joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Hormizd IV.

Hormizd IV. (po stredoperzsky Óhrmazd) bol perzský veľkokráľ z rodu Sásánovcov vládnuci v rokoch 579590. Jeho otcom bol kráľ Husrav I., jeden z najvýznamnejších reformátorov v perzských dejinách, matkou turecká princezná Kákin, Chákánova dcéra  (odtiaľ Hormizdov prídomok Turkzád, syn Turkyne). 

Hormizd bol panovníkom, ktorého východné pramene (Tabarí), ako aj pramene byzantské (Theofylaktos Simokattes) zhodne vyobrazujú celkom negatívne. Vytýkajú mu najmä krutý postup proti šľachte, zavraždenie vlastných bratov (možných nápadníkov trónu) a konflikty so zaratuštrovským kňažstvom (mágmi). Menej už kronikári zdôrazňujú pozitívne stránky Hormizdovej osobnosti, napríklad jeho všestrannú starostlivosť o poddaných a náboženskú toleranciu.

Štátne záležitosti na začiatku Hormizdovej vlády viedol vezír Vazurgmihr, oceňovaný väčšinou neskorších dejepiscov, po troch rokoch bol však uväznený a jeho miesto zaujali väčšinou pochlebovači, zbavení funkcií Husravom I. Kráľ začal tvrdo vystupovať proti veľmožom aj vzdelancom a prenasledovať kňažstvo, ktoré sa mu stavalo na odpor. Veľa popredných predstaviteľov ríše skončilo na popravisku – bývalý vezír Jazd-Gušnasp, minister Ádharmáh, vrchný mág Zartušt a ďalší. Počas svojho panovania Hormizd vraj dal popraviť celkom 13 600 osôb. Či tým chcel iba upevniť svoje postavenie a poistiť sa pred prípadnou opozíciou, alebo to bol prejav podozrievavosti či nejaké poruchy osobnosti, možno len tažko usúdiť. 

Po otcovi Hormizd zdedil vojnu s Byzantskou ríšou, ktorá s prestávkami trvala počas celej jeho vlády. Bojovalo sa aj s Turkami na severovýchode, tu však vojvodca Báhrám Čóvén dokázal nepriateľov rozhodne poraziť v oblasti dnešného Herátu.

Na prelome rokov 589/590 sa Báhrám Čóvén z osobných dôvodov vzbúril proti Hormizdovi, a zatiaľ čo jeho armáda pochodovala na Ktésifón, bol kráľ 6. februára 590 zvrhnutý palácovým prevratom a posadený do väzenia. Novým panovníkom sa stal Hormizdov syn Husrav II., neskôr veľký bojovník proti Byzancii. Sám Hormizd bol vo väzení najskôr oslepený, po úteku Husrava II. pred Báhrámom Čóvénom ho však veľmoži Vistám a Vindóé zaškrtili. Či sa to stalo s Husravovým vedomím, je nejasné.

Referencie 
 J. Martindale, The Prosopography of the Later Roman Empire IIIa, Cambridge 1992, s. 604.

Sásánovci
Vládcovia Perzie
Narodenia v 6. storočí
Úmrtia v 590
Chabarovsk

Chabarovsk () je mesto v Rusku, je administratívnym centrom Chabarovského kraja.
Mesto leží na pravom brehu rieky Amur blízko sútoku s riekou Ussuri, asi 30 km od hranice s Čínou.

Mesto bolo založené v roku 1858 ako vojenská stanica Chabarovka, nesie názov na počesť ruského cestovateľa 17. storočia Jerofeja Chabarova.

Od roku 1926 je mesto administratívnym centrom Ďalekovýchodného kraja, a od roku 1938 - Chabarovského kraja. Je významným centrom Ďalekého východu Ruska.

Partnerské mestá 
  Niigata, Japonsko (1965)
  Portland, USA (1988)
  Victoria, Kanada (1990)
  Charbin, Čína (1993)
  Bucheon, Južná Kórea (2002)
  Sanya, Čína (2011)
  Chongjin, Severná Kórea (2011)

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

 
Mestá v Rusku
Geografia Chabarovského kraja
Päktusan

Päktusan alebo Päktu-san (z kórej. 白頭山/백두산 - doslova: "stále biely vrch", čín. 白頭山,  - Paj-tchou-šan v preklade „vrch s bielou hlavou“, alebo 長白山/长白山,  - Čchang-paj-šan, po mandžusky Golmin Šanggijan Alin) je veľký stratovulkán, ležiaci na hranici medzi Čínou a KĽDR. Je najvyššou horou na Kórejskom polostrove a v Mandžusku.

Podľa kórejských legiend na horu zostúpil syn vládcu nebies Hwanung so synom Tangunom, založil tam kráľovstvo Čoson a stal sa tak predkom Kórejčanov.

Geológia 
Mechanizmus sopečnej činnosti vulkánu Päktusan je stále predmetom diskusií, nakoľko existuje niekoľko názorov na jej vznik. Prvý predpokladá akrečné procesy na okrajoch čínskeho kratónu už od mezoproterozoika, prípadne subdukčné procesy pri poklese pacifickej dosky ešte pred otvorením Japonského mora, iné názory reprezentujú existenciu hot-spotu, ako príčinu vulkanizmu oblasti Päktusanu.

Novšie merania rýchlostí seizmických vĺn, uskutočnené Geodynamickým výskumným centrom Ehimskej Univerzity v Japonsku zistili zlomový systém v spodných častiach kôry, tiahnuci sa v smere severovýchod-juhozápad pod sopkou Päktu-san a zasahujúcim aj pod vulkanické štruktúry Xianjindao a Čchugarjong v KĽDR a Lung-kang v severnej Číne, cez ktorý magma vystupuje k povrchu.

Výstup magmy je zapríčinený dehydratačnými procesmi hornín a minerálov v poklesávajúcej pacifickej platni a následným výzdvihom horúceho astenosférického materiálu, čo spôsobuje rozchádzanie východnej časti eurázijskej platne, vznik riftových štruktúr v severovýchodnej Číne (Šandžinský graben, zlomová zóna Tančeng-Lujang) a na Sibíri (bajkalský rift) a vulkanizmus celej sopečnej reťaze Longgang, Päktu-san, Xianjindao a Čhung-njong-san.

Erupcie 
Erupcia z roku 1050 bola jedna z najväčších za posledných 10 000 rokov (len erupcie sopiek Tambora, Crater Lake a Kikai boli väčšie). Sopka vyvrhla 150 km3 pemzy a popola, ktorý pokryl oblasť s polomerom 40 km. Táto erupcia vyformovala aj kalderu s rozmermi 5 × 3,5 km, ktorá je teraz zaliata vodou a známa ako jazero Čchondži (po čínsky Tianchi). Posledná erupcia bola zaznamenaná v roku 1702.

Jazero Čchondži (천지) 
Jedno z najvyššie položených kráterových jazier na svete. V jeho okolí sa nachádza 16 vrcholov prevyšujúcich 2 500 m. Vzniklo približne v roku 1597 v čase, keď bola zaznamenaná erupcia. Vody z jazera vytekajú na severnej strane a padajú do doliny tvoriac 70 metrov vysoký vodopád.

Referencie

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Päktu-san na Global Volcanism Program 

Sopky Číny
Sopky KĽDR
Stratovulkány
Levi ben Geršom

Rabi Levi ben Geršom (* 1288 – † 1344), grécky Gersonides, známy tiež pod akronymom Ralbag (רלב"ג), bol významný židovský rabín, filozof, matematik, astronóm a talmudista. Pochádzal z Bagnols-sur-Cèze (Languedoc, Francúzsko).

Je prvým významným kritikom niektorých aspektov maimonidovskej syntézy aristotelizmu a židovského náboženstva. Bol výrazne ovplyvnený komentármi Ibn Rušda. Jeho najvýznamnejším dielom je filozofický spis Hospodinove boje (Sefer Milchamot ha-Šem).

Stredovekí filozofi
Predstavitelia židovskej filozofie
Narodenia v 1288
Úmrtia v 1344
Chabarovský kraj

Chabarovský kraj je kraj v Rusku na ruskom Ďalekom východe.

Subjekty kraja 
 Amurský rajón
 Ajano-majský rajón
 Bikinský rajón
 Vaninský rajón
 Hornobureinský rajón
 Vjazemský rajón
 Komsomoľský rajón
 Nanajský rajón
 Nikolajevský rajón
 Ochotský rajón
 Rajón Lazo
 Rajón Poliny Osipenkovej
 Sovietsko-havanský rajón
 Slnečný rajón
 Tuguro-čumikanský rajón
 Uľčský rajón
 Chabarovský rajón

Mestá 
 Chabarovsk
 Komsomoľsk na Amure
 Bikin
 Vjazemskij
 Amursk
 Nikolajevsk na Amure
 Sovietska Gavaň

Pozri aj 
 Ruské federálne subjekty

Iné projekty

Externé dkazy 
 Oficiálny informačný portál
 Množstvo informácií o Chabarovskom kraji (po rusky)
 ХАБАРОВСКИЙ КРАЙ.Katalóg administratívno-teritoriálneho delenia od 1.01.2005

 
Ďalekovýchodný federálny okruh
Moše ben Nachman

Rabi Moše ben Nachman Gerondi (* 1194, Girona, Katalánsko – † 1270, Akko, Palestína), po grécky Nachmanides, známy tiež pod hebrejským akronymom Ramban (רמב"ן) a katalánskym menom Bonastruc ça Porta' (alebo Bonastrug da Porta), bol stredoveký rabín, filozof, lekár, kabalista a komentátor hebrejskej Biblie.

Vo filozofii bol zástancom Maimonidovho učenia, v biblistike zasa odporcom názorov komentátora Abrahama Ibn Ezru. Jeho Komentár k Tóre je jedným z najdôležitejších židovských biblických komentárov vôbec. 

V roku 1263 sa účastnil známej verejnej dišputy medzi židmi a kresťanmi v Barcelone. Prinútil ho k tomu kráľ Jakub I. Aragónsky. Nachmanides v tejto dišpute zastupoval židov, v prospech pravdy kresťanského učenia argumentoval dominikán a židovský konvertita Pablo Christiani. Debata trvala štyri dni. Pretože Nachmanides po čase vydal písomný záznam debaty, v ktorom líči seba ako víťaza debaty, bol dominikánmi obvinený z urážky kresťanskej viery a zrejme aj kvôli hroziacemu prenasledovaniu sa v roku 1267 rozhodol Katalánsko opustiť a vydal sa na púť do Palestíny.

Po krátkom pobyte v Jeruzaleme sa usídlil v Akku. Zomrel vo veku 76 rokov a jeho údajný hrob je na vrchu Karmel v Haife.

Diela 
 Hospodinove boje (Milchamot ha-Šem) - nezameniť s rovnomenným spisom od Gersonida
 Kniha vykúpenia (Sefer ha-geula) - mesianistický spis
 List o mravoch (Iggeret ha-musar) - adresovaný mladšiemu synovi
 Komentár k Jóbovi (Pejruš Ijov)
 Komentár k Tóre (Pejruš al ha-Tora)
 Rambanova dišputa (Vikuach ha-Ramban) - záznam barcelonskej debaty

Referencie

Externé odkazy 
Video Lecture on Nachmanides 
Iggeres HaRamban - Nachmanides's letter to his son
Igeres Haramban - An Eleven Step Program

Narodenia v 1194
Úmrtia v 1270
Predstavitelia židovskej filozofie
Rabíni
Juan Ramón Jiménez

Juan Ramón Jiménez (* 24. december 1881, Moguer, Španielsko – † 29. máj 1958, San Juan, Portoriko) bol španielsky básnik, nositeľ Nobelovej ceny za literatúru za rok 1956.

Počas občianskej vojny v Španielsku emigroval do Portorika, kde potom žil, tvoril a aj zomrel. Bol vyhľadávaným, avantgardným, autorom, ktorý mal značný vplyv na generáciu mladých básnikov. Od modernizmu dospel k vlastnému ideálu, ktorý nazval "poesía desnuda" - čistá (doslovne nahá) poézia.

Okrem poézie sa preslávil svojou „elégiou z Andalúzie“, klasickou detskou knihou „Strieborniak a ja“, ktorá je skutočnou básňou v próze o priateľstve básnika a oslíka.

Dielo

Poézia 
 Almas de violeta (Fialkové duše), 1900
 Ninfeas (Lekná), 1900
 Rimas (Rýmy), 1902
 Arias Tristes (Smutné árie), 1903 
 Jardines lejanos (Ďaleké záhrady), 1905
 Pastorales (Pastorály), 1905
 Baladas de primavera (Jarné balady), 1907
 Elejías puras (Čisté elégie), 1908
 La soledad sonora (Magické básne o smútku), 1911
 Diario de un poeta recién casado (Denník básnika novomanžela), 1917
 Sonetos espirituales (Duchovné sonety), 1917
 Eternidades (Večnosti), 1918 - touto zbierkou sa začala Jiménezova etapa hľadania jeho ideálu „čistej poézie“.
 Piedra y cielo (Kameň a obloha), 1919
 Poesía (Poézia), 1923
 Belleza (Krása), 1923
 Voces de mi copla (Hlasy mojej piesne), 1945
 Animal de fondo (Zviera z dna), 1947
 Dios desendo y diseante (Vytúžený a túžiaci Boh), 1949

Próza 
 Platero y yo (Strieborniak a ja), 1914, pre deti
 Españoles de tres mundos (Španieli troch svetov), 1942, „lyrické karikatúry“

Iné projekty

Externé odkazy 
 Život a dielo 

Španielski básnici
Nositelia Nobelovej ceny za literatúru
Španielski nositelia Nobelovej ceny
Osobnosti na bankovkách
Osobnosti na španielskych poštových známkach
Listnatý les

Listnatý les je les, s prevahou listnatých stromov.

V strednej Európe sú prevládajúcimi stromami týchto lesov buk a dub. V našich zemepisných šírkach sú väčšinou umelo vysádzané, pretože prírodným výberom sa vytvára zmiešaný les. Majú málo stabilný ekosystém.

Spolu so zmiešanými lesmi sú rozšírené v oblastiach s dostatkom zrážok a miernymi zimami. V zimnom období listnaté stromy zhadzujú listy, čím sa bránia poškodeniu mrazom. Lesné pôdy, hlavne hnedé lesné pôdy resp. kambizeme, sú menej úrodné, po vyrúbaní lesa ich ľudia často využívajú ako pasienky.

Lesy
Ukrajinci

Ukrajinci (do začiatku/polovice 20. stor.: Malorusi, Rusíni/Rut(h)éni [v širšom zmysle]; po ukrajinsky: українці) sú východoslovanský národ, žijúci najmä na Ukrajine. Žijú aj na Slovensku. Na Ukrajine, a v minulosti aj na Slovensku, sa za Ukrajincov považovali aj Rusíni.

Ich odhadovaný počet na svete je 54 miliónov. Používanými jazykmi sú ukrajinčina a ruština, písmom cyrilika. Prevláda pravoslávne vierovyznanie.

Ukrajinci sú potomkami niektorých východoslovanských kmeňov, známych ako Poľania, Drevľania, Volyňania (Dulebovia) a čiastočne Severania.

Referencie

Pozri aj 
 Malorusi

Iné projekty 

 
Slovania
Ukrajina
Etniká, národy a národnosti
Machovo číslo

Machovo číslo je:
 bezrozmerná fyzikálna veličina, udávajúca pomer rýchlosti pohybu telesa určitým prostredím (alebo relatívnej rýchlosti prúdenia) k rýchlosti zvuku v tom istom prostredí,
 podobnostné číslo (kritérium podobnosti) používané v aerodynamike pre vyjadrenie vplyvu stlačiteľnosti vzduchu na prúdenie.
Štandardizované označenie vo fyzike je Ma (sytém SI, ISO 31, IUPAP-25), ale v letectve sa tradične označuje iba písmenom M. Názov nesie po významnom fyzikovi 19. storočia Ernstovi Machovi.

kde v je rýchlosť pohybu telesa, c je rýchlosť zvuku v danom prostredí.

Machovo číslo sa používa pri rýchlostiach, kde sa prejavuje vplyv stlačiteľnosti prostredia. Podľa tohoto vplyvu sa prúdenie (rýchlosť pohybu prostredím) charakterizuje ako:
 nestlačiteľné: Ma < 0,3 – vplyv stlačiteľnosti je úplne zanedbateľný
 podzvukové (subsonické): Ma < 1
 okolozvukové (transsonické): 0,8 < Ma < 1,2 – prechodný režim (lokálne nadzvukové, ale podzvukové v širšom okolí)
 nadzvukové (supersonické): Ma > 1,0 – existencia rázových vĺn (zvukového tresku) vo veľkej vzdialenosti
 vysoko nadzvukové (hypersonické): Ma > 3 – 6 – chemické zmeny prostredia (ionizácia plynu)

Používanie slova „mach“ 
Pretože Ma nie je fyzikálna jednotka, ale bezrozmerná veličina, je principiálne nesprávne vyjadrovať rýchlosť ako v = 2 Ma. Správny je iba tvar Ma = 2, a z toho odvodené skrátené vyjadrovanie v jazyku: „... rýchlosť je mach dva.“

V bežnom jazyku sa vyskytujú aj spojenia typu „rýchlosť je dva machy“, alebo „dvojmachová rýchlosť“, ktoré sú v tomto zmysle nesprávne, a v odbornom jazyku sa zásadne nepoužívajú (ani v letectve). Inak by to znamenalo že existuje nejaká jednotka s názvom „mach“, čo nie je pravda. V zmysle použitia nejakej jednotky je správne spojenie typu „... rýchlosť je 2,0-násobok rýchlosti zvuku“.

Machovo číslo letu v atmosfére 
V letectve sa Machovo číslo používa ako jeden z výkonových parametrov u lietadiel lietajúcich rýchlejšie ako približne /h.
Pretože rýchlosť zvuku je funkciou hustoty vzduchu, a hustota závisí na výške letu a teplote vzduchu, tak aj pri zachovaní rýchlosti letu sa jeho Machovo číslo mení s výškou letu a konkrétnym stavom atmosféry. Pre účely porovnávania výkonov lietadiel, sa výkony (rýchlosť, Machovo číslo) prepočítavajú na normalizovaný stav atmosféry (tzv. Medzinárodná štandardná atmosféra – MŠA). Používa sa nasledovným spôsobom: „Max. rýchlosť lietadla pri zemskom povrchu podľa MŠA je mach 2.2.“

Rýchlosť zvuku pri 25 °C (298,15 K) vo výške hladiny mora je asi /s alebo 1245,/h. Pri teplote 20 °C (izbová teplota) je to /s (/h).

Externé odkazy 
 Počítadlo machov

Aerodynamika
Jednotky rýchlosti
Podobnostné čísla
Hispánia

Hispánia (po latinsky Hispania) je starorímske označenie pre Pyrenejský polostrov (doložené od roku 200 pred Kr.), ako aj súčasť názvu rôznych rímskych provincií na tomto území (neskôr aj v časti Afriky a na Baleároch):
 197 pred Kr. : Rimania vytvorili v Hispánii provincie Hispania citerior (východ polostrova) a Hispania ulterior (juh polostrova), zvyšok polostrova ešte nepatril Rímu
 27 – 19 pred Kr.: Augustus dokončuje dobytie polostrova
 27 pred Kr.: Premenovanie Hispania citerior na (Hispania) Tarraconensis a rozdelenie Hispania ulterior na (Hispania) Lusitania a (Hispania) Baetica
 neskôr: Oddelenie západnej časti Tarraconensis pod názvom Hispania Nova (neskôr Callaecia alebo Gallaecia – Galícia)
 284 po Kr.:
 Oddelenie južnej časti (zvyšnej) Tarraconensis pod názvom Carthaginiensis
 Vytvorenie jednej civilnej provincie (Dioecesis Hispaniae = Dioecesis XV) zahŕňajúcej celý polostrov + Baleáry + Mauritániu Tingitana (v Afrike), čiže pozostávajúcej z:
 Baetica
 Lusitania
 Gallaecia
 Tarraconensis
 Carthaginiensis
 Mauretania Tingitana
 Baleares

Provincie v starovekom Ríme
Bejt din

Bejt din (בית דין) je hebrejský termín pre rabínsky súd. Má spravidla troch členov.

Judaizmus
Inštitúcie židovských obcí
Súdy
PowerPC

PowerPC je inštrukčná sada (architektúra) mikroprocesorov založená na architektúre RISC vytvorená v roku 1991 konzorciom spoločností Apple, IBM a Motorola. Pôvodným zámerom konzorcia bolo využitie procesorov PowerPC v osobných počítačoch, využité však boli i v tzv. vnorených systémoch a vysokovýkonných superpočítačoch. Najvýznamnejším a najznámejším je však ich využitie v počítačoch Apple v rokoch 1994 až 2006 (známe pod označením PowerPC G3, G4 a G5).

V súčasnosti sa procesory založené na PowerPC využívajú aj v hracích konzolách, napr. v Sony Playstation 3 alebo v XBOX 360 spoločnosti Microsoft.

Externé odkazy 
 Procesory PowerPC - seriál o procesorech PowerPC (Czech Pegasos User Group) 
 PowerPC overview 
 IBM, Apple, RISC, and the Roots of the Power Mac 
 Recenze systému OS/2 Warp, PowerPC Edition 
 A developer's guide to the POWER architecture 
 POWER to the people 
 Freescale.com - Power Architecture Processors 

Mikroprocesory
Inštrukčné súbory
Alarich II.

Alarich II. (, ) bol Eurichovým synom a po jeho smrti v roku 484 sa stal vizigótskym kráľom. Vierou bol arián, ale ku katolíkom bol mierny. Roku 506 nechal zostaviť Alarichov breviár (Breviarium Alaricianum), čo bola zbierka rímskeho práva a zákonov. Alarich sa snažil dodržovať zmluvu s Frankami, ktorú uzavrel jeho otec, ale kráľ Frankov Chlodovik I. chcel získať gótske územia na juhu Galie a tak si našiel zámienku pre vojnu v Alarichovom ariánstve. Pomoc Teodoricha Veľkého bola neúčinná. V roku 507 sa armády stretli v bitke pri Vouillé, Góti boli porazení a kráľ Alarich II. zahynul v boji, údajne rukou samotného Chlodovika.

Referencie 
 Peter Heather, Gótové, Lidové noviny, Praha 2002

Narodenia v 5. storočí
Úmrtia v 507
Balthovci
Vládcovia Vizigótov
Zabití v boji
Daniel Speer

Daniel Georg Speer (pseudonymy Uhorský Simplicissimus, Daniel Rutge) (* 2. júl 1636, Vroclav, Poľsko – † 5. október 1707, Göppingen, Nemecko) bol slovenský spisovateľ, hudobný skladateľ, interpret a pedagóg poľského pôvodu, ktorý pôsobil na Slovensku a v Nemecku.

Životopis 

Bol jediným synom kožušníka Georga Speera a jeho manželky Margarety. Keď mal 9 rokov, dostal sa do sirotinca (obaja jeho rodičia zomreli v roku 1644). Študoval na gymnáziu vo Vratislavi, hudobné vzdelanie získal počas pobytu na Slovensku (Prešov). Žil na dvore poľského šľachtica, neskôr v Kežmarku, Levoči, Sabinove, Bardejove a v Šariši. Ako bubeník sa zúčastnil bojov proti Turkom, a v roku 1658 ho zajali. Po prepustení zo zajatia slúžil sedmohradskej šľachte, potom sa vrátil do Košíc, neskôr odišiel do Carihradu. Od roku 1688 pôsobil ako pomocný kantor na škole v Göppingene. Tam ho v roku 1689 zbavili miesta a odsúdili do väzenia za napísanie politického letáku, no na žiadosť žiakov, spolupracovníkov a obyvateľov mesta bol napokon prepustený.

Tvorba 
Písal cestopisné, autobiografické, náučné a hudobné diela. Vďaka jeho dielu možno získať ucelený obraz o živote v 17. storočí, a to nie iba v oblasti každodenného života, ale aj z politického a hudobného pohľadu.

Dielo 
 1683 – Türkischer Vagant
 1683 – Ungarischer oder Dacianischer Simplicissimus, cestopisný román s autobiografickými črtami
 1685 – Recens Fabricatus Labor oder Neugebackene Tafelschnitz
 1687 – Grundrichtiger Unterricht der musikalischen Kunst
 1688 – Hudobný turecký Eulenspiegel (Musikalisch-türkischer Eulenspiegel)
 1688 – Philomela angelica
 1692 – Jubilum coeleste

Literatúra 
 Slovenský biografický slovník. Martin : Matica slovenská, 1992.
 HOWEY, Henry: The Lives of Hoftrompeter and Stadpfeiffer as Portrayed in Three Novels of Daniel Speer. In: Historic Brass Society Journal, vol. 3, 1991, s. 65  78. Dostupné on-line.
 ROSE, Stephen: The Musician-Novels of the German Barock : New Light on Bach’s World. In: Understanding Bach, vol. 3, 2008, s. 55  66. Dostupné on-line.
 VLACHOVIČ, Jozef (ed.): Uhorský Simplicissimus. Bratislava : Tatran 1975. 228 s. 

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí prozaici
Slovenskí hudobní skladatelia
Slovenskí hudobní pedagógovia
Slovenskí pedagógovia
Osobnosti z Vroclavu
Amalarich

Amalarich (špan.  Amalarico), Alarichov syn, sa stal vizigótskym kráľom až v roku 522. Jeho otec v roku 507 padol v bitke s Frankami. Pretože Amalarich bol neplnoletý, vládol za neho ostrogótsky kráľ Teodorich Veľký. Aj keď bol za kráľa prehlásený v roku 522, plnú moc prevzal až po Teodorichovej smrti v roku 526. Za manželku si vzal Chlodovikovu dcéru, ktorá bola katolíckeho vyznania. Tým nastali spory, pretože Amalarich bol arián. To viedlo Frankov k invázii, počas ktorej Amalarich v roku 531 zahynul. Jeho smrťou vymrel slávny rod Balthovcov.

Referencie 
 Peter Heather, Gótové, Lidové noviny, Praha 2002

Narodenia v 5. storočí
Úmrtia v 531
Balthovci
Vládcovia Vizigótov
Viktor Fischl

Viktor Fischl [čítaj Fišl], hebrejským menom Avigdor Dagan (* 30. jún 1912, Hradec Králové, Česko – † 28. máj 2006, Jeruzalem, Izrael) bol český a izraelský básnik, prozaik, publicista a diplomat.

Narodil sa v Hradci Králové, vyštudoval právo na Karlovej univerzite v Prahe. Po štúdiu pracoval ako novinár a sekretár Židovskej strany.

V roku 1939 emigroval do Londýna, kde pracoval pre zahraničný odboj. V exile aj po návrate do Česko-Slovenska bol blízkym spolupracovníkom ministra zahraničných vecí Jana Masaryka.

V roku 1948 emigroval opäť, tentokrát do Izraela. Tam prijal nové, hebrejské meno, ktoré je približným prekladom jeho českého mena (Fisch – ryba po nemecky, dag – ryba po hebrejsky). Krátko po svojom príchode začal pracovať v izraelských diplomatických službách. V roku 1977 odišiel do dôchodku a odvtedy sa venoval výlučne literatúre.

Žil a zomrel v Jeruzaleme.

Diela 
 Hebrejské melodie – lyrické básne
 Poezie Starého zákona

Romány: 
 Píseň o lítosti
 Kuropění
 Pátá čtvť
 Dvorní šašci

Externé odkazy 
 heslo v publikaci Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století
 Devadesátiny velkého vypravěče
 Viktor Fischl, audio, 30.6.2000, ČRo

Českí spisovatelia
Českí básnici
Spisovatelia židovského pôvodu
Básnici židovského pôvodu
Izraelskí spisovatelia
Izraelskí básnici
Izraelskí diplomati
Osobnosti z Hradca Králové
Horná Túfna a Dolná Túfna

Horná Túfna a Dolná Túfna sú jaskyne vo Veľkej Fatre v Harmaneckom krase, zložené z jaskýň Horná Túfna a Dolná Túfna. Patria medzi významné jaskyne. Našli sa tu pozostatky jaskynného medveďa (Ursus spelaeus) a ojedinelý minerál gaylussit.

Jaskyne sa nachádzajú na západnom svahu vrchu Črchľa () vo výške približne  Ležia na konci doliny Túfna v závere Harmaneckej doliny.

V roku 1981 boli vyhlásené (pod spoločným názvom) za prírodné pamiatky ale účinnosťou zákona NR SR č.287/94 o ochrane prírody a krajiny bol ich štatút prírodnej pamiatky zrušený.

Dolná Túfna 
Je to  dlhá inaktívna fluviokrasová jaskyňa, ktorá sa vyznačuje kvapľovou výzdobou a sintrovými jazierkami. Sintrová výzdoba je značne poškodená. Boli v nej objavené paleontologické a archeologické nálezy. Verejnosti nie je prístupná.

Horná Túfna 
Je dlhá . Výzdobu tvoria až metrové stalaktity.

Zdroje 
Prehľad osobitne chránených častí prírody v SR
Sprievodca po zaujímavostiach okolia Banskej Bystrice

Veľká Fatra
Jaskyne na Slovensku
Okres Tachov

Okres Tachov je okres v Plzenskom kraji. Jeho sídlom je mesto Tachov. Rozloha okresu je , počet obyvateľov je 51 622, (hustota zaľudnenia je 37 obyvateľov  na ). V okrese Tachov je 51 obcí, z toho 5 miest.

Susedí s plzenskými okresmi Plzeň-juh, Plzeň-sever a Domažlice, s karlovarskými Cheb a Karlovy Vare a jeho juhozápadná hranica je aj štátnou hranicou s Nemeckom.

Najdôležitejšou historickou pamiatkou v okrese je bývalý benediktínsky kláštor v Kladruboch založený kniežaťom Vladislavom v roku 1115. Kláštor patril k najbohatším a najmocnejším v Čechách po celé 13. a 14. storočie.

Štruktúra povrchu 
Veľkú časť západnej časti okresu, ktorá susedí s Nemeckom, vytvára pohorie Český les. Priemerná výška je tu okolo  Na juhu pokračuje Český les do domažlického okresu, na severe susedí s regiónom západočeských kúpeľov. Na východe sa území okresu sa zvažuje do nižšie položených oblastí Plzeňska.

Z výnimkou okolia Tachova a Stříbra má tachovský okres veľmi malú hustotu osídlenia. Dodnes sú na mnohých miestach okresu zjavné zvyšky zaniknutých obcí, ktoré boli pôvodne obývané nemeckým obyvateľstvom.

Väčšinu územia odvodňuje rieka Mže. Územím okresu prechádza hlavné európske rozvodie. Niektoré západné oblasti okresu sú tak v úmorí Čierneho mora.

Územím okresu prechádza diaľnica D5, ktorá vedie z Prahy na Rozvadova a je dôležitou dopravnou spojnicou s Nemeckom.

K 31. decembru 2003 mal okres celkovú plochu , z toho:
 48,47 % poľnohospodárskych pozemkov, ktoré z 69,31 % tvorí orná pôda (33,59 % rozlohy okresu)
 51,53 % ostatné pozemky, z toho 83,81 % lesy (43,19 % rozlohy okresu)

Demografické údaje 
Dáta k 30. júnu 2005:

 hustota zaľudnenia: 37 ob./km²
 60,43 % obyvateľov žije v mestách

Zamestnanosť 
(2003)

Školstvo 
(2003)

Zdravotníctvo 
(2003)

Zdroj 
 Český statistický úřad

Zoznam obcí 
(mestá vyznačené tučne)

Rieky 
 Mže
 Úhlavka

Pamiatky 
 Kladrubský kláštor
 zámok Bor
 historické mestá Tachov a Stříbro
 hrad Přimda
 hrad Buben
 hrad Gutštejn

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Okres Tachov
 Mapa cyklotras (1:50 000)

 
Tachov
Ibiza (mesto)

Ibiza, je mesto, ktoré sa nachádza na juhovýchodnom pobreží rovnomenného ostrova v Baleárskom súostroví.

Mesto sa rozkladá na ploche  a v roku 2002 malo 37 408 obyvateľov. Je najväčším sídlom a i správnym a hospodárskym strediskom ostrova Ibiza.

Mesto založili Feničania okolo roku 700 pred Kr. pod menom Ibes alebo tiež Ebusim. Názov, neskôr označujúci i celý ostrov, zrejme pochádza z mena fenického a egyptského boha Besa. Po páde Kartága ovládli Ibizu Rimania. Stredisko ostrova bolo vtedy nazývané Ebesus, neskôr počas cisárstva tiež Flavia Augusta. Po vyplienení Vandalmi v roku 426 a byzantskom panstve v 6. a 7. storočí sa Baleárske ostrovy dostali pod maurský vplyv. Ibiza (po arabsky nazývaná Jabiza) zažila vpády Normanov a na čas sa stala súčasťou Córdobského kalifátu. V roku 1235 Ibizu dobyl aragónsky kráľ Jakub I. a pripojil ju k aragónskej korune. Stará maurská pevnosť, obohnaná hrubými kamennými múrmi, vystupujúcimi priamo zo skál, bola v 16. storočí za Filipa II. výrazne posilnená na ochranu proti pirátom. 

Dnešné historické časti mesta – D´alt Vila, Sa Marina a malebná rybárska časť Sa Penya sú pretkané úzkymi uličkami, ktoré skrývajú množstvo barov, reštaurácií, kaviarní, butikov a diskoték a lákajú turistov k návšteve. 

Historické jadro Ibizy je od roku 1999 zapísané do zoznamu zoznamu svetového dedičstva UNESCO.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Český server venovaný cestovaní a životu na ostrove Ibiza
 Mapa Ibizy (katalánsky)
 Oficiálny web ostrovnej rady Ibizy a Formentery (španielsky a katalánsky)

Mestá v Španielsku
Lokality Svetového dedičstva v Španielsku
Susan Sontagová

Susan Sontagová (* 16. január 1933, New York – † 28. december 2004, New York) bola americká esejistka, kritička, filozofka, publicistka a prozaička. Jej knihy boli preložené do viac ako tridsať jazykov.

Narodila sa ako Susan Rosenblattová v newyorskej židovskej rodine Mildred a Jacka Rosenblatta. Otec obchodoval v Číne s kožuchmi a keď mala päť rokov, zomrel na tuberkulózu. Matka sa po jeho smrti vydala za Nathana Sontaga. 

Od polovice šesťdesiatych rokov patrila medzi popredných amerických intelektuálov, rešpektovali ju jej priaznivci aj odporcovia, ovplyvňovala verejnú mienku. Písala štýlom, ktorý bol čitateľný, rozumeli mu nielen intelektuáli ale aj široká verejnosť.

Oblasť jej záujmov bol široký. Vo svojom literárnom diele sa zaoberala filozofiou, literatúrou, sociológiou, psychológiou, fotografiou, filmom, estetikou fašizmu, umením a gýčom, rakovinou a AIDS, vojnou, revolúciou či médiami. 

Natočila niekoľko filmov a napísala scenáre k nim.

Ocenenia 

Počas svojho života získala Sontagová mnoho rôznych ocenení. V roku 2000 jej bola za román In America udelená National Book Award, v roku 1976 dostala American Academy Ingram Merrill Foundation Award, za knihu On Photography to bola v roku 1977 National Book Critics Circle Award, a v roku 1979 jej bolo udelené nemecké ocenenie Akadémie vedy a literatúry. 

Členkou Americkej akadémie sa stala v roku 1979 a v roku 2003 získala Mierovú cenu nemeckých kníhkupcov.

Sontagová zomrela vo veku 71 rokov v New Yorku na leukémiu.

Dielo (neúplné) 
ak nie je uvedené inak, sú to knihy esejí

 Freud: The Mind of the Moralist (s Rieffom Philipom, 1959)
 The Benefactor (1963; román)
 Literature (1966)
 Death Kit (1967; román)
 Against Interpretation and Other Essays (1968)
 Styles od Radical Will (1969)
 Trip to Hanoi (1969)
 On Photography (1977; po česky O fotografii, 2002)
 Illnes as Metaphor (1977; po česky Nemoc jako metafora, 1997)
 I, Etcetera (1977; súbor poviedok)
 The Story of the Eye (1979)
 Under the Sign of Saturn (1980; č. Ve znamení Saturna)
 A Susan Sontag Reader (1982)
 AIDS and Its Metaphors (1988; po česky AIDS a jeho metafory, 1997)
 Italy, One Hundred Years of Photography (s Cesarom Colombom, 1988)
 Cage-Cunningham-Johns: Dancers On a Plane, In Memory of Their Feeling (s Richardom Francisom, 1990)
 The Way We Live Now (s Howardom Hodkinom, 1991)
 Violent Legacies (s Richardom Misrachom, 1992)
 The Volcano Lover. A Romance (1992; román; po česky Vulkán, 2002)
 Alice in Bed. A Play (1993; divadelná hra)
 Conversations with Susan Sontag (editor Leland Poague, 1995)
 Homo Poeticus (1995)
 In America (1999; román)
 Why Are We in Kosovo? (1999)
 Where the Stress Falls (2001)
 Regarding the Pain of Others (2002; po česky S bolestí druhých před očima)

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Spisovatelia USA
Filozofi USA
Aktivisti USA
Absolventi University of Chicago
Osobnosti z New Yorku
Samo Tomášik

Samuel Tomášik (pseudonymy Kozodolský, Samuel Tomášek; * 8. február 1813, Jelšavská Teplica, dnes Gemerské Teplice – † 10. september 1887, Chyžné) bol slovenský romantický prozaik, básnik a evanjelický farár.

Životopis 
Vzdelanie získaval v Jelšave a Gemeri, gymnázium navštevoval v Rožňave. Neskôr pokračoval vo vzdelávaní na lýceu v Kežmarku, Krakove a Wieliczke. Po ukončení vzdelávania pracoval dva roky ako vychovávateľ v Bánréve, no keď jeho otec ochorel, vrátil sa domov a po jeho smrti pôsobil v Chyžnom ako evanjelický farár. Keď v roku 1834 odišiel do Nemecka, aby si doplnil vzdelanie, v jeho farnosti ho zastupoval Samo Chalupka. V rokoch 1856 – 1860 sa stal dozorcom škôl a pričinil sa o založenie prvého slovenského gymnázia v Revúcej.

Tvorba 
Svojou tvorbou sa radí do medziobdobia medzi kollárovskou a štúrovskou generáciou. Začínal latinskou tvorbou (poézia), no tiež sa zaujímal o ľudovú tvorbu. Okrem latinčiny písal tiež česky a slovensky. V jeho tvorbe sa veľmi často objavuje výzva do boja za slobodu či spravodlivosť, snaha dokázať dôležitosť slovenského národa v dejinách Uhorska, no venuje sa i básňam satirickým, manželským, či na báze ľudovej tvorby. Priestorovo umiestňuje svoje diela na územie Muráňa, resp. do gemerského regiónu. Jeho diela sa vyznačujú spevnosťou a ľudovým jazykom, pričom viaceré boli zhudobnené alebo zľudoveli.

Dielo 

 1888 – Básně a písně, súhrnné dielo
 1834 – Hej, Slováci (pôvodný názov Na Slovany), hymnická pieseň
 1846 – Hladomra, prvá próza (povesť)
 1864 – Bašovci na Muránskom zámku, poviedka
 1865 – Sečovci, veľmoži gemerskí, poviedka
 1867 – Vešelínovo dobytie Muráňa, poviedka
 1870 – Odboj Vešelínov, poviedka
 1873 – Malkotenti, poviedka
 1876 – Kuruci, poviedka
 1872 – Pamäti gemersko-malohontské, faktografická próza; dejiny Gemera
 1883 – Denkwürdigkeiten des Muranyer Schlosses, mit Bezug auf die Vaterländische Geschichte, faktografické dejiny muránskeho zámku
 Barón Trenck, vodca pandúrov, nedokončený román (len rukopis)
 Svadba pod Kohoutem, dráma (len rukopis)
 Kolo Tatier čierňava, revolučná pieseň
 Hej, pod Kriváňom (pôvodne Hej, pod Muráňom), básnické dielo, ktoré znárodnelo
 Ja som bača veľmi starý

Externé odkazy 
 Plné texty diel S. Tomášika
 Slovník pseudonymov slovenských spisovateľov. Martin : Matica slovenská, 1961
 
 Záznam o narodení a krste v matrike - evanjelická farnosť Jelšavská Teplica; pokrstený ako Samuel Timotheus Thomáschik
 Záznam o úmrtí v matrike - evanjelická farnosť Chyžné

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí prozaici
Slovenskí básnici
Slovenskí dramatici
Štúrovci
Slovenskí evanjelickí kňazi
Osobnosti Evanjelického lýcea v Kežmarku
Osobnosti z Gemerských Teplíc
Mezuza

Mezuza (hebr. מזוזה, pl. מזוזות - mezuzot, dosl. „zárubňa“) je škatuľka, ktorú si Židia upevňujú na veraje dverí. 

Škatuľka obsahuje pergamen s dvoma pasážami z Tóry (Deuteronómium 6,4-9 a 11,13-21). Povinnosť upevňovať mezuzu na veraje dverí židovských domácností, synagóg a obchodov je jedným zo 613 prikázaní (micvot) judaizmu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Mezuzah: The Jewish security system 
 Does a storage room require a mezuzah?
 Do backyards and porches require a mezuzah?
 Mezuzah Blessing: The most frequently asked questions about making a beracha on a mezuzah

Judaizmus
Tanach

Tanach (iné názvy:Tenach, tanak, tenak; hebr. תנ״ך) je akronym, ktorým Židia označujú kánon hebrejskej Biblie. Je nazývaný tiež Mikra (hebr. מקרא), čiže Písmo. V kresťanskom ponímaní predstavuje knihy Starého zákona. Tanach je rozdelený na tri časti - Tóra, Nevi'im, Ketuvim (čo znamená Zákon, Proroci, Spisy), pričom prvé písmená týchto slov (hebrejské spoluhlásky T-N-K) tvoria samotné slovo Tanach.

Tanach sa ďalej člení na 24 kníh:

 Päť kníh Mojžišových, Pentateuch (Tóra, hebr. תורה - Zákon):
 Genesis (Be-rešit, hebr. בראשית)
 Exodus (Šmot, hebr. שמות)
 Leviticus (Va-jikra, hebr. ויקרא)
 Numeri (Be-midbar, hebr. במדבר)
 Deuteronómium (Dvarim, hebr. דברים)

 Prorocké knihy (Nevi'im, hebr. נביאים - Proroci):

 Skorší proroci (Nevi'im rišonim, hebr. נביאים ראשונים):
 Jozue (Jehošua, hebr. יהושע)
 Sudcovia (Šoftim, hebr. שופטים)
 Samuel (Šemuel, hebr. שמואל)
 Kniha kráľov (Melachim, hebr. מלכים)

 Neskorší proroci (Nevi'im acharonim, hebr. נביאים אחרונים):
 Izaiáš (Ješajahu, hebr. ישעיהו)
 Jeremiáš (Jirmijahu, hebr. ירמיהו)
 Ezechiel (Jechezkel, hebr. יחזקאל)
 Malí proroci (Trej Asar, hebr. תרי עשר -  Dvanásť): Hozeáš, Jóel, Ámos, Abdiáš, Jonáš, Micheáš, Nahum, Habakuk, Sofoniáš, Haggeus, Zachariáš, Malachiáš (Hošea, Joel, Amos, Ovadja, Jona, Micha, Nachum, Chavakuk, Cefanja, Chaggaj, Zecharja, Malachi)

 Spisy (Ketuvim, hebr. כתובים):
 Žalmy (Tehilim, hebr. תהלים)
 Jób (Ijov, hebr. איוב)
 Príslovia (Mišlej, hebr. משלי)
 Rút (Rut, hebr. רות)
 Pieseň Šalamúnova, Pieseň piesní, Veľpieseň (Šir ha-širim, hebr. שיר השירים)
 Kazateľ (Kohelet, hebr. קהלת)
 Žalospevy, Plač Jeremiášov (Ejcha, hebr. איכה)
 Ester (Ester, hebr. אסתר)
 Daniel (Daniel, דניאל)
 Ezdráš, Nehemiáš (Ezra ve-Nechemja, hebr. עזרא ונחמיה)
 Knihy kroník, Paralipomenon (Divrej ha-jamim, hebr. דברי הימים)

Referencie

Pozri aj 
 Talmud
 Tóra
 Biblia
 Zoznam kníh Biblie

Iné projekty 

Starý zákon
Judaizmus
Alkoholdehydrogenáza

Alkoholdehydrogenáza (ADH) je metaloenzým (dimér) obsahujuci Zn2+. Patrí do skupiny enzýmov – dehydrogenázy. Dehydrogenázy predstavujú najväčšiu skupinu redoxných enzýmov. V súčasnosti je známych asi 300 druhov. Umožňujú vzájomnú premenu medzi alkoholmi či aldehydmi a ketónmi.

V živých organizmoch 
Ľudský organizmus disponuje šiestimi typmi ADH. Všetky sú diméry (zostavené z dvoch polypeptidov). Je dokázané že alkohol dehydrogenáza u žien sa vyznačuje menšou efektivitou. ADH majú aj mnohé zvieratá, kvasinky, baktérie. U hmyzu, ako sú napríklad ovocné mušky, je ADH oveľa menšia ako u človeka a neobsahuje atóm kovu. V kvasinkách a mnohých baktériách hrá ADH dôležitú úlohu pri fermentácii pyruvátu na etanol. Mnohé ADH v kvasinkách sú väčšie ako ľudské ADH.

Funkcia u človeka 
ADH sa nachádza v cytoplazme buniek, a to predovšetkým v pečeni, ďalej v žalúdku a obličkách. ADH je nešpecifický enzým. Katalyzuje oxidácie celého radu primárnych alkoholov. Reakcia so sekundárnymi a rozvetvenými alkoholmi je veľmi obmedzená. Optimálne pH pre oxidáciu etanolu je 8,6 až 9,0; nad pH 9,0 enzým rýchlo stráca stabilitu. Pre redukciu acetaldehydu je optimálne pH okolo 7,0. Izoelektrický bod sa nachádza pri pH 5,4. Toto platí pre ADH pečeňového typu. 

Detský plod nemá ADH.

ADH katalyzuje metabolickú premenu etanolu na acetaldehyd, ktorý sa ďalej biotransformuje na kyselinu octovú. Kyselina octová sa potom premieňa na iné menšie neškodné molekuly. Terminálnymi produktami odbúrania alkoholov v ľudskom organizme sú CO2 a H2O.

Afinita metanolu k ADH je mnohonásobne nižšia (asi sedemkrát) ako k etanolu a v zmesi sa metabolizuje prednostne (preto sa pri liečbe otravy metanolom ako prvá pomoc podáva intravenózne etanol (antidotum), ktorý vlastne „vytláča“ oveľa toxickejší metanol).

Enzýmy
Kôrovce

Kôrovce (iné názvy: žiabrovce, zastarano: kôrovci, rakovití; lat. Crustacea, Branchiata [v užšom zmysle], Eucrustacea, Crustaceomorpha, Dicerata) sú taxón (obyčajne hodnotený ako podkmeň) hryzadlovcov, resp. článkonožcov.

Charakteristika 
Patria sem dafnie a veslonôžky, sotva viditeľné voľným okom, rovnako ako kraby a morské raky, medzi ktorými sú aj najväčšie dnes žijúce článkonožce. Niektoré kôrovce, napríklad zvínavky, sa prispôsobili suchozemskému životu, no veľká väčšina žije v sladkej vode alebo v moriach. Medzi vodné kôrovce patria jedny z najhojnejších živočíchov na Zemi, ktoré hrajú kľúčovú úlohu v mnohých potravných reťazcoch. Existuje vyše 40 000 druhov kôrovcov. Všetky sú zaradené do 6 tried, 37 radov a 540 čeľadí. Patrí sem aj najväčší článkonožec na svete veľkrab japonský (Macrocheira kaempferi).

Telesné znaky 
Kôrovce sa od hmyzu a viacnôžok odlišujú viacerými znakmi.

Majú dva páry tykadiel, zložené oči na stopkách a kutikulu, ktorá je obvykle spevnená uhličitanom vápenatým, hlavne u väčších druhov. Hlava a hruď bývajú prekryté pancierovitým štítom (karapax). Jeho predná časť je často rypákovito predĺžená (rostrum). Hruď má variabilný počet článkov. Bruško sa končí chvostovitým útvarom (telson). Kraby majú bruško krátke, ploché a zasunuté pod karapax.

„Prívesky“ kôrovcov-bežne označované ako nohy-sú dvojvetvové a špecializované na množstvo funkcií, napríklad pohyb, vnímanie prostredia, dýchanie, nosenie vajíčok. Prvý pár predných končatín môže byť predĺžený do chelicer so silnými čeľusťami, ktoré slúžia na obranu,držanie potravy a sexuálnu signalizáciu. Hrudné prívesky, (pereopody), sú typické prítomnosťou žiaber. Bazálna časť niektorých príveskov pomáha pri chodení. Na brušných článkoch sú často párové plávacie prívesky.

Potrava 
Kôrovce používajú viacero potravných stratégií. Najväčšie druhy korisť lovia a usmrcujú ju omráčením, rozdrvením alebo roztrhaním. Mnohé druhy sú filtrátormi: hrudné prívesky vystierajú do prúdu vody a zachytávajú do nich malé časti potravy ktoré potom posúvajú do úst. Pancierovky prijímajú potravu pri plávaní-chytajú ju do štetinových štruktúr (setae) na hrudných nôžkach. Malé kôrovce jednoducho zoškrabávajú častice sedimentov a „spásajú“ mikroorganizmy z ich povrchu.

Životný cyklus 
U väčšiny druhov sú pohlavia oddelené. Pária sa, kladú vajíčka a starajú sa o ne, dokonca ich nosia v akomsi vrecku alebo ich pridŕžajú nohami. Z vajíčok sa vyliahnu drobné larvy (zoey), ktoré plávajú vo vode, prijímajú potravu a rastú, pričom sa im vyvíjajú telové články a končatiny.

Na Vianočnom ostrove v Indickom oceáne žije populácia asi 100 miliónov červených krabov. Každý rok začiatkom obdobia dažďov sa presúvajú k pobrežiu, kde sa pária a kladú vajíčka. Samce, ktoré tam dorazia skôr, sa ponárajú do mora, aby nahradili stratenú soľ a vlhkosť. Po párení samice zostávajú pri mori ešte asi dva týždne-čakajú, kým vajíčka dozrejú, a potom ich roztrusujú po pobreží.

Iné projekty

Referencie

Externé odkazy 
Martin a Davis 2001 (systematika recentných kôrovcov z roku 2001)

 
Článkonožce
Boeing 757

Boeing 757 je lietadlo so stredne dlhým doletom vyrábané spoločnosťou Boeing Commercial Airplanes. Bolo vyvinuté spolu s modelom Boeing 767 ako jeho užší súrodenec. Kabína modelov 757 a 767 je veľmi podobná, a preto piloti s oprávnením lietať na Boeingoch 767 môžu lietať aj s modelom Boeing 757 bez preškoľovania.
Toto lietadlo bolo navrhnuté najmä pre potreby spoločností Eastern Air Lines a British Airways.
Prvé lietadlo začalo lietať v roku 1983 a posledné bolo vyrobené v roku 2004. Spolu ich je na svete len 1050 kusov.

Vznik a vývoj 
Bol navrhnutý aby uspokojil trh s lietadlami stredného doletu s modernou avionikou. Rozhodnutie na začatie vývoja padlo v roku 1978, pričom prvými zákazníkmi nového stroja sa stali Eastern Airlines a British Airways, ktorí zadali objednávky v auguste toho roku. Boeing 757 mal byť pôvodne náhrada za model Boeing 727-200 s chvostovými plochami ako u typu 727, ale tento model nebol nikdy skonštruovaný. Prototyp vzlietol po prvýkrát vo februári 1982, s motormi Rolls-Royce RB535C, no ako alternatíva boli ponúknuté aj motory Pratt & Whitney PW2037 alebo PW2040. Koncom roka 1982 mu bol udelený certifikát na prepravu osôb, pričom prvý komerčný let sa uskutočnil 1.1. 1983 spoločnosťou Eastern Airlines. Do konca roku 1999 bolo objednaných takmer 1000 kusov Boeingu 757, pričom produkcia pokračuje tempom 48 kusov ročne. Boeing 757 má transatlantický dolet. Vďaka lepšej ekonomike prevádzky odvezie o 50 cestujúcich viac ako Boeing 727-200.

Používatelia 
V súčasnosti používa Boeing 757 viacero leteckých spoločností a ich varianty ozbrojené sily rôznych krajín. USAF používa 4 ks, ktoré boli doručené v priebehu rokov 1998-9; pričom slúžia pod označením C-32A. Používa ich na presun význačných osobností, so základňou na letisku Andrews AFB, jednotkou 89. transportnej peruťe. Ďalšími používateľmi sú Mexiko a Argentína, ktorí ho používajú na rovnaké účely. Kazachstan, Saudská Arábia a Turkmenistan tiež používajú Boeing 757 ako vládny špeciál, no s civilným označením.

Verzie 

Boeing 757-100 je verzia pre 150 cestujúcich určená ako priama náhrada modelu Boeing 727. Nikdy sa nedostal do výroby.

Boeing 757-200 je konečná verzia Boeingu 757. Vyrábala sa aj vo verziách 757-200F ako nákladná verzia a 757-200M ako kombinovaná verzia. Lietadlo Boeing 757 bolo v ponuke aj ako 757-200ER, 757-200PF, 757-200SF

Boeing 757-300 je verzia určená pre prepravu až 289 cestujúcich. Táto verzia nebola úspešná. Na svete lieta len 55 kusov.

Zaujímavosti 
 Najviac lietadiel typu Boeing 757 má spoločnosť American Airlines
 Boeing 757 je veľmi obľúbené lietadlo pre charterovú dopravu najmä v Spojenom kráľovstve
 V rokoch 2003 až 2010 mala vo flotile dohromady až päť Boeingov 757-200 slovenská letecká spoločnosť Air Slovakia

Technické údaje

Použitá literatúra 
March, Peter : Directory of military aircraft of the world, Cassel&Co, 2001.ISBN 1-85409-527-7, str. 81

Lietadlá Boeing
Dopravné lietadlá USA
Hedwig Lachmannová

Hedwig Lachmannová (* 28. august 1865, Słupsk, Poľsko – † 21. september 1918, Krumbach, Rakúsko) bola nemecká spisovateľka židovského pôvodu. Písala tiež básne a pôsobila ako prekladateľka.

Životopis 
Narodila sa v rodine učiteľa. Po detstve, ktoré strávila v Słupsku a Hürbene (Švábsko), zložila vo veku 15 rokov skúšku ako učiteľka jazyka v Augsburgu. Neskôr pôsobila ako vychovávateľka v Anglicku.

V rokoch 1889 až 1917 udržiavala kontakty s friedrichshagenským a pankowským krúžkom básnikov.

Do nemčiny prekladala z angličtiny, maďarčiny a francúzštiny diela napr.: Oscara Wilda, Edgara Allana Poa, Sándora Petőfiho, Honoré de Balzaca a Rabíndranátha Thákura.

So svojím manželom Gustavom Landauerom sa spoznala na literárnom večierku v dome Richarda Dehmela.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Transkriptionen 
 Digitalisate 

Nemeckí spisovatelia
10. roky 21. storočia

10. roky 21. storočia začali 1. januára 2010 a skončili 31. decembra 2019.

Udalosti 
 posledná fáza svetovej hospodárskej krízy a dlhová kríza v eurozóne
 vlna protestov a povstaní známa ako Arabská jar
 občianska vojna v Sýrii
 boj s Islamským štátom
 vojna na východnej Ukrajine
 európska migračná kríza
 epidémia eboly v západnej Afrike
 nárast používania smartfónov a tabletov ako náhrady klasických počítačov
 rozšírenie nových médií, najmä sociálnych sietí a streamingu
 rozšírenie internetu vecí a cloud computingu
 server WikiLeaks pokračoval vo zverejňovaní tajných vládnych dokumentov
 vznik hnutí Me Too (proti sexuálnemu obťažovaniu) a Fridays for Future (na ochranu klímy)

Poznámky
Talit

Talit (hebr. טלית) alebo tales (výslovnosť v jidiš) je židovský modlitebný plášť. Židia ho nosia počas rannej modlitby (šachrit), počas čítania Tóry a na Jom kipur. Má rozmery od 120 x 45 cm až do 200 x 120 cm. Na jeho okraji sa nachádzajú strapce, ktoré sa volajú cicit. Talitu sa niekedy hovorí aj arba kanfot (hebr. ארבע כנפות), čiže štyri krídla (v narážke na jeho štyri rohy).

Židia zaobchádzajú s talitom veľmi opatrne, chránia ho a opatrujú – často im slúži dlhé roky. Za život vymení veriaci žid len veľmi málo talitov.

Nakoľko je nosenie talitu v určitých situáciach pre žida povinné, v synagóge sú spravidla pripravené tality pre návštevníkov, hostí, alebo pre tých, ktorí si so sebou zabudli priniesť svoj vlastný. Tality, ktoré sú k dispozícii v synagógach, sú väčšinou jednoduché, ale postačujú na splnenie prikázania. Hoci sa od nežidovských návštevníkov synagógy očakáva, že prídu s pokrývkou hlavy (kipa), vzbudilo by nevôľu, ak by si nežid navliekol talit, pokiaľ sa nepripravuje na konverziu na judaizmus. Talit je totiž výrazom prijatia jarma Tóry a jej prikázaní.

Iné projekty

Zdroj

Judaizmus
Peter Gabriel

Peter Brian Gabriel (* 13. február 1950, Chobham, Surrey, Anglicko, Spojené kráľovstvo) je známy britský spevák a skladateľ. Do povedomia verejnosti sa dostal ako spevák skupiny Genesis. Neskôr bol rovnako úspešný aj na sólovej dráhe.

Diskografia 
 1977 Peter Gabriel 
 1978 Peter Gabriel 
 1980 Peter Gabriel 
 1980 Ein Deutsches Album 
 1982 Peter Gabriel 
 1982 Deutsches Album 
 1983 Plays Live 
 1985 Birdy
 1986 So
 1989 Passion: Music for The Last Temptation of Christ
 1990 Shaking the Tree 
 1992 Us
 1992 Revisited 
 2000 OVO
 2002 Long Walk Home: Music from the Rabbit-Proof Fence
 2002 Up
 2003 Hit, kompilácia
 2010 Scratch My Back
 2011 New Blood

Referencie

Iné projekty 
.

 
Anglickí rockoví speváci
Anglickí speváci-skladatelia
Anglickí skladatelia modernej hudby
Anglickí hudobní producenti
Členovia skupiny Genesis
Purpurový kódex

Purpurový kódex alebo Codex Purpureus Rossanensis (Gregory-Aland no. 042 alebo Σ) zo 6. storočia je jeden z najstarších a najcennejších ilustrovaných rukopisov na svete. Bol objavený náhodou v roku 1879 v talianskom  meste Rossano v katedrále Santa Maria Achiropita. 

Strany kódexu, na ktorých je ozdobným zlatým a strieborným písmom text v gréčtine, sú z jahňacej kože. Purpurový kódex nie je kompletný, viac ako polovica strán sa nezachovala. 

Kódex je vystavený v múzeu Diocesano v Kalábrii pod nepriestrelným sklom.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Codex Purpureus
 Oscar von Gebhardt, Die Evangelien des Matthaeus und des Marcus aus dem Codex purpureus Rossanensis.  Leipzig : Hinrichs, 1883 
 LDAB

Biblické rukopisy
Kódexy
Gustáv Wendrinský

Gustáv Wendrinský (*24. január 1923, Bratislava – † 11. až 13. február 1945, Csobánka, Maďarsko) bol slovenský vojak, príslušník elitnej zložky nemeckej armády – zbraní SS.

Život 
Narodil sa v Bratislave. Do roku 1938 žil s rodičmi v Semtíne pri Pardubiciach. Od chyžnej sa v mladosti naučil po rusky. Do zbraní SS vstúpil v roku 1940.

Útoku na ZSSR sa zúčastnil v rámci 3. tankovej divízie SS „Totenkopf“. Podieľal sa na bojových operáciach proti partizánom v oblasti Pripiaťských močiarov, Velikich Luk, Toropez a Rževa, kde sa koncom roku 1941 jeho jednotka zúčastnila na bojoch o Ržev. Následne bol jeho protitankový oddiel stiahnutý do Poľska a reorganizovaný na 1. SS- Kavallerie-Division. V nasledujúcom období sa zapojil i do druhej bitky o Ržev. Po sovietskej protiofenzíve pri Kursku bojoval v oblasti mesta Oriol. Nemecké vojská boli v tej dobe zatlačené od Charkova cez Dneper až ku Krivému Rogu, kde bol 1. októbra 1943 vyznamenaný Železným krížom I. triedy.

Po opätovnom stiahnutí, doplnení a reorganizácii na 8. SS Kavallerie Division „Florian Geyer“ sa znovu zúčastnil bojov na východnom fronte, najprv v oblasti Koveľa, neskôr v Sedmohradsku. V následných bojoch v Maďarsku sa opäť vyznamenal. V hodnosti SS-Oberscharführera (rotmajster) mal na svojom konte 41 zničených sovietskych tankov, čo je najvyšší počet tankov zničených jedným protitankovým kanónom počas druhej svetovej vojny. 2 tanky navyše zničil v boji zblízka pomocou Panzerfaustu. 27. januára 1945 bol vyznamenaný vysokým nemeckým vyznamenaním – Rytierskym krížom a o jeden stupeň povýšený (SS-Hauptscharführer-nadrotmajster).

Gustáv Wendrinský padol  od Budapešti v dedinke menom Csobánka, pri pokuse nemeckých a maďarských vojakov o únik z Budapešti dňa 11. až 13. februára 1945.

Externé odkazy 
Zdroj, z ktorého čerpal tento článok: Gustáv Wendrinský - biela stránka slovenskej vojenskej histórie
 Gustáv Wendrinský (po česky)

Narodenia v 1923
Úmrtia v 1945
Slovenské vojenské osobnosti
Slovenské osobnosti druhej svetovej vojny