Ferdinand Milučký

Ing. arch. Ferdinand Milučký (* 26. september 1929, Rajec – † 26. júl 2019, Bratislava) bol slovenský architekt a projektant, predstaviteľ modernizmu a brutalizmu.

Venoval sa občianskej a bytovej výstavbe, ako aj výstavníctvu. Je autorom krematória v Bratislave, spoluautorom sídliska Trávniky v Bratislave, Domu umenia v Piešťanoch, budovy bývalého česko-slovenského veľvyslanectva v Ríme a pod. Je viacnásobným držiteľom Ceny Dušana Jurkoviča (1964, 66, 67, 72, 88), a tiež nositeľom Radu Ľudovíta Štúra II. triedy (1. september 2005)

Život 
Ferdinand Milučký sa narodil v Rajci. Jeho otec bol klampiarom. Formovala ho história rodného mesta i ľudová architektúra okolitých dedín.

Po absolvovaní gymnázia v Žiline v rokoch 1941 – 1949 sa zapísal na Slovenskú vysokú školu technickú (dnes STU) a postupne sa dostával do kontaktu s modernou. V rokoch 1949 – 1953 študoval na Fakulte architektúry a pozemného staviteľstva. Po absolvovaní štúdia sa stal odborným asistentom na SVŠT. Jeho profesorom bol Jan E. Koula. Ako jeho asistent sa Milučký zúčastnil na výskumoch ľudovej architektúry. Zrejme práve tu sa mu podarilo preniknúť do najhlbšej podstaty ľudovej architektúry, čo neskôr hojne využíva vo svojich dielach. Od roku 1958 pôsobil ako vedúci a hlavný projektant v ateliéroch Stavoprojekt Bratislava. Medzi rokmi 1970 – 1971 bol vedúcim ateliéru Združenia projektových ateliérov v Bratislave, tiež v 70. rokoch pôsobil v Projektovej organizácii spoločenských stavieb Bratislava ako hlavný projektant. Od roku 1992 je Milučký autorizovaným architektom v Slovenskej komore architektov.

Je čestným občanom mesta Rajec, pre ktoré v roku 1991 rekonštruoval renesančnú radnicu na Námestí SNP. Žil v Bratislave vo vlastnom dome, na ktorom môžeme čítať mnohé charakteristické prvky jeho tvorby.

Dielo 
Vzorom bol Milučkému Ludwig Mies van der Rohe. Tvorivo si bol blízky s Emilom Bellušom, s ktorým sa ako jeho asistent zúčastnil na súťažných projektoch bratislavského Slavína a veľvyslanectva v Pekingu. V roku 1958 začal tvoriť v Krajskom projektovom ústave v Bratislave. Od roku 1970 v Združení projektových ateliérov a napokon sa vrátil do Stavoprojektu. Vo svojej tvorbe si často prizýval umelcov galandovskej skupiny.

Na začiatku spolupracoval s Vojtechom Vilhanom. Podarilo sa mu úspešne vyhnúť socialistickému realizmu. V tomto období robil najmä výstavy Expo 67 v Montreale, interiér Bratislavskej reštaurácie a Slovenskej koliby, či výstava Družstevný byt v Bratislave (1958).

V 60. rokoch prišla jeho prvá veľká príležitosť – prvé krematórium na Slovensku v Bratislave. Na projekte začal pracovať v roku 1962. Stavba bola realizovaná v rokoch 1967 – 1968. Oceňovaná býva kontrastná štruktúra stavby vzhľadom na okolitý priestor a krematórium je považované za jednu z najlepších slovenských stavieb 20. storočia.

V roku 1958 spolu s Štefanom Ďurkovičom a Karolom Ružekom vyhrali prvú cenu v súťaži o nový Dom umenia v Piešťanoch. Pre rôzne problémy sa k projektu vrátili až v roku 1968 a výstavba Milučkého projektu začala až v roku 1974. Dom umenia Piešťany bol slávnostne otvorený v roku 1979 a Milučkého práca je vyzdvihovaná ako jeden z najlepších prípadov brutalistického stavebného štýlu spolu so zachovaním ľudových tradícií na Slovensku. Išlo o prvú viacúčelovú divadelnú scénu postavenú mimo Bratislavy po druhej svetovej vojne. Za projekt Domu umenia získal v roku 1980 cenu ministra výstavby ČSSR.

Celé 80. roky pracoval Milučký v prostredí pamiatkovej zóny Bratislavy – historické jadro a Hradný vrch. Jeho návrhy však zostali z veľkej väčšiny nerealizované. V spolupráci s architektmi Petrom Boudom, Ivanom Masárom a akademickým sochárom, docentom Askoldom Žáčkom navrhuje v druhej etape obnovy bratislavského hradného areálu expozíciu Klenoty dávnej minulosti Slovenska. V roku 1985 postavil svoj vlastný dom v Bratislave v charakteristickom štýle.

Z ďalšej jeho bratislavskej tvorby pochádzajú tiež Výstavné pavilóny PKO (1975), sídlisko Trávniky (1968) a Park Andreja Hlinku (1978), ktoré sú všetky súčasťou bratislavskej mestskej časti Ružinov.

V roku 1993 zrealizoval slovenský architekt výstavu celoživotného diela v Slovenskom národnom múzeu. V roku 1999 mu Viedenská univerzita v Rakúsku udelila Cenu Johanna Gottfrieda Herdera za architektúru v európskom kontexte.

V roku 2015 kritizoval výstavbu garáží pod keltskými vykopávkami a terajšou barokovou záhradou v priestoroch Bratislavského hradu, kedy garáže označil za "surovosť najvyššieho stupňa". Má víziu, aby na hradnom vrchu vyrástol obelisk ako panteón svätým Cyrilovi a Metodovi.

Výber z tvorby

Občianska vybavenosť a rodinné domy 
 1967 Krematórium a Urnový háj, Bratislava
 1968 Sídlisko Trávniky, Bratislava (zbúrané centrum)
 1970 Spoločenský a obytný dom veľvyslanectva Česko-Slovenska (dnes veľvyslanectvo Slovenska), Moskva
 1971 Veľvyslanectvo Česko-Slovenska (dnes veľvyslanectvo Slovenska) v Ríme
 1975 Výstavné pavilóny PKO, Bratislava (zbúrané)
 1978 Park Andreja Hlinku, Ružinov, Bratislava
 1980 Dom umenia, Piešťany
 1985 Vlastný rodinný dom, Bratislava
 1986 Hrad a hradný areál, Bratislava
 1988 Hlavné námestie, Bratislava
 1988 Františkánske námestie, Bratislava
 1989 Hradný vrch, Bratislava

Rekonštrukcie (budovy a interiéry) 
 1964 Vináreň Veľkí františkáni
 1965 – 1971 Expozícia dejín Slovenska, Bratislavský hrad (2 etapy, zlikvidovaná v marci 1993)
 1967 Bratislavská reštaurácia Expo ’67, Montreal
 1988 Klenotnica, Bratislavský hrad
 1991 Renesančná radnica, Rajec
 1992 CK Tatratour, Bratislava

Výstavy 
 1958 Výstava Družstevný byt, Bratislava
 1962 Výstava Ľud a krása, SNM, Bratislava
 1993 Výstava Vlastné dielo, SNM, Bratislava

Referencie

Literatúra 
 DULLA, Matúš – MORAVČÍKOVÁ, Henrieta: Architektúra Slovenska v 20. storočí. Bratislava, Slovart 2002, 512 s.
 DULLA, Matúš: Architekt Ferdinand Milučký. Bratislava, SAS 1998. 99 s.
 TOPOLČANSKÁ, Mária: Dva prístupy k modernite. Alena Šrámková a Ferdinand Milučký. In: Architektúra & Urbanizmus, 40, 2006, 2 – 3, s. 137 – 155.

Iné projekty 

Slovenskí architekti
Držitelia Ceny Dušana Jurkoviča
Osobnosti z Rajca
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra II. triedy