýmom (Hirudinea), resp. jeho funkčnou analógiou je rhynchocoel (Nemertini). Larva – pokiaľ sa vyskytuje – je trochoforoidná. Ani u nich ešte nie je vyvinutý mechanizmus zvliekania epidermy (kutikuly).

Systematika
Postavenie kmeňov Sipuncula a Echiurida v systéme bolo dlhú dobu nejasné a nie je celkom jasné ani dnes. V starších systémoch sú zaraďované k obrúčkavcom buď ako samostatné triedy, alebo sú spolu so skupinou Priapulidea (dnes je to trieda v schizocoelomovom kmeni Cephalorhyncha) spájané do umelej triedy Gephyrea, ktorá je zaraďovaná opäť k Annelida. I keď majú k nim isté príbuzenské vzťahy – čo dokazujú metanefrídie, špirálové brázdenie vajíčka, trochofóra (a u Echiurida aj štetinky a embryonálne zakladanie coelomových dutiniek), rozdielnych znakov je predsa len príliš veľa na to, aby mohli spolu s Annelida patriť do jedného kmeňa. Tieto reliktné starobylé živočíchy sú pravdepodobne potomkami predkov všetkých coelomových prvoústovcov. Počas veľmi dlhých dôb sa však dosť pozmenili a získali aj určité špecializované znaky.

línia: trochofórovce (Trochozoa) 
nadkmeň: Lophotrochozoa 
 kmeň: pamachovky  (Entoprocta)
 kmeň: chytadlovce (Tentaculata)
nadkmeň: Eutrochozoa
 kmeň: pásnice (Nemertini)
 kmeň: mäkkýše (Mollusca)
 kmeň: sipunkuly (Sipuncula)
 kmeň: obrúčkavce (Annelida)
 kmeň: chobotníčky (Echiurida)
 kmeň: pogonofóry (Pogonophora)

Externé odkazy
Zvliekavce

Zvliekavce (Ecdysozoa) sú línia špirálovcov, skupiny kmeňov prvoústovcov. Je to zrejme polyfyletická skupina, zahrňujúca veľmi rozdielne živočíchy, ktorých jediným spoločným znakom je periodické zvliekanie kutikuly aspoň u juvenilných štádií, no niekedy aj u dospelých jedincov. Tento proces riadi hormón ekdyson, produkovaný u článkonožcov predohrudnými žľazami (glandulae protothoracales). Telová dutina týchto živočíchov môže byť nepravá – tzv. schizocoel, alebo zmiešaná telová dutina (modifikovaný coelom – mixocoel).

Systematika
Skupina vznikla po zrušení „dutinového“ triedenia bilaterálií, pričom v nej možno vybadať dve nezreteľne oddelené línie: Zvyšok bývalých schizocoelomát (reprezentovaný kmeňmi Nematoda, Cephalorhyncha) a „klasické“ myxocoelomáty, ku ktorým vždy patril najväčší kmeň Arthropoda, Tardigrada a maličký reliktný kmeň Onychophora.

línia: zvliekavce (Ecdysozoa): 
nadkmeň: okrúhlovce (Nemathelminthes) 
kmeň: hlístovce (Nematoda)
kmeň: chobotohlavce (Cephalorhyncha)
nadkmeň: Panarthropoda 
kmeň: pomalky (Tardigrada) 
kmeň: pazúrikavce (Onychophora)
kmeň: článkonožce (Arthropoda)

Iné projekty

Externé odkazy
Ryba

Ryba môže byť:
 taxonomická jednotka, pozri pod ryby
 obec v Maďarsku, pozri Ryba (Maďarsko)
 symbol raných kresťanov, pozri ryba (symbol)
Sergej Michajlovič Ejzenštejn

Sergej Michajlovič Ejzenštejn (* 23. január 1898, Riga – † 11. február 1948, Moskva) bol sovietsky filmový režisér a scenárista, filmový teoretik a pedagóg.

Život 
Narodil sa v Rige v rodine architekta Michaila Osipoviča Ejzenštejna. Začal študovať architektúru, no v roku 1918 vstúpil do Červenej armády a pracoval ako karikaturista. Po vojne študoval japonskú filológiu. 

Debutoval filmom „Štrajk“. Úspech však zožal až svojím druhým filmom „Krížnik Potemkin“, ktorý je dodnes považovaný za vôbec najlepší film, aký bol nakrútený. Vďaka tomuto filmu sa stal popredným sovietskym režisérom. 

Mnoho jeho filmov vzniklo na objednávku vtedajšieho režimu (Alexander Nevský, Ivan Hrozný), a mnohé boli ešte pred premiérou cenzurované (Desať dní, ktoré otriasli svetom, Generálna línia) alebo skončili v trezore (Bežinova lúka). Napriek tomu, že za 1. diel filmu Ivan Hrozný dostal Stalinovu cenu, jeho druhá časť musela prejsť cenzúrou. Zomrel na infarkt.

Filmografia (neúplná) 

 1924 – Stačka (Štrajk)
 1925 – Bronenosec Potemkin (Krížnik Potemkin)
 1926/29 – Generaľnaja linija (Generálna línia) – premiéra filmu mala názov Staroje i novoje (Staré a nové), pretože ho kvôli cenzúre museli prerobiť
 1927/28 – Okťabr (Desať dní, ktoré otriasli svetom)
 1930 – Qué viva México
 1935/36 – Bežin lug (Bežinova lúka)
 1938 – Aleksandr Nevskij (Alexander Nevský)
 1941/46 – Ivan Groznyj (Ivan Hrozný)

Iné projekty

Externé odkazy 
 EJZENŠTEJN, Sergej Michajlovič. Kamerou, tužkou i perem. Preklad Jiří Taufer. Praha: Orbis, 1959. OCLC číslo (worldcat): 85327291. (česky)
 S. M. Ejzenštejn - životopis, dielo, videoarchív…

Zdroj 
 

Sovietski filmoví režiséri
Filmoví režiséri židovského pôvodu
Ruské osobnosti židovského pôvodu
Ruskí ateisti
Osobnosti na ruských poštových známkach
Osobnosti z Rigy
Xenoturbely

Xenoturbely alebo vakočrevovky (lat. Xenoturbellata, Xenoturbellida) je kmeň živočíchov s jedinou čeľaďou Xenoturbellidae a jediným rodom xenoturbela (lat. Xenoturbella).

Charakteristika 
Jeho zástupcovia nemajú pharynx ani zreteľne vyvinuté cerebrálne ganglium, nervová sústava je difúzna. Nemajú protonefrídie, ani osobitný vývod gonád – gaméty sa zhromažďujú okolo čreva v parenchýme a telo opúšťajú ústami. Patrí sem morský belavý 2 –  veľký druh Xenoturbella bocki. Stavbou tela sa blíži rebrovkám (Acnidaria).

Systematika

Zaradenie v systéme 
Zaradenie tohto rodu bolo v minulosti sporné, zaraďovali sa najmä:
 do ploskavcov (takto prvýkrát v roku 1949) a v rámci nich najčastejšie buď do ploskulíc (ako samostatný rad alebo [prvýkrát v roku 1959] v rámci taxónu Acoela v užšom zmysle) alebo ako sesterská skupina všetkých ostatných ploskavcov,
 ako sesterský taxón taxónu Acoelomorpha (takto prvýkrát v roku 1987),
 ako primitívne lastúrniky (takto prvýkrát v roku 1997),
 ako primitívne druhoústovce (takto prvýkrát v roku 1960),
 ako primitívne dvojstranovce (takto prvýkrát v roku 1997),
 niekde k rebrovkám,
 ako primitívne mnohobunkové živočíchy (takto prvýkrát v roku 1959).

Pokiaľ ide o zaradenie v posledných rokoch: V roku 2006 sa zistilo, že tvoria samostatný kmeň druhoústovcov (druhoústovce patria do dvojstranovcov). Od roku 2011 v mnohých systémoch tvoria spolu s bezčrevovcami samostatný taxón dvojstranovcov, ktorý sa volá Xenacoelomorpha. V rámci dvojstranovcov sa Xenacoelomorpha zaraďujú:
 buď ako primitívne dvojstranovce - čiže ako sesterská skupina všetkých ostatných dvojstranovcov (t.j. prvoústovcov aj druhoústovcov), 
 alebo ako primitívne druhoústovce - čiže ako sesterská skupina taxónu Ambulacraria (ktorý pozostáva z vnútrožiabrovcov a ostnatokožcov).

Vnútorná systematika 
rod xenoturbela (Xenoturbella):
 klád plytkých vôd:
 (bez mena):
 Xenoturbella bocki - opísaný v roku 1949; zahŕňa aj taxón Xenoturbella westbladi (opísaný v roku 1999), ktorý sa istý čas považoval za samostatný druh
 Xenoturbella hollandorum- opísaný v roku 2016
 Xenoturbella japonica  - opísaný v roku 2017
klád hlbokých vôd:
 (bez mena):
 Xenoturbella churro- opísaný v roku 2016
 Xenoturbella profunda- opísaný v roku 2016
 Xenoturbella monstrosa - opísaný v roku 2016

Iné projekty

Zdroje 

Druhoústovce
Georges Méliès

Georges Méliès (* 8. december 1861, Paríž – † 21. január 1938, Paríž) bol francúzsky filmový režisér.

V získavaní umeleckého vzdelania ho podporovala matka. Po ukončení vojenskej služby žil rok v Londýne, potom po návrate od roku 1882 pracoval v otcovej továrni na vývoji strojov a popritom konštruoval hracie automaty. 

Obdivoval iluzionistu Robert-Houdina, zúčastnil sa na prvom premietaní bratov Lumièrovcov. Toto predstavenie ho nadchlo natoľko, že už o rok neskôr, v roku 1896 si zostrojil vlastnú kameru a premietal vo svojom divadle vlastné krátke filmy.
Založil produkčnú firmu a vytvoril vôbec prvý filmový ateliér na svete. Vo svojich prvých filmoch bol takmer všetkým – autorom, producentom, režisérom, hlavným predstaviteľom i predavačom svojich filmov, no i tak ho trápil neustály nedostatok financií.

V roku 1912 natočil svoj posledný film. Počas 1. svetovej vojny prišiel o svoje divadlo a tak bol nútený kočovať so svojimi predstaveniami, až napokon zakotvil v stánku na Montparnasse.
V roku 1928 mu udelili titul rytiera čestnej légie.
Život dožil v starobinci aj so svojou manželkou, herečkou Jeanne d’Alcy. Vo filmovom svete sa zapísal ako vynálezca a priekopník hraného filmu.

Filmografia (neúplná) 
 1902 - Cesta na Mesiac (Le voyage dans la lune)
 1904 - Cesta do Nemožna (Le voyage á travers l’impossible)
 1906 - 400 diablových kúskov (Les quatre cents farces du diable)
 1908 - Le locataire diabolique

Externé odkazy 
 
 Georges Méliès on Google Play Store. Free App to download.

Zdroj 
 N. Schrőder – Slávni filmoví režiséri. Bratislava, Slovart 2004. S. 10-15.

Francúzski filmoví režiséri
Nositelia Radu čestnej légie
Osobnosti pochované na Père-Lachaise
Osobnosti z Paríža
Priekopníci kinematografie
Pyroklastický prúd

Pyroklastický prúd alebo horúce (sopečné) mračno alebo nuée ardente [nüe arda(n)t] (z francúzštiny, doslova "horúce mračno") je často sa vyskytujúci fenomén explozívnych sopečných erupcií. Je to pohyblivá, fluidizovaná zmes žeravých plynov, úlomkov magmy a sopečného popola s teplotou od 100 do 800 °C, pohybujúca dolu vulkanickým svahom veľkou rýchlosťou (až 300 km.h-1). Pre tieto vlastnosti je jednou z najdevastujúcejších foriem sopečnej činnosti. Pyroklastické prúdy sa vyskytujú pri explozívnych erupciách viskóznej magmy.

Príčiny vzniku pyroklastických prúdov sú nasledovné:
 Kolaps plynovo-popolového mraku plínijskej erupcie. Pokiaľ tlak explózie nie je dostatočný na vytlačenie popolových mrakov vysoko do atmosféry, tieto naspäť padajú po bokoch sopky.
 Kolaps lávového dómu a jeho následný rozpad.
 Zničenie časti sopky pri veľkej explózii.
 „Spenenie“ lávy počas jej degazácie (odplynenia) pri erupcii.

Pyroklastické prúdy sú veľmi nebezpečný fenomén, možno ešte nebezpečnejší ako samotná tečúca láva (pre obrovskú kinetickú energiu a ďaleký dosah). Z množstva katastrof spôsobených pyroklastickými prúdmi sa dajú uviesť najznámejšie: zničenie Pompejí v roku 79 pri erupcii sopky Vezuv v Taliansku a explózia sopky Pelée v Karibiku v roku 1902.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 

Sopečné produkty
Stigmatizácia

Stigmatizácia je fenomén, pri ktorom sa na tele žijúceho človeka (na rukách, nohách a boku) objavujú Kristove rany alebo je v týchto miestach pociťovaná extrémna bolesť. Tieto rany sa označujú ako stigmy (z latinčiny stigma, pôvodne z gréckeho στίγμα znamenie, vpálené znamenie, stopy utrpenia) a ich nositeľ ako stigmatik. Vyskytujú sa hlavne v prostredí katolíckej cirkvi a sú považované za zázračný prejav zvláštnej Božej milosti.

Skepticizmus 
Skeptici považujú stigmatizáciu za podvod alebo sa pre ňu snažia nájsť medicínske vysvetlenie. 

Sebapoškodzovanie takéhoto typu môže byť príznakom rozličných duševných chorôb. Niektorí falošní stigmatici trpia takzvaným Münchhausenovým syndrómom, pre ktorý je charakteristická intenzívna túžba byť stredobodom pozornosti. Títo pacienti si často privodia poranenie alebo predstierajú chorobu, aby dosiahli hospitalizáciu a starostlivosť.

Narozdiel od väčšiny svätých, ktorí ale stigmy naozaj mali, a nechválili sa nimi, ale v pokore ich nechávali v skrytosti. 

Neexistujú tiež žiadne zmienky o stigmatikoch z obdobia pred 13. storočím, kedy sa zobrazenie ukrižovaného Krista udomácnilo v ikonografii kresťanského Západu.

Stigmatici 
 František z Assisi
 Katarína Sienská
 Anna Katarína Emmerichová
 Pio z Pietrelciny
 Terézia Neumannová
 Gemma Galganiová

Napriek tomu, že sa stigmatizácia (podobne ako bilokácia, levitácia a iné zvláštne mystické fenomény) uvádza v životopisoch viacerých svätcov, Cirkev ju nepovažuje za spoľahlivý znak na rozpoznanie svätosti u daného človeka. 
Treba poznamenať, že hoci Ježiš Kristus bol skutočne pribitý klincami v zápästiach (čo okrem iného dokazuje Turínske plátno), stigmy na dlaniach nie sú popretím tejto skutočnosti. Ich význam je v skutočnosti duchovný a mystický; nemajú byť správou pre anatómiu alebo kriminalistiku o presnej podobe Ježišovho ukrižovania, ale skôr duchovným posolstvom pre každého človeka - každý hriech spôsobil Ježišovi podľa kresťanskej teológie strašné utrpenie, a preto sú dôkazom veľkej Božej lásky k človeku . Slúžili tiež ako prostriedok pre konkrétnych svätých, aby sa čo najintímnejšie spojili s Kristom.

Referencie

Externé odkazy 
 Kdo jsou nositelé "Kristových ran"?, Katolický týdeník

Kresťanstvo
Náboženstvo a teológia
Stigmatici
Personálna únia (štáty)

Personálna únia je spojenie dvoch alebo viacerých štátov osobou jednej hlavy štátu (panovník, prezident a pod.).

Politika
Myzostómy

Myzostómy (Myzostomida) sú kmeň špirálovcov, skupiny kmeňov prvoústovcov.

Je to veľmi starobylá skupina morských živočíchov, silne pozmenená parazitickým spôsobom života. Tieto záhadné živočíchy boli tradične zaraďované k obrúčkavcom (ako trieda), s ktorými však zrejme nemajú nič spoločné.

Ich telo je skrátené a sploštené, niekedy až diskovité, s takmer úplne potlačenou segmentáciou. Na chrbte je 5 párov skrátených zatiahnuteľných parapódií s háčikmi. Coelom je redukovaný na párové laterálne dutinky na chrbtovej strane, telo vypĺňa z väčšej časti mezenchým. Dýchacia, vylučovacia a obehová sústava je redukovaná, nervová sústava je zjednodušená; všetky tieto znaky sú klasickým príkladom parazitárnej regresie. Tráviaca sústava začína ústami na vysunuteľnej hlave, pokračuje cicavým svalnatým hltanom, rozvetveným črevom a končí sa subterminálnym anusom.

Rozmnožovanie a vývin 
Sú hermafrodity s veľmi zložitým rozmnožovaním. Pri kopulácii si jedince vymieňajú spermatofóry. V spermatofóre prebieha zložitý proces dozrievania spermií, v ktorom sa vyskytuje aj spermatické syncýtium. Syncýtium preniká do tela druhého jedinca a tu z neho zložitým pochodom vznikajú spermie. Z oplodneného vajíčka vzniká obrvená larva, ktorá čoskoro prisadá na hostiteľa a prekonáva premenu.

Do triedy patrí asi 150 morských druhov, sú to endoparazity ježoviek (Asteroidea). V tele hostiteľa tvoria charakteristické deformačné cysty. Ide o reliktnú, veľmi starobylú skupinu živočíchov – deformačné cysty sa našli už na fosíliách prvohorných ľalioviek.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Špirálovce
Stratovulkán

Stratovulkán (zriedkavejšie názvy: kompozitný vulkán, vrstevnatý vulkán, navrstvená sopka) je vysoký vrch sopečného pôvodu, tvorený striedaním sa vrstiev lávy a vulkanoklastických usadenín. Väčšinou má kužeľový tvar so strmými úbočiami, nakoľko láva ním vyvrhovaná má vysokú viskozitu a preto utuhne väčšinou už na svahu sopky, neroztečie sa. Stratovulkány sú obvykle veľmi vysoké, väčšinou cez 2 500 m.

Častým výskytom stratovulkánov sú známe aktívne kontinentálne okraje (kde dochádza k subdukcii). Jednotlivé časti stratovulkánu sa rozdeľujú na:
 centrálnu zónu (oblasť krátera),
 prechodovú zónu (oblasť vulkanického svahu),
 vzdialenú zónu (oblasť úpätia sopky).

Medzi najznámejšie stratovulkány patria:
 Etna –Taliansko (Sicília)
 Saint Helens - USA
 Vezuv – Taliansko
 Pelée – Martinique
 Mayon – Filipíny
 Fudžisan – Japonsko
 Kľučevská sopka – Rusko (Kamčatka)

V minulosti sa stratovulkán nachádzal aj na Slovensku – Štiavnický stratovulkán. Mohol byť vysoký až okolo 4 000 m. Jeho pozostatkom sú Štiavnické vrchy. Mesto Banská Štiavnica leží v jeho kaldere.

Pozri aj 
 Štítový vulkán
 Zoznam sopiek

 Stratovulkán
Čapovec

Čapovec (iné názvy: axis, epistrofeus; lat. axis, epistropheus) je 2. krčný stavec. Má tvar typického krčného stavca, navyše však má nahor z tela vyčnievajúci útvar - dens axis alebo zub čapovca. Jeho kužeľovité zakončenie sa označuje ako apex dentis. Zub je vlastne vývojovo pôvodné telo nosiča, pripojené k axis, o čom svedčí i samostatné osifikačné jadro. Na prednej ploche dens axis sa nachádza facies articularis anterior - kĺbna plôška pre skĺbenie s fovea dentis atlasu. Podobná plôška je i na jeho zadnej strane - tzv. facies articularis posterior, ktorá sa opiera o ligamentum transversum atlantis.

Osifikácia 
Osifikácia čapovca sa od ostatných stavcov chrbtice líši tým, že má ešte jedno samostatné jadro pre dens axis, ktoré je pôvodom telo atlasu.

Variácie 
 dens axis vo forme samostatnej kosti - os odontoideum
 apex dentis vo forme samostatnej kosti - ossiculum terminale
 zrast so stavcom C3

Anatómia
Chytadlovce

Chytadlovce (Tentaculata, Ectoprocta) sú kmeň špirálovcov. Sú to morské aj sladkovodné živočíchy s červovitým, niekedy skráteným alebo aj nepravidelným telom. Charakteristickým znakom je triméria coelomu, čo sa odráža aj v ich anatómii. Telo sa skladá z troch častí:
 Protosoma: krátky nadústny segment – epistóm, tzv. viečko;
 Mesosoma: „krčný“ segment, nesúci podkovovitý nosič – lophophor s tentakulami, na ktorých je obrvený epitel;
 Metasoma: trupový segment, ktorý tvorí podstatnú časť tela.

Vývin chytadlovcov prebieha cez obrvenú trochofóroidnú larvu (u sladkovodných machoviek je larválne štádium potlačené), dospelé sú vždy prisadnuté živočíchy s tráviacou sústavou ohnutou v tvare „U“ – anus sa tak presúva do blízkosti úst. Do tohto kmeňa patria tri dosť rozdielne triedy, ktoré môžu byť
klasifikované ako samostatné kmene (Buchar in Novák et al., 1969); v tom prípade Tentaculata vystupujú ako nadkmeň. (V zmysle Ulrichovho systému sú všetky živočíchy s trimériou coelomu – teda i primitívne Deuterostomia – označované ako Archicoelomata.)

Systematika
Na základe niektorých znakov – prehnutie tráviacej rúry do „U“, plášť a „lastúry“ u Brachiopoda – boli Tentaculata v starších systémoch zaraďované do kmeňa Molluscoidea hneď za mäkkýše (Janda et al., 1914), alebo prípadne priamo k mäkkýšom. V dávnejšej minulosti sa zdalo, že majú redukovaný coelom (v tom prípade by zrejme skutočne patrili do kmeňa Mollusca). Podrobnejšie preskúmanie ich anatómie potvrdilo, že majú trojdielny coelom (s miernymi problémami homologizovateľný s troma larválnymi coelomovými segmentami trochofóry), takže sú samostatnou starobylou vetvou, pomerne blízkou primitívnym druhoústovcom. Moderný systém ich radí za podobné Entoprocta do príbuzenstva mäkkýšov, ale i pásnic (ústup od „dutinového“ vymedzenia systému dvojstranovcov).

 kmeň: chytadlovce (Tentaculata)
 trieda: chytadlovky (Phoronidea)
 trieda: machovky (Bryozoa)
 trieda: ramenonožce (Brachiopoda)

Externé odkazy
 

 
Špirálovce
Chytadlovité

Chytadlovité (Phoronida) je jediná čeľaď triedy chytadlovcov, chytadloviek (Phoronida). Jej zástupcovia sú morské červovité živočíchy dlhé niekoľko centimetrov. Vývin je nepriamy cez trochofóroidnú larvu actinotrochu, ktorá však obrvenou lištou okolo úst pripomína aj larvu primitívnych druhoústovcov. Larva rýchlo prisadá, tráviaca rúra sa preťahuje do tvaru dlhého „U“ a v prednej časti narastá dvojitý veniec tentakúl, ktoré okrem priháňania potravy majú aj dýchaciu funkciu. Telo dospelých je ukryté v rúrkovitom puzdre, zlepenom zo zrniek piesku a detritu. Pri anuse je 1 pár metanefrídií. Majú už uzavretú obehovú sústavu, krv obsahuje erytrocyty s hemoglobínom. Chytadlovky sú hermafrodity. Je to nepočetná skupina, na pobreží Stredozemného mora je hojný druh Phoronis psammophila.

Systematika 
trieda: chytadlovky (Phoronida)
 rod: Phoronis
 rod: Phoronopsis

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 Phoronida
 Phoronida World database

Chytadlovce
Ryby

Ryby (Pisces) môže byť:
v biológii rôzne definovaná taxonomická jednotka zahŕňajúca určité vodné stavovce:
 a) všetky bezčeľustnatce + všetky čeľustnatce okrem štvornožcov, pozri ryby (v najširšom zmysle)
 b) plutvovce, teda všetky čeľustnatce okrem štvornožcov, pozri plutvovce
 c) kostnaté ryby, pravé ryby (Osteichthyes), pozri ryby (Osteichthyes) [na slovenských školách sa používa tento význam c) ]
Ryby (súhvezdie)
Ryby (znamenie)
slovenský názov maďarskej obce Ipolyszög, pozri Ryba (Maďarsko)

Pozri aj
kostnaté ryby
Ramenonožce

Ramenonožce (Brachiopoda) sú trieda chytadlovcov. Sú to morské červovité až uhorkovité živočíchy, v dospelosti ukryté v dvojchlopňovej schránke, ktorá je produktom dvojlaločného plášťa. Schránka je chitinózno-vápencová a pripomína lastúry – dojem je dosť dokonalý, pretože na povrchu je tenká pigmentovaná organická vrstva periostracum, podobne ako u mäkkýšov. Lastúry sú však podlhovasté, a chrbtová je vždy menšia, akoby pokrývka. Lophophor s tentakulami je ukrytý v lastúrach, tentakuly slúžia i na dýchanie. Majú otvorenú obehovú sústavu, 1 až 2 páry metanefrídií a 2 páry gonád. Sú gonochoristy, vývin prebieha cez obrvenú larvu (cephalulla). Je to veľmi archaická skupina, známa už z prvohôr preto je táto skupina priraďovaná k živým fosíliám. Neskôr boli hojne rozšírené (poznáme asi 7 000 fosílnych druhov.), dnes ide o reliktnú dožívajúcu skupinu – na svete žije asi len 250 málo známych druhov.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Chytadlovce
Program (počítačový)

Program počítača je postupnosť inštrukcií v zápise zrozumiteľnom počítaču, ktorá slúži na vykonanie úlohy na tomto počítači. Program môže byť vo vykonateľnom alebo zdrojovom tvare.

Programy delíme na systémové a používateľské.
                    

Programovanie
Karol Strmeň

Karol Strmeň (vl. menom Karol Bekéni) (* 9. apríl 1921, Palárikovo – † 16. október 1994, Cleveland, USA), bol slovenský básnik katolíckej moderny, prekladateľ, novinár, pedagóg, literárny kritik, vysokoškolský profesor a osobnosť slovenského exilu.

Životopis 
Vzdelanie získaval v Nových Zámkoch a Šuranoch, kde aj zmaturoval. Dva roky študoval teológiu v Ostrihome, odkiaľ však musel v roku 1942 kvôli národnému cíteniu odísť do Bratislavy na Filozofickú fakultu Slovenskej univerzity v Bratislave (kombinácia slovenčina – filozofia). Po nástupe komunizmu sa rozhodol pre exil. V roku 1945 emigroval do Rakúska a po zastávkach v Nemecku a Taliansku sa v roku 1949 definitívne usadil v americkom Clevelande. Tu doštudoval a ako profesor na Clevelandskej univerzite sa začal plne venovať jazykom, literatúre, pedagogike, organizovaniu exilového života a redaktorskej práci v krajanských periodikách Ave Maria (od roku 1957), Most (v roku 1954 inicioval jeho vznik), Slovák v Amerike či Slovenské noviny. Spolu s prozaikom Milom Urbanom riadil kultúrnu rubriku týždenníka Gardista. Významne prispel k založeniu Slovenského ústavu v Clevelande. Po Nežnej revolúcii a páde komunizmu sa na Slovensko vracal, naposledy v roku 1993, zomrel však v Clevelande. Jeho meno nesie základná škola v Palárikove, v ktorej je tiež zriadená stála expozícia jeho literárneho diela.

Tvorba 
Prvé literárne diela publikoval v študentskom časopise Rozvoj, neskôr prispieval i do časopisov Slovenské pohľady, Elán, Kultúra, Smer a ďalšie. Súčasťou jeho básnického diela (vydal osem zbierok reflexie, lyriky a duchovnej poézie) je jeho prekladateľská tvorba. Venoval sa prekladom z francúzštiny (Paul Claudel, Rainer Maria Rilke), angličtiny (Edgar Allan Poea), taliančiny (Dante Alighieri), ale tiež prekladal staršiu poľskú poéziu (Jan Kochanowsky, Adam Mickiewicz, Juliusz Słowacky, Cyprian Kamia Norwid) a mladšiu poľskú poéziu (Leopold Staff, Kazimierz Wierzyński, Julian Tuwim, J. Minkiewicz, T. Karpowicz, Tadeusz Różewicz, B. Czaykowski). Asi jedenásť jeho diel ostalo len v rukopisnej podobe.

Ocenenia 
Na Slovensku získal tieto vyznamenania:
 Rad Bieleho dvojkríža
 Medaila Spolku slovenských spisovateľov
 Medaila Matice slovenskej

Za prínos do svetového kultúrneho dedičstva ho vyznamenalo Francúzsko aj USA.

Dielo

Poézia 
 1943 – Výžinok života
 1945 – Testament
 1950 – Putovné piesne, prvá exilová kniha (spoluautor Mikuláš Šprinc)
 1963 – Čakajú nivy jar (Cleveland)
 1963 – Žalm cyrilometodský (Cleveland)
 1969 – Znamenie Ryby (Rím)
 1977 – Preblahoslavená, zbierka lyricko-reflexívnych básní (Rím)
 1991 – Sfinga spieva pri jasličkách, výber z celoživotnej tvorby

Preklady 
 Nového zákona
 Rímsky misál
 Dante Alighieri: Nový život
 Dante Alighieri: Peklo (časť Božskej komédie)
 1972 – Návštevy I-II. Antológia svetovej poézie, výber zo svetovej lyriky od najstarších čias po súčasnosť, (Rím)

Poznámky

Referencie

Externé odkazy 
 Karol Strmeň – Literárne informačné centrum

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Slovenskí prekladatelia
Katolícka moderna
Osobnosti z Palárikova
Laureáti Radu Bieleho dvojkríža II. triedy
Anilín

Anilín (systematický názov benzénamín, fenylamín, zriedkavo aminobenzén) je bezfarebná, na svetle žltnúca, charakteristicky zapáchajúca kvapalina. Je to najjednoduchší aromatický amín, aminoskupina je priamo viazaná na aromatické jadro.

História 
Anilín bol prvýkrát izolovaný ako neznámy produkt deštrukčnej destilácie indiga v roku 1826. V roku 1834 ho Friedrich Runge izoloval z čiernouhoľného dechtu. Chemik Fritzsche reakciou hydroxidu draselného s indigom olejovitú substanciu, ktorú nazval anilín. Názov pochádza z latinského názvu rastliny, z ktorej sa pôvodne získavalo indigo — Indigofera anil.  Ruský chemik Zinin získal anilín kyslou redukciou nitrobenzénu. 

Až August Wilhelm von Hoffmann dokázal, že všetky tieto látky, hoci boli pripravené rôznym spôsobom, sú identické.

Vlastnosti

Fyzikálne vlastnosti 
Anilín je pri normálnych podmienkach olejovitá, takmer bezfarebná kvapalina, na svetla a vzduchu mierne oxiduje, čo spôsobuje jeho postupné žltnutie. Teplota topenia je −6,3 °C a teplota varu 184,13 °C. Ostatné fyzikálne vlastnosti anilínu sú uvedené v tabuľke. Podobne ako väčšina amínov zapácha anilín po rybách. Je ľahko zápalný, horí dymivým plameňom.

Chemické vlastnosti 
Anilín je v zmysle Bronstedovej teórie slabou zásadou — pH jeho nasýteného vodného roztoku je 8,9. Zásaditosť anilínu v porovnaní s jeho alifatickým analógom cyklohexylamínom je 106-krát nižšia. Je to spôsobené interakciou voľného elektrónového páru atómu dusíka s π-elektrónmi aromatického jadra. 

Anilín reaguje so silnými minerálnymi kyselinami (napr. HCl) za vzniku solí:

 C6H5–NH2 + HCl → C6H5–NH3+ Cl−

Podobne ako fenol, aj anilín reaguje pri elektrofilných substitučných reakciách ochotnejšie než benzén a tie prebiehajú aj do tretieho a vyššieho stupňa:

Toxicita 
Anilín patrí medzi pomerne silné jedy — toxicky pôsobí pri vdychovaní výparov, pri styku s pokožkou a pri požití. Prejavy otravy sú bolesť hlavy, cyanóza, malátnosť, strata orientácie, výnimočne kŕčové stavy. Dlhodobé vdychovanie pár resp. expozícia pokožky bez ochranných pomôcok môže viesť k poruchám nervovej sústavy a hemolýze.

Výroba 
Anilín sa vyrába prevažne dvojstupňovou syntézou z benzénu — v prvom stupni sa nitračnou zmesou pôsobí na benzén a vzniká nitrobenzén. V druhom stupni redukciou nitrobenzénu železom v prostredí kyseliny chlorovodíkovej alebo katalytickou hydrogenáciou vzniká anilín. 

Druhý spôsob výroby spočíva v amonolýze fenolu za prítomnosti Al2O3.SiO2 ako katalyzátora.

Použitie 
Anilín má veľmi široké spektrum použitia, či už v priemyselnej alebo laboratórnej praxi. V priemyselnej chémii slúži na výrobu cyklohexylamínu, acetanilidu, benzochinónu, difenylamínu, indiga, farbív a rôznych liečív (antibiotikum sulfanylamid). 

V laboratórnej praxi má anilín významné postavenie najmä preto, že jeho reakciou s kyselinou dusitou pri nižších teplotách vzniká diazóniová soľ, ktorá je vhodná na syntézu mnohých dôležitých zlúčenín:

Iné projekty
Mäkkýšovce

Mäkkýšovce (iné názvy: prvomäkkýše, amfineury; zastarano chitóny; lat. Amphineura) sú primitívne mäkkýše. Telo je uhorkovité, ale aj dlhé, červovité, často mierne sploštené. Dorsálna flexia sa ešte neprejavuje – ústa aj anus sú terminálne. Telo pokrýva ostnitá kutikula. V najprimitívnejších prípadoch obsahuje vápenaté spikuly, u chitónov je na chrbtovej strane vytvorená zvláštna schránka zo štítkov. Hlava je slabo diferencovaná, nemajú oči, tykadlá ani statocysty. Nervová sústava je ešte v podstate rebríčková. Podkmeň sa delí na 3 triedy, ktoré majú asi 1 200 recentných druhov.

Systematika
podkmeň: mäkkýšovce/prvomäkkýše/amfineury (Amphineura): 
 trieda: červovky/zadnožiabernice (Caudofoveata) 
 (-) červovce v širšom zmysle (Aplacophora)
 trieda: červovce v  užšom zmysle/červovky (Aplacophora, Solenogastres) 
 trieda: chitóny/štítonosiče (Polyplacophora)

Externé odkazy
 

 
Mäkkýše
Červovce (v širšom zmysle)

Červovce v širšom zmysle (lat. Aplacophora sensu lato) sú taxón (trieda a pod.) primitívnych mäkkýšov. V novších systémoch je rozdelený na taxóny červovky a  červovce v užšom zmysle. 

Ich červovité telo je pokryté kutikulou, u najprimitívnejších foriem slúži na pohyb obrvený epitel (Epimenia). Recentné druhy nemajú typické metanefrídie, plášť, nohu (môže byť posunutá dozadu, atrofovaná a neschopná pohybu) a ani žiabre (dýchajú zriaseným okrajom kloakálnej dutiny na konci tela, kam ústi anus a nefrogonostóm). Žijú iba v mori.

Niektoré dávnejšie teórie hľadali v tejto triede východiskovú skupinu pre fylogenézu mäkkýšov. V skutočnosti ide o veľmi starobylú slepú vývojovú vetvu, kde k zjednodušeniu až redukcii viacerých orgánov došlo druhotne, v dôsledku dlhodobého degradačného vývoja. Napríklad skutočnosť, že redukcia schránky je druhotná, potvrdzuje zakladanie siedmich štítkov u lariev niektorých druhov.

Systematika 
červovce v širšom zmysle (Aplacophora sensu lato):
 červovky (Chaetodermomorpha, Caudofoveata)
 červovce (Aplacophora sensu stricto, Neomeniomorpha, Solenogastres)

Externé odkazy 
 

Prvomäkkýše
Chitóny

Chitóny je aj starší názov mäkkýšovcov (Amphineura), pozri mäkkýšovce.

Chitóny (staršie: chitony, štítonosiče; zastarano: bliaškonosné, slimáci chrobákovití, chrobákovci; lat. Polyplacophora) sú trieda primitívnych mäkkýšov. Sú to podlhovasté mierne sploštené, bilaterálne súmerné mäkkýše. Na spodnej strane majú podlhovastú nohu, z chrbtovej strany sú kryté ôsmimi sčasti sa prekrývajúcimi štítkami, ktoré sú spojené väzivovou obrubou z okrajovej časti plášťa (perinotum). Štítky tvoria s epidermou i celým telom oveľa užší celok v porovnaní so schránkou podkmeňa Conchifera, ktorá je za istých podmienok oddeliteľná od tela; systém štítkov u chitónov je teda skôr ektoskeletom než schránkou, najmä keď si uvedomíme fakt, že umožňuje živočíchovi značnú pohyblivosť. Majú už vytvorenú hlavu, nie je však zreteľne oddelená od tela. Nemajú oči, tykadlá ani statocystu, majú však už plášť, žiabre aj metanefrídie. V Stredomorí sú miestami hojné Callochiton laevis a Chiton olivaceus.

Externé odkazy 
 
Sirenko, Boris. (2006). New outlook on the system of chitons (Mollusca: Polyplacophora). Venus. 65. 27-49.  (obsahuje prehľad viacerých systémov)
Irisarri, I., Uribe, J.E., Eernisse, D.J. et al. A mitogenomic phylogeny of chitons (Mollusca: Polyplacophora). BMC Evol Biol 20, 22 (2020).

Prvomäkkýše
Kokosové ostrovy

Kokosové ostrovy (angl. Cocos Islands alebo Keeling Islands), dlhý tvar: Teritórium Kokosových ostrovov (),  sú austrálske teritórium v Indickom oceáne. Tvoria ho 2 atoly s 27 koralovými ostrovmi, z ktorých len dva – West Island a Home – sú obývané. Objavil ich roku 1609 William Keeling.

West Island je správnym centrom Kokosových ostrovov, no najväčším mestom je Bantam na ostrove Home.

Vrchným predstaviteľom je anglická kráľovná, ktorá je zastúpená guvernérom. Predsedom vlády je austrálsky administrátor, zastupujúci austrálsku vládu.

Dejiny 
Ostrovy objavil anglický námorník William Keeling roku 1609. O dva roky po objavení bola na južnom ostrove založená prvá osada. 
Od roku 1955 patria ostrovy do správy Austrálie. V roku 1984 sa konalo referendum o ďalšom osude ostrovov a väčšina obyvateľov sa rozhodla ostať pod správou Austrálie.

Hospodárstvo a cestovný ruch 
Hlavnú časť hospodárstva ostrovov činí vojenská základňa a cestovný ruch. V menšom množstve je to rybolov a poľnohospodárstvo, najmä pestovanie banánov a kokosových paliem na kopru (sušené a rozompleté jadro kokosových orechov). Na ostrovoch sú problémy s pitnou vodou. Turistickým centrom je West Island, kde sa nachádza hotel. Na ostrovy lieta pravidelná linka z Austrálie.
Najteplejšie je tu v mesiacoch od novembra do januára až februára a najchladnejšie zase od júna do augusta až septembra.

Referencie

Iné projekty 

 
Ostrovy Austrálie
Hans Fischer

Hans Fisher (* 27. júl 1881, Höchst am Main – † 31. marec 1945, Mníchov) bol nemecký organický chemik.

V roku 1930 získal Nobelovu cenu za chémiu za svoj výskum hemínu a chlorofylu.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Biografie na Nobelprize.org
 Biografie bei der Technischen Universität München, Abteilung Chemie
 Hans-Fischer-Gesellschaft München

Nemeckí chemici
Nositelia Nobelovej ceny za chémiu
Nositelia Davyho medaily
Nemeckí nositelia Nobelovej ceny
Vyučujúci na Viedenskej univerzite
Obete samovrážd
Osobnosti z Frankfurtu nad Mohanom
Pavol Ušák Oliva

Pavol Ušák Oliva (vl. menom Pavol Ušák, pseudonymy Ivo Martinovič, Milo Juriščov, Mirko Hrázdecký, Paľo Oliva, Paľo U. Oliva) (* 14. novembra 1914, Kátlovce – † 1. marca 1941, Kvetnica) bol slovenský básnik katolíckej moderny, rímskokatolícky kňaz a brat herečky Hany Kostolanskej.

Život 
Pochádzal z roľníckej rodiny a vzdelanie získaval na gymnáziu v Trnave a pokračoval štúdiom katolíckej teológie v Trnave, Bratislave a v Spišskej Kapitule. V roku 1939 bol vysvätený za kňaza. Ako kaplán začal pôsobiť vo Veličnej na Orave, kde bol farárom básnik staršej generácie Ignác Grebáč Orlov. Už v mladom veku ochorel na tuberkulózu, z ktorej sa liečil vo Vysokých Tatrách, no napokon jej podľahol. V Poprade je po Pavlovi Ušákovi Olivovi pomenovaná v rodných Kátlovciach základná škola.

Tvorba 
Prvé verše publikoval v časopisoch Prameň, Saleziánske zvesti, Kultúra, Svojeť a Elán. Počas života mu vyšla jediná básnická zbierka Oblaky. Známa je taktiež nedatovaná súkromná bibliofília Čierne kvietie. Z Olivových básní často vyznieva smútok, neistota a skepsa, iné sú venované vzťahu muža a ženy a otázkam náboženskej viery. Oliva sa často porovnáva tvorbou a podobným životným osudom (tuberkulóza, Tatry..) s Jiřím Wolkerom. Kým sociálny (socialistický) básnik Jiří Wolker nachádza tragičnosť človeka v jeho triednom a protirečivom zápase za lepší zajtrajšok, Oliva sa vnára do širokej harmónie spirituálnej poézie smerujúcej cez oblaky a výšky k Bohu.

Dielo 
1939 – Oblaky, básnická zbierka
1942 – Tak umieral básnik Paľo Oliva, zbierka nepublikovaný diel a spomienková publikácia, ktorú zostavili Janko Silan a Mikuláš Šprinc, (Trnava)
1991 – Bozk pozná smútok úst…, výber básní, ktorý zostavil Štefan Moravčík
Čierne kvietie, nedatovaná súkromná bibliofília

Externé odkazy 
 Plné texty diel P. U. Olivu

Narodenia v 1914
Úmrtia v 1941
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Katolícka moderna
Slovenskí rímskokatolícki kňazi
Osobnosti z Kátloviec
Čiapočkovce

Čiapočkovce alebo čiapočky (lat. Monoplacophora) sú trieda schránkovcov. Oválne telo majú z chrbtovej strany kryté jednodielnou čiapkovitou schránkou, ktorá je spojená s telom ôsmimi pármi dorzoventrálnych svalov. 

Hlava je malá, ale zreteľne oddelená, ústna dutina je už s radulou. Anus má ešte terminálnu polohu (čo u ostatných tried už nikdy nepozorujeme). Nervová sústava je podobná ako u chitónov, je v podstate rebríčková. Z receptorov pozorujeme statocysty, pár predústnych tentakúl a subradulárny senzorický orgán. Niektoré vnútorné orgány – žiabre, metanefrídie, komisúry nervovej sústavy – majú výrazne segmentálne usporiadanie, ide však o orgány ektodermálneho pôvodu. Problémy ale môžu nastať, keď zistíme, že segmentácia sa týka aj niektorých orgánov mezodermálneho pôvodu: majú 2 páry gonád (čo je v živočíšnej ríši zriedkavý stav) a 6 párov metanefrídií, z nich však 1. pár nie je spojený s coelomom. Takáto stavba tela by mohla zvádzať k predstavám o bližšom príbuzenstve s obrúčkavcami. Coelom čiapočkovcov však nevzniká rastom postlarválnych článkov na konci tela metatrochofóry, ale druhotným rozpadom. 

Dnes sa trieda jednoznačne považuje za veľmi starobylú slepú vývojovú vetvu. Čiapočkovce boli dlhú dobu známe len z vzácnych, veľmi starých fosílií z kambria až devónu (živočíchy, čo sa nám týmto spôsobom zachovali, žili pred 400 – 550 miliónmi rokov). Objavenie recentných druhov preto spôsobilo zoologickú senzáciu, takmer porovnate1nú s nálezom Latimeria chalumnae. V hlbočinách západného pobrežia Mexika bola r. 1952 objavená Neopilina galatheae a neskôr ďalšie 3 – 4 druhy, viazané tiež prevažne na abysál amerického kontinentu.

Systematika 
trieda: čiapočkovce (Monoplacophora):
rod  †Cyclomya
rod Tergomya
rad  †Cyrtonellida
rad Monoplacophorida/Tryblidiida resp. nadčeľaď Tryblidioidea/Tryblidiacea

Iné projekty

Zdroje
Ulitníky

Ulitníky (iné názvy: slimáky, zastarano plže, plži, bruchonohé, bruchonožce, bruchonožci, mäkkýši bruchonohí, slimáci bruchonohí; lat. Gastropoda) sú trieda schránkovcov. Veľmi početná a tvarovo diferencovaná skupina mäkkýšov. Majú dobre vyvinutú svalovú nohu, ktorá slúži na plazivý pohyb, ale i na plávanie. Ulita je jednodielna, špirálovito vinutá, niekedy však druhotne chýba. Stavbu tela ulitníkov ovplyvňujú na jednej strane procesy typické pre všetky schránkovce (ventrálna flexia, vznik palliálnej dutiny), ale i špecifiká, ktoré ich výrazne odlišujú od ostatných mäkkýšov. Predovšetkým
je to „pretočenie“ tráviacej rúry a celej plášťovej dutiny na jednu (pravú alebo ľavú) stranu tela – proces sa označuje ako laterálna torzia. Telo sa takto stáva čiastoIne bilaterálne asymetrické. Asymetria sa prejavuje: 
 na úrovni exteriéru – lezúcim slimákom sa nedá (okrem nepočetných výnimiek) preložiť rovina súmernosti v matematickom chápaní; 
 v stavbe tela – dochádza k redukcii niektorých párových orgánov, najmä na pravej strane.

Nervová sústava 
Nervová sústava je gangliová, tvorí ju 6 párov uzlín
 zdvojená cerebrálna (mozgová) uzlina nad hltanom
 bukálne uzliny pod hltanom, inervujú ústne orgány
 pedálne uzliny, inervujú nohu
 pleurálne uzliny, inervujú pallium
 parietálne gangliá, inervujú žiabre a osphradiá
 viscerálne gangliá, inervujú orgány palliálnej dutiny

V dôsledku laterálnej torzie dochádza v prednej časti tela k prekríženiu dvoch hlavných nervových povrazcov (chiastoneuria), u zadnožiabrovcov tento stav druhotne zaniká. Z receptorov pozorujeme chemoreceptorické bunky (voľne rozptýlené v pokožke, alebo sústredené na druhom páre tykadiel a na osphradiách), ďalej statocysty a oči, ktoré môžu byť ploché, jamkové (najčastejší typ), no u pohyblivých dravých druhov aj komorové.

Ostatné sústavy 
Stavba tráviacej, dýchacej a obehovej sústavy je popísaná charakteristike schránkovcov. Laterálna torzia však vyvolala ďalšie závažné zmeny v ich anatómii – predovšetkým zánik niektorých párových orgánov. U podstatnej väčšiny druhov pozorujeme len jednu metanefrídiu (pôvodne pravú, ktorá sa však otočením vnútornostného vaku dostáva na ľavú stranu), a podobne majú len jedno ktenídium a jednu srdcovú predsieň i gonádu.

Rozmnožovanie a vývin 
Gonáda je takmer vždy nepárová. Pohlavné orgány sú u skoro výlučne gonochoristických Prosobranchia dosť jednoduché, u hermafroditických Opisthobranchia a Pulmonata zložitejšie. Vývin morských druhov je nepriamy cez larvu veliger. Sladkovodné druhy sú buď živorodé, alebo ich vajíčka obsahujú viac žĺtka, takže larválne štádium je potlačené – vývin je teda v oboch prípadoch priamy.

Systematika 
 trieda: ulitníky (Gastropoda)
 podtrieda: predožiabrovce (Prosobranchia)
 podtrieda: zadožiabrovce (Opisthobranchia)
 podtrieda: pľúcnatce (Pulmonata)

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Schránkovce
Predožiabrovce

Predožiabrovce alebo prednožiabrovce (Prosobranchia) sú podtrieda ulitníkov. Je to fylogeneticky pôvodnejšia skupina ulitníkov s plášťovou dutinou v prednej časti tela, ktenídium je pred srdcom. Majú výraznú chiastoneuriu. Na nohe sa vzadu obyčajne nachádza viečko (operculum), ktorým živočích po vtiahnutí do ulity uzavrie vchod. Na hlave je len 1 pár nezatiahnuteľných tykadiel. Prednožiabrovce sú veľmi početná skupina vodných, predovšetkým morských ulitníkov. Delia sa na 3 rady s viac ako 60-timi čeľaďami

Systematika
 podtrieda: predožiabrovce (Prosobranchia)
 rad: Archeogastropoda
 rad: Mesogastropoda
 rad: Neogastropoda

Iné projekty

Externé odkazy
 

 
Ulitníky