joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Minerva

Minerva je rímska bohyňa múdrosti a remesiel, totožná s gréckou bohyňou Aténa.

Pôvodne bola panenskou bohyňou Etruskov (Menrva) a jej kult prevzali Rimania už v 6.-7. storočí pred Kr. Pod gréckym vplyvom ju stotožnili s Aténou a vyhlásili za ochrankyňu Ríma. Jej posvätnú sochu-paládium priniesol vraj do Itálie Eneas, ktorý ju zachránil pri svojom úteku z dobytej Tróje. 
V Ríme mala Minerva niekoľko chrámov.

Iné projekty 

Rímske bohyne
Nadnárečie

Nadnárečie alebo interdialekt je postdialektálna jazyková varieta, ktorá zaujíma strednú pozíciu medzi teritoriálnym dialektom a spisovným jazykom. Od štandardu sa odlišuje značnými vplyvmi lokálnych dialektov, obvykle nevedomými alebo ťažko odstrániteľnými. Používateľmi takých regionálnych variet sú významné skupiny príslušníkov daného etnika, pretože územie výskytu nadnárečia pokrýva oblasť niekoľkých susedných dialektov, vrátane nielen dedín, ale aj miest a sídiel mestského typu.

V súčasnej sociolingvistike proces odstraňovania dialektov a ich nahrádzania spisovným jazykom nie je vždy považovaný za nevyhnutný a čoraz častejšie namiesto o zániku dialektov hovorí sa o ich premene na prechodné nárečia. Takéto variety, nestabilné v porovnaní s dialektmi, sa označujú ako interdialekty alebo regiolekty. Do ruskej lingvistiky termín regiolekt (региолект) zaviedli V.I. Trubinski a A.S. Gerd. Tento pojem sa vyskytuje aj v románskej dialektológii (régiolecte), a v nemeckej lingvistickej tradícii sa takéto formy jazyka nazýva aj polodialektmi (Halbmundart) alebo dialektoidmi. V poľskej lingvistike ako synonymné používajú sa termíny: regiolekt, intergwara, supragwara (interdialekt, supradialekt); subdialekt, lekt łączony (spojený lekt).

Niekedy sa pre nadnárečie používa termín koiné, čo je pôvodne označenie pre helenistickou gréčtinu, ktorá ako grécky interdialekt plnila úlohu lingua franca Stredomoria. Pojmom koiné sa rozumie spravidla interdialekt, ktorý sa výrazne šíri mimo svoju pôvodnú domovskú oblasť a získava status všeobecne prijímaného komunikačného útvaru. V prípade češtiny  býva ako koiné označovaná obecná čeština.

Referencie

Zdroje 
 
 
 
 

Jazyk
Gyroskop

Gyroskop je zariadenie na meranie, alebo udržiavanie rovnakej orientácie, resp. rovnakého smeru. Prístroj využíva zákon zachovania momentu hybnosti.

Hlavnou súčasťou gyroskopu je zotrvačník (rotor) diskového tvaru, ktorý je upevnený na oske, a oska je zase upevnená na otočných kĺboch v ďalšom vonkajšom ráme (pozri obrázok). Teleso zotrvačníka sa môže voľne pohybovať okolo svojej osi všetkými smermi. Po roztočení zotrvačníka, dostáva zvláštnu vlastnosť, zotrvačník si udržiava stále rovnaký smer, aj keď puzdro, v ktorom je uložený zotrvačník, budeme otáčať ľubovoľným smerom. Tento jav sa volá gyroskopická zotrvačnosť alebo moment zotrvačnosti. Ak zotrvačník nerotuje veľkou rýchlosťou, uvedená vlastnosť sa neprejaví. Ak zotrvačník nastavíme do zvislej polohy (jeho os prechádza vodorovne) tak, že jeden koniec smeruje na sever a druhý na juh a následne zotrvačník roztočíme, po dlhšom čase sa nám smer zotrvačníka začne vychyľovať voči pôvodnému smeru sever – juh. V skutočnosti sa neodchýlilo smerovanie zotrvačníka ale otočenie Zeme. Ak tento pokus uskutočníme na severnom póle, odchýlka bude presne 360 stupňov za 24 hodín. Na rovníku by nebola žiadna odchýlka.

Iné projekty

Externé odkazy 
www.gyroscopes.org Podrobná webstránka o gyroskopoch (anglicky)

Mechanika
Navigačné prístroje
Avionika
Pavel Spurný

Pavel Spurný (* 22. január 1958) je český astronóm, pracovník Astronomického ústavu Akadémia vied Českej republiky (AsÚ AV ČR) v Ondřejove. Zaoberá sa výskumom medziplanetárnej hmoty, najmä meteorov. Je podpredseda 22. komisie Medzinárodnej astronomickej únie,

V rokoch 2000–2004 bol vedúci skupiny meteorickej fyziky, vo funkčných obdobiach 1993–2000 a od roku 2004 vedúci oddelenia medziplanetárnej hmoty AsÚ AV ČR. V roku 2003 získal cenu Učenej spoločnosti v kategórii vedeckých pracovníkov za výskum meteorov a meteoroidov.

Narodenia v 1958
Českí astronómovia
Novosibirsk

Novosibirsk (; do roku 1925 Novonikolajevsk) je tretie najväčšie mesto v Rusku po Moskve a Petrohrade a administratívne centrum Novosibirskej oblasti. Je to najväčšie mesto na Sibíri a administratívne centrum Sibírskeho federálneho okruhu. Má rozlohu 502,7 km² a žije tu vyše 1,6 milióna obyvateľov (2019).

Poloha a prírodné pomery 
Mesto leží na Obskom plató v doline rieky Ob vedľa vodnej nádrže Novosibirskej hydroelektrárne. V oblasti prevláda rýdzo kontinentálne podnebie. Z geobotanického hľadiska sa nachádza na hranici lesostepnej a lesnej zóny.

Dejiny 
Bol založený v roku 1893 ako nová obec pri stavbe železničného mosta cez rieku Ob, pri výstavbe Transsibírskej magistrály. Pôvodne sa rozvíjal ako trhová osada. V januári roku 1904 bola obec premenovaná na Novonikolajevsk, keď získala aj štatút mesta. V roku 1912 bola v meste zavedená všeobecná školská povinnosť. V tej dobe bola podobná povinnosť zavedená iba v meste Jaroslavľ. V tej istej dobe padlo rozhodnutie vybudovať železnicu, ktorá by spájala Sibír s Altajom a mesto tak nadobudlo dôležitosť ako významná železničná križovatka.

Počas občianskej vojny bolo mesto poznačené bojmi, hladomorom a epidémiami. Bol zničený i most cez rieku Ob. V decembri 1917 sa mesta zmocnili vojská boľševikov, no v máji 1918 bolo mesto za pomoci česko-slovenských légií obsadené esermi a menševikmi. V novembri 1918 mesto obsadili jednotky bielogvardejského generála A. V. Kolčaka. V decembri 1919 sa dostalo do rúk Červenej armády.

V roku 1926 bolo mesto premenované na Novosibirsk a stalo sa centrom Sibírskeho kraja. V roku 1936 bol miestny strojársky podnik Sibmašstroj premenovaný na Letecký závod č. 153 a preorientovaný na výrobu stíhacích lietadiel I-16. Počas druhej svetovej vojny boli do mesta presunuté viaceré priemyselné podniky a množstvo ich pracovníkov zo západných častí ZSSR, hlavne z Leningradu. Cez vojnu tu žilo asi 400 000 ľudí, čo z neho robilo najväčšie mesto na Sibíri. Po vojne sa priemysel v meste ďalej rozvíjal. V roku 1950 sa začala stavba Novosibírskej hydroelektrárne a priehrady na Obe, ktorá začala plne fungovať v roku 1959. Veľký rozmach mesta spôsobil, že už v roku 1962 dosiahlo 1 milión obyvateľov. Vo svojej dobe to bolo najmladšie mesto na svete, ktoré dosiahlo hranicu 1 milióna obyvateľov. Koncom 70. rokov sa začala stavba metra. Prvá linka bola sprevádzkovaná v roku 1985.

Osobnosti mesta 
 Robert Bartini (* 1897 – † 1974), letecký konštruktér
 Sergej Sobolev (* 1908 – † 1989), matematik
 Leonid Kantorovič (* 1912 – † 1986), matematik a ekonóm, nositeľ Nobelovj ceny
 Jefim Zeľmanov (* 1955), matematik
 Andrej Zviagincev (* 1964), režisér
 Alexandr Karelin (* 1967), zápasník v gréckorímskom štýle

Partnerské mestá

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Panoramic views of Novosibirsk
Novosibirsk journal about life in Siberia "Sib.fm"
News from Novosibirsk - the main local TV station "Vesti-Novosibirsk" 
Novosibirsk skyline photos
Novosibirsk business news
Life of Novosibirsk in photos 
 Ob Sea 
 Fotos 

 
Mestá v Rusku
Charles Simonyi

Charles Simonyi (; * 10. september 1948, Budapešť) je americký softvérový inžinier maďarského pôvodu.

Pracoval pre firmu Microsoft, kde bol vedúcim vývoja aplikácií Word a Excel. Bol tiež vedúcim vývoja predchodcu Excelu—Multiplanu—prvého tabulkového editora firmy Microsoft. V roku 2007 sa stal piatym vesmírnym turistom.

Jeho let na kozmickej lodi Sojuz TMA-10 odštartoval 7. apríla 2007. Simonyi tvoril posádku spolu s ďalšími dvoma ruskými kozmonautmi, s Olegom Kotovom a Fiodorom Jurčichinom. Na Zem sa vrátil 21. apríla spolu s dovtedajšou posádkou ISS, Michailom Ťurinom a s Michaelom Lopez-Algeirom. Simonyi za vesmírny let zaplatil 25 miliónov dolárov. Majetok na cestu do vesmíru si nazhromaždil vďaka práci v oblasti informačných technológií pre firmu Microsoft.

V marci 2009 letel na ISS po druhýkrát na palube Sojuzu TMA-14. Je tak zatiaľ jediným vesmírnym turistom, ktorý letel dvakrát. Celkovo tak vo vesmíre strávil 26 dní 14 hodín 27 minút.

Charles Simonyi je synom fyzika Károlya Simonyiho.

Iné projekty

Externé odkazy 

 Charles in Space (anglicky, živé aktuality počas kozmického letu)
 The Rosetta code: archaeology of the Gier-Algol compiler program (an Intentional Software presentation by Simonyi)   (anglicky)
 The Biggest Damn Opportunity interview

Maďarskí vynálezcovia
Maďarskí informatici
Maďarskí kozmonauti
Vynálezcovia USA
Informatici USA
Kozmonauti USA
Vesmírni turisti
Absolventi University of California, Berkeley
Absolventi Stanford University
Naturalizované osobnosti USA
Osobnosti USA maďarského pôvodu
Osobnosti z Budapešti
Otaku

Otaku je japonský výraz vo svete všeobecne používaný pre ľudí čo obľúbujú manga a anime zaužívaný aj v iných krajinách sveta
 

Kultúra v Japonsku
Manga
Manga a anime
Sherburne Wesley Burnham

Sherburne Wesley Burnham (* 12. december 1838, Thetford, Spojené kráľovstvo - † 11. marec 1921, Chicago, Illinois, USA) bol americký astronóm, ktorý začínal ako amatér. Známy je objavmi 1274 dvojhviezd, ktoré usporiadal do hviezdnych katalógov.

Externé odkazy 

Biografia
Note on Hind's Variable Nebula in Taurus, Monthly Notices of the Royal Astronomical Society, Vol. 51, p. 94 (1890)
Double star observations made with the thirty-six-inch and twelve-inch refractors of the Lick observatory, from August, 1888, to June, 1892, Publications of the Lick Observatory, Vol. 2, p. 175 (1894)

Astronómovia USA
Emil Wiechert

Emil Wiechert alebo Johann Emil Wiechert (* 26. december 1861, Tilsit, Rusko - † 19. marec 1928,  Göttingen, Nemecko)  bol nemecký fyzik a seizmológ, vynálezca seizmografu.

Študoval v Kaliningrade, kde v roku 1898 promoval a o rok neskôr získal habilitáciu. Vtedy sa zaoberal stavbou hmoty, experimentmi s katódovými prúdmi a elektrinou. V roku 1891 Wiechert odišiel do Göttingenu a v roku 1898 sa stal profesorom geofyziky. V roku 1902 zhotovil najstarší seizmograf na svete, ktorý je dodnes v prevádzke.

Literatúra 
 Wilfried Schröder: Emil Wiechert: Physiker – Geophysiker – Wissenschaftsorganisator. History Commission of the German Geophysical Society, Bremen-Roennebeck 2000 (Mitteilungen des Arbeitskreises Geschichte der Geophysik; Jg. 19, H. 1/2).
 Wilfried Schroeder: Der Äther in der Physik bei Albert Einstein, Gustav Mie und Emil Wiechert. Science Edition, Bremen 2006.
 Wilfried Schroeder Hendrik Antoon Lorentz und Emil Wiechert (Briefwechsel und Verhältnis der beiden Physiker), Archive for History Exact Sciences, Band 30, 1984, S. 167-187.
 Wilfried Schroeder: Emil Wiechert und seine Bedeutung für die Entwicklung der Geophysik zur exakten Wissenschaft, Archive for History of Exact Sciences, Band 27, No. 4 (1982), pp. 369-389.
 Zum Gedenken Emil Wiecherts anlässlich der 100 Wiederkehr seines Geburtstages. Akademie-Verlag, Berlin 1962 (Veröffentlichungen des Institutes für Bodendynamik und Erdbebenforschung in Jena; H. 72).
 Joseph F. Mulligan: Emil Wiechert (1861–1928): Esteemed seismologist, forgotten physicist. American Journal of Physics, Band 69, 2001, S. 277-287.

Externé odkazy 
 Krátka biografia 
 Gustav Angenheister: Emil Wiechert. Nachruf, Z. Geophys., 4 (1928) 113-117.
 Wilfried Schroeder Some aspects in Emil Wiechert´s Scientific Work
 Wiechert Seismometer
 Emil Wiechert (1861-1928)

Nemeckí fyzici
Nemeckí seizmológovia
Osobnosti na nemeckých poštových známkach
Pracovné právo

Pracovné právo je kodifikované odvetvie práva upravujúce vzťahy medzi ľuďmi pri uskutočňovaní ľudskej práce. Pracovné právo sa obyčajne zaraďuje do systému súkromného práva, ale má skôr zmiešaný charakter. Ten vyplýva predovšetkým z toho, že sa realizuje jednak v rovnocenných vzťahoch zakladaných dohodou – pracovnou zmluvou, ale zároveň má pracovné právo ochrannú funkciu premietajúc tak štátnu sociálnu politiku. Základná premisa súkromnoprávneho vzťahu – rovnocennosť – je tak narušená ochrannými normami, ktoré v Európe tradične chránia najmä zamestnanca. 

Pracovné právo sa najčastejšie rozdeľuje na individuálne a kolektívne. Individuálne pracovné právo sa zaoberá najmä pracovným pomerom s dôrazom na práva a povinnosti zamestnanca a zamestnávateľa pri jeho založení a zániku. Kolektívne pracovné právo upravuje vzťahy medzi kolektívom zamestnancov (organizáciou zamestnancov) a zamestnávateľom (alebo organizáciou zamestnávateľov). Pričom ide najmä o úpravu kolektívnych zmlúv, kolektívneho vyjednávania, štrajku.

Zdroje 
 HODÁLOVÁ, I. a kol. 2011. "Prípadové štúdie z pracovného práva a z práva sociálneho zabezpečenia".  Plzeň: Aleš Čeněk s.r.o., 2011, 283s. ISBN 978-80-7380-346-9.
 BARANCOVÁ, H. - OLŠOVSKÁ, A. 2009. "Slovak Labour Law". Plzeň: Aleš Čeněk s.r.o., 2009, 1. vydanie, 158s. ISBN 978-80-7380-220-2.
 MATLÁK, J. a kol. 2009. "Právo sociálneho zabezpečenia". Plzeň: Aleš Čeněk s.r.o., 2009, 383s. ISBN 978-80-7380-212-7.
 KRIŽAN V. - ŽOFČINOVÁ,  2013. "Pracovné právo pre neprávnikov". Plzeň : Vydavatelství a nakladatelství Aleš Čeněk, 2013, 207 s. ISBN 978-80-7380-445-9.
Folke Bernadotte

Folke Bernadotte z Wisborgu (* 2. január 1895, Štokholm, Švédsko – † 17. september 1948, Jeruzalem, Izrael) bol švédsky diplomat, potomok švédskych kráľov z dynastie Bernadotte.

Životopis 
Bol synom švédskeho princa Oscara Carla Augusta (* 1859 – † 1953), ktorý bol synom kráľa Oskara II., a jeho manželky Ebby Munck af Fulkila (* 1858 – † 1946). Jeho manželkou bola Američanka Estelle Manville (* 1904 – † 1984).

V roku 1945 vyjednával s Heinrichom Himmlerom prepustenie 21 000 väzňov z nemeckých koncentračných táborov.

Od roku 1943 bol viceprezidentom  a od roku 1946 prezidentom švédskeho Červeného kríža.

Bernadotteho zavraždili radikálni sionisti z izraelskej teroristickej skupiny Lechi počas jeho služby v Palestíne, kde pôsobil ako vyjednávač Organizácie spojených národov.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Royal House of Sweden and Royal House of Norway (An Online Gotha)
M. Friedman: The road to freedom. An essay by survivor of the holocaust. From "The memory project," United States Holocaust Memorial Museum
Yehoshua Zettler
Photo LIFE archive Bernadotte Palestine August 1948

Bernadottovci
Švédski diplomati
Záchrancovia Židov počas holokaustu
Obete atentátov
Tivadar Puskás

Tivadar Puskás (; * 17. september 1844, Pešť, Maďarsko – † 16. marec 1893, Budapešť) bol maďarský vynálezca, priekopník telefónu, vynálezca telefónnej ústredne.

Životopis 
Puskás odišiel po smrti otca v roku 1866 do Anglicka. Neskôr pracoval pre Warnin Railway Construction Company v Sedmohradsku, najprv ako zástupca spoločnosti, neskôr ako hlavný inžinier pri výstavbe tratí. Neskôr pri príležitosti svetovej výstavy vo Viedni založil Puskásovu cestovnú agentúru, ktorá sa stala štvrtou na svete a prvou v Strednej Európe.

Od roku 1873 pôsobil Puskás v USA, kde spolupracoval s Thomasom A. Edisonom. Ešte predtým si ale kúpil pozemok v Colorade, kde sa pokúšal nájsť zlato. Keď sa dopočul o vynáleze A.G.Bella, kúpil si jeden telefón, rozobral ho a snažil sa ho zdokonaliť. 
Podľa Edisona bol Puskás „prvým človekom, ktorému napadla myšlienka na telefónnu ústredňu“. Prvá ústredňa bola spustená do prevádzky na základe jeho plánov v roku 1878 v Bostone. Ďalšia bola postavená o rok neskôr v Paríži. Puskás pôsobil v Európe ďalšie štyri roky ako obchodný zástupca Edisona. Puskásovi tu pomáhal aj jeho brat Ferenc Puskás, s ktorým založili roku 1881 prvú ústredňu v Pešti. Roku 1886 minister Baross Gábor zoštátnil telefónnu sieť v Uhorsku a dal ju do prenájmu T. Puskásovi. 

R. 1887 predstavil Puskás nový typ ústredne, ktorá sa stala revolučnou vo vývoji telefónnych ústrední. Jeho nasledujúcim vynálezom boli Telefonické správy, ktoré v mnohom predznamenali budúce rozhlasové vysielanie. Túto službu spustil v rodnej Pešti. Jeho vynález údajne umožňoval počúvať program pol miliónom poslucháčov, kým Edisonov telefón to umožňoval len päťdesiatim.

R. 1890 si Puskás patentoval kontrolované explózie, používané v stavebníctve a o dva roky neskôr si patentoval už spomínané Telefonické správy.

Tivadar Puskás zomrel v pomerne mladom veku na srdcový infarkt. Správu o jeho smrti rozniesol jeho vynález Telefonických správ, ktorý predbehol rádiové vysielanie o plných 30 rokov.

Haló 
K Tivadarovi Puskásovi sa viaže aj prvé použitie výrazu „Haló“ v telefonickom rozhovore. Vyslovil ho jednému z pomocníkov pri skúšaní ústredne. „Hallom“ znamená v maďarčine „počujem“. Od vtedy sa tento výraz v angličtine rozšíril do celého sveta v podobe „hallo/hello“.

Externé odkazy 
 http://web.archive.org/20021030011302/www.geocities.com/bioelectrochemistry/puskas.html (anglicky)

Maďarskí vynálezcovia
Osobnosti z Budapešti
Pozemná lanovka

Pozemná lanovka alebo pozemná lanová dráha je nevisutá lanovka s lanovým pohonom vozíka (vozíkov) pohybujúceho sa po koľajovej trati, spravidla s jednostranným sklonom so stúpaním nad 10 %.

Slúži na dopravu, ak je potrebné prekonať veľké stúpanie. Často je samotná lanovka turistickým lákadlom a jazda lanovkou je považovaná za nevšedný zážitok. Okrem pozemnej lanovky existujú aj visuté lanovky, ktorých kabíny alebo sedačky sú zavesené na lanách.

Lanovka má vždy najmenej dve stanice, hornú a dolnú. Niektoré lanovky môžu mať po ceste i ďalšie stanice.

Pri lanovke obyčajne stúpanie nebýva väčšie ako 45 stupňov. Niektoré zariadenia však sú na rozmedzí medzi lanovkou a výťahom.

Na pozemnej lanovke sú obyčajne dve vozidlá pohybujúce sa po koľajach každý opačným smerom. Trať môže byť v celej dĺžke dvojkoľajová, alebo vo väčšine dĺžky jednokoľajová a na vyhnutie je uprostred dĺžky výhybňa s dvoma Abtovými výhybkami.

Iným spôsobom, ako umožniť koľajovému vozidlu jazdu po strmšej dráhe, je ozubnicová dráha.

Niektoré pozemné lanovky

Pozri aj 
 Lanovka
 Visutá lanovka
 Sedačková lanovka
 Lyžiarsky vlek
 Výťah
 Ozubnicová dráha

Iné projekty

Externé odkazy 
 Pozemná lanovka na Hrebienok, fotky
 Pozemná lanovka na Hrebienok, video QuickTime 3,2MB
 Lanová dráha na Petřín (Bohumil Dušek, časopis Senát 3/2003)
 o lanovke na Petřín
 Lanová dráha na Petřín, fotky
 Lanová dráha Diana, Karlovy Vary

Lanovky
Koľajová doprava
Ida Haendelová

Ida Haendelová (* 15. december 1928, Chełm, Poľsko† 1. júl 2020, Miami, Florida, USA) bola britská huslistka poľského pôvodu.

Životopis 
O hru na husle sa pokúšala na nástroji svojej sestry už ako trojročná. Hru na husle začala študovať ako šesťočná u Mieczyslawa Michalowicza na Konzervatóriu Frederika Chopina vo Varšave, kde ako sedemročná debutovala a ako desaťročná vyhrala Hubermanovu cenu. 

V roku 1935 sa rodina presťahovala do Londýna, kde Ida študovala u Carla Flescha, ktorý bol z jej hry tak nadšený, že sa ponúkol vyučovať ju zadarmo. Okrem toho začala brať v tom čase aj hodiny od Georga Enescu v Paríži. Od roku 1939 bola Haendelová britskou štátnou občiankou. V roku 1952 sa presťahovala aj s rodinou do Kanady, ale ostala britskou občiankou, a v roku 1979 do Miami v USA.

Nahrala nespočetné množstvo nahrávok diel od J.S. Bacha po Henrika Wieniawského.

Koncertná činnosť 
Počas vojny hrala pre britských vojakov, vo fabrikách a pre prominentov. Po roku 1945 začala jej  kariéra v USA, potom v Izraeli a hneď na to po celom svete. Popri štandardnom repertoári sa venovala vždy komponistom krajiny v ktorej žila ako aj novým či zabudnutým dielam Benjamina Brittena, Maxa Regera, Luigiho Dalapiccolu alebo švédskeho skladateľa Allana Petterssona, ktorý jej venoval aj svoj 2. husľový koncert.

Ocenenia 
 Commander of the British Empire
 čestný doktorát Royal College
 1982 Sibeliova cena

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Ida Haendel na discogs.com
 
 Patrons of Exceptional Artists
 Ida Haendel plays the Sibelius Violin Concerto

Zdroj 
 http://www.jose-sanchez-penzo.net/ihaendel.html
 Jahrhundert Geiger od Haralda Eggebrechta, 2006
 Ida Haendelová hrá Poeme od Chaussona YouTube-Video

Britskí huslisti
Ryža

Ryža môže byť:
v taxonómii: slovenský názov latinského rod Oryza, pozri ryža (rod)
v potravinárstve: plody (len) druhov ryža siata (Oryza sativa) a Oryza glaberrima, pozri ryža (potravina)
Oryzeae

Oryzeae je rastlinná skupina (tribus) z podčeľade Ehrhartoideae z čeľade lipnicovité. 

Patrí do nej približne 12 rodov a 70 druhov. Rastú v tropických a miernych oblastiach sveta. Oryzeae je najväčšia skupina podčeľade Ehrhartoideae - obsahuje viac ako polovicu tak rodov, ako aj druhov tejto podčeľade.

Systematika

skupinka: Orizinae
rod tajnička (Leersia)
rod ryža (Oryza) - vrátane rodu Porteresia
skupinka: Zizaniinae
rod Zizania - "divá ryža"
rod Luziola
rod Zizaniopsis
rod Hygroryza
rod Chikusichloa
rod Rhynchoriza
rod Potamophila

V roku 1974 bola navrhnutá tretia skupinka (Luziolinae), novšie výskumy jej existenciu však zamietli. Staršie delenia pozri tu:

Iné projekty

Externé odkazy

Lipnicovité
South Island (Keňa)

South Island (niekedy sa vyskytuje aj pod názvom Hohnel Island) je najväčší z troch vulkanických ostrovov jazera Turkana v Keni.  dlhá, severojužná erupčná zóna pretína prakticky celé východné pobrežie ostrova a vyprodukovala sa na väčšinu lávových prúdov. Posledná erupcia sa odohrala v roku 1888, čo dokladajú správy z výpravy grófa von Telikiho.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - South Island na Global Volcanism Program 

Ostrovy Kene
Sopky Kene
Stratovulkány
Prevodovka

Prevodovka je technická realizácia prevodového mechanizmu vo forme samostatného podsystému strojov. Prevodovky sa používajú tam, kde je potrebné prispôsobiť charakteristiku pohybu poháňajúceho zariadenia (napríklad motora) požadovanej charakteristike pohybu pracovného stroja (napríklad otáčky frézy pri obrábaní), alebo podmienkam prevádzky (napríklad jazda automobilu do kopca).

Rozdelenie 
Tak ako existuje množstvo typov prevodových mechanizmov, existuje aj množstvo typov prevodoviek. Preto nižšie uvedené rozdelenie nie je úplné.

Rozdelenie podľa konštrukcie:
 Mechanické prevodovky - na premene pohybu sa podieľajú len mechanické časti.
 Prevodovky s ozubenými kolesami - tvoria významnú skupinu prevodoviek a sú používané v rôznych technických oblastiach napríklad v dopravných prostriedkoch, obrábacích strojoch. Menia vstupný rotačný pohyb na rotačný pohyb so všeobecne inou uhlovou rýchlosťou a točivým momentom. Bežné typy prevodoviek umožňujú nastaviť jeden z niekoľkých rôznych prevodových stupňov. Tieto sa ďalej podľa charakteristiky pohybu rozdeľujú na:
 predlohové prevodovky - ozubené kolesá vykonávajú iba rotačný pohyb okolo pevných osí.
 planétové prevodovky - časť ozubených kolies vykonáva všeobecný pohyb zložený z otáčania okolo čapu unášača, ktorý vykonáva tiež rotačný pohyb. 
 Hydromechanické prevodovky - na premene pohybu sa podieľajú mechanické aj hydraulické časti.

Špeciálne typy prevodoviek 
Pre špecifické účely boli skonštruované niektoré špeciálne typy prevodoviek:
 rozdeľovacie prevodovky - rozdeľujú vstupný pohyb na viac miest(najčastejšie dve), majú jeden stupeň voľnosti. Príkladom je rozdelenie pohonu medzi prednú a zadnú nápravu vozidla.
 diferenciálna prevodovka - rozdeľujú vstupný pohyb na viac miest s dvoma stupňami voľnosti. Príkladom je rozdelenie pohonu na ľavé a pravé koleso nápravy.
 reduktor - je určený na zníženie otáčok vstupného hriadeľa.
 multiplikátor - je určený na zvýšenie otáčok vstupného hriadeľa.

Zdroje 
 Ikrinský A.: Mechanické a hydraulické prevody. Vydavateľstvo STU v Bratislave. 1994. 
 Jančina J., Pekárek F.: Mechanika II - Kinematika. Alfa, Bratislava 1987.

Iné projekty 

Konštrukcia obrábacích strojov
The Barrier

The Barrier (alebo Nagaramasaina) je vulkanický komplex v Keni, ležiaci na južnom konci jazera Turkana. Komplex leží na Východoafrickom rifte a pozostáva zo štyroch prekrývajúcich sa štítových vulkánov. Z nich najmladší je Kakorinya. Staršie vulkány sú Kalolenyang (nachádzajúci sa západne od Kakorinyie), Likaiu West a Likaiu East (nachádzajúce sa západne, resp. východne od Kakorinye).

Vrchol sopky Kakorinya tvorí 3,8 km široká kaldera, ktorá sa vytvorila približne pred 93 000 rokmi. Po obvode kladery prebiehala mladšia vulkanická činnosť, čoho pozostatkom sú viaceré troskové kužele, tvorené prevažne trachytmi a fonolitmi. V 19. a 20. storočí boli zaznamenané menšie erupcie bazaltových láv z dvoch troskových kužeľov Teleki's cone (646 m) na severnom úbočí a Andrew's cone (915 m) na južnej strane komplexu.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - štítová sopka The Barrier na Global Volcanism Program 

Sopky Kene
Štítové vulkány
Namarunu

Namarunu je rozľahlý štítový vulkán je tvorený prevažne trachytickými horninami. Nachádza sa v na severe Kene, asi 70 km južne od jazera Turkana. Jeho povrch je pokrytý početnými troskovými kužeľmi prevazne pleistocénneho až holocénneho veku. Počas skorého holocénu aktivita nabrala na intenzite, čo dokladajú početné lávové prúdy a množstvo tektonicky porušených menších troskových kužeľov na severných, východných a južných svahoch sopky. Posledné erupcie predchádzali dobe vyschnutia blízkeho jazera Sugata (čo nastalo asi pred 3 000 rokmi) a to že sopka nie je celkom vyhasnutá dokladajú horúce pramene v riftovom údolí na východnej strane Východoafrického riftu.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - štítová sopka Namarunu na Global Volcanism Program 

Sopky Kene
Štítové vulkány
Confessions Tour

Confessions Tour bolo celosvetové koncertné turné, ktoré v máji 2006 absolvovala speváčka Madonna na podporu jej albumu Confessions on a Dance Floor.

Prebiehalo od 21.mája do 21.septembra. Je považované za najvýnosnejšie turné v histórií ženských koncertov. Madonna navštívila USA, Veľkú Britániu, Taliansko, Nemecko, Dánsko, Francúzsko, Holandsko, Česko.
Medzi najdôležitejších členov Madonninho tímu patrili: Stuart Price (hudobná réžia), Steve Sidelnyk (bicie), Marcus Brown (klávesy), Monte Pittman (gitara), Donna De Lory, Nicki Richards a Isaac Sinwani (sprievodné vokály), Jamie King (choreografia a umelecká réžia), Richmond a Anthony Talauega (choreografia) a samozrejme tanečníci a ďalší realizačný tím. Na turné odznelo 19 skladieb.

Setlist turné 
 „Future Lovers“
 „Get Together“
 „Like A Virgin“
 „Jump“
 „Live To Tell“
 „Forbidden Love“
 „Isaac“
 „Sorry“
 „Like It Or Not“
 „I Love New York“
 „Ray Of Light“
 „Let It Will Be“
 „Drowned World (Substitute For Love)“
 „Paradise (Not For Me)“
 „Music“
 „Erotica“
 „La Isla Bonita“
 „Lucky Star“
 „Hung Up“

Madonna
Turné Madonna
Kasai (rieka v Afrike)

Kasai je rieka v Afrike, prítok  Konga. Pramení v Angole a istý úsek tvorí hranicu medzi ňou a Konžskou demokratickou republikou, do ktorej neskôr priteká. Tu sa vlieva do rieky Kongo. 

Jej prítoky sú: Fimi, Kwango a Sankuru.

Podľa nej je pomenovaný jeden z regiónov v Kongu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Mapa rieky Kasai

Rieky v Angole
Rieky v Konžskej demokratickej republike
Silali

Silali je názov v súčasnosti neaktívneho, masívneho štítového vulkánu, nachádzajúceho sa v Keni. Je to rozlohou (šírka až 30 km) najväčší vulkán v severnej časti Gregoryho riftu, vypĺňa celú šírku Východoafrického riftového systému. Vrchol je tvorený kalderou s rozmermi 5 × 8 km s 300 m vysokými stenami, ktorá sa vyformovala približne pred 63 000 rokmi.

Posledná aktivita sa odohrala pred pár tisíc rokmi, čoho dôkazom sú relatívne nezvetrané lávové prúdy, tvorené prevažne bazaltami. To, že sopka nie je definitívne vyhasnutá, dokladá aj geotermálna aktivita na východných svahoch kaldery.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - štítová sopka Silali na Global Volcanism Program 

Sopky Kene
Štítové vulkány
Vyhasnuté sopky
Tisícovky
Óndra Łysohorský

Óndra Łysohorský, vlastným menom doc. PhDr. Ervín Goj (* 6. júl 1905, Frýdek – † 19. december 1989, Bratislava) bol básnik, píšuci básne v lašskom nárečí, ktoré pozdvihol na básnický jazyk, ale aj v nemčine a v ruštine.

Navštevoval Nemecké gymnázium v Ostrave a neskôr študoval francúzštinu, nemčinu a češtinu na Nemeckej univerzite v Prahe. Usadil sa na Slovensku kde pôsobil ako stredoškolský profesor v Kremnici, Trnave a Bratislave.

Od roku 1939 žil v Sovietskom zväze, kde sa pripojil k česko-slovenskej vojenskej jednotke a bol osobným učiteľom francúzštiny generála Ludvíka Svobodu.

V 50. rokoch sa stal vedúcim katedry jazykov na Univerzite Komenského v Bratislave. Bol nominovaný na Nobelovu cenu za literatúru v rokoch 1966 a 1970.

Dielo 
 Spjewajuco piaść (1934)
 Hłos hrudy (1935),
 Wybrane wérše (1936),
 Lašsko poezyja 1931 - 1937
 Aj lašske řéky płynu do mořa, antológia (1958)
 Jediný pohár. Výbor z veršů. (1964)
 Lašsko poezyja 1931-1977, súborné dielo pod patronátom UNESCO (1988)

Preklady 
 Štyri zbierky vyšli počas jeho pobytu v ZSSR v preklade laureáta Nobelovej ceny Borisa Pasternaka, Mariny Cvetajevovej a iných básnikov
 Песнь о матери / Pesň o materi
 Земля моя / Zemľja moja
 Песни о солнце и земле / Pesni o solnce i zemle
 Стихотворения / Stichotvorenija
 Brázdou k vesmíru  Bratislava : Slovenský spisovateľ, 1960., v preklade Štefánie Pártošovej a Ľubomíra Feldeka
 Korom, te légy a mérce, 1962

Externé odkazy 
 Óndra Łysohorský (cz)
 Recenzia knihy Poručénstwo - Odkaz (cz)
 Pavel Gan: Jak jsem po 2. sjezdu spisovatelů přispĕl ke zmrtvýchvstání slezského evropského básníka Óndry Łysohorského (cz)

Narodenia v 1905
Úmrtia v 1989
Českí básnici
Slovenskí básnici
Spisovatelia píšuci po lašsky
Paka (sopka)

Paka (alebo Pakka) je názov v súčasnosti neaktívnej štítovej sopky, nachádzajúcej sa v Keni v Gregoryho rifte, ktorý je súčasťou Východoafrického riftového systému. Pleistocénno-holocénne erupcie vytvorili reťaz pyroklastických troskových kužeľov, ktoré neskôr skolabovali a vytvorili kalderu s priemerom 1,5 km.

Najmladšie produkty vulkanickej činnosti sa nachádzajú na severovýchodnom okraji kaldery. Sú to tri pyroklastické kužele, ktorých vek sa odhaduje na pár tisíc rokov. Mlado vyzerajú aj bazaltové lávy, nachádzajúce sa medz vulkánom Paka a Korosi. To, že sopka nie je vyhasnutá, dokladá početná geotermálna aktivita v kaldere a na severných svahoch vulkánu.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - štítová sopka Paka na Global Volcanism Program 

Sopky Kene
Štítové vulkány
Vyhasnuté sopky
Tisícovky
TA3

TA3 je súkromná spravodajská televízna stanica na Slovensku. Oficiálne vysiela od 23. septembra 2001. Prvé mimoriadne vysielanie sa však uskutočnilo 11. septembra 2001 pri príležitosti útoku na Svetové obchodné centrum. Opakovaním spravodajských blokov TA3 čiastočne pripomína americkú CNN. Od 11. septembra 2021 je vysielací čas rozšírený na 24 hodín.

História a majitelia 
Licenciu na vysielanie vlastní spoločnosť C.E.N., s.r.o. Jej konateľom a prvým generálnym riaditeľom bol od roku 2001 Martin Lengyel. Neskôr televíziu kúpil Ivan Kmotrík a jeho Grafobal Group. Od 1. januára 2004 Lengyel odišiel na vlastnú žiadosť z funkcie generálneho riaditeľa a odpredal aj svoj zvyšný 5-percentný podiel J&T. V rokoch 20042007 bola majoritným vlastníkom televízie spoločnosť J&T, ktorá ju naspäť predala spoločnosti Grafobal Group. Podľa informácií zverejnených v lete 2020, má do vlastníckej štruktúry vstúpiť nový investor. V januári 2022 Grafobal predal  televíziu českému podnikateľovi Michalovi Voráčekovi, ktorý stojí za firmou Blueberg Media. Doterajšiu generálnu riaditeľku Mirjanu Hron Sikimič vystrieda Ján Svoboda, ktorý doteraz pôsobil ako predseda predstavenstva vydavateľstva Our Media. Vo vedení televízie zostáva jej doterajšia riaditeľka spravodajstva Zuzana Martináková.

Vedenie, šírenie a programová štruktúra 
Od septembra 2020 je generálnou riaditeľkou Mirjana Hron Sikimič, ktorá predtým viedla Spoločnosť 7 Plus a bola členkou manažmentu News and Media Holding, a. s.  Od októbra 2016 bola generálnou riaditeľkou Martina Kyselová, ktorá predtým pôsobila ako šéfredaktorka televízie.

V televízii pôsobia v súčasnosti aj niektorí skúsení moderátori ako Dušan Gabáni, Miroslav  Michalech, Norbert Dolinský a ďalší. Donedávna bol hlavnou tvárou TA3 Peter Bielik. Roky, takmer každý pracovný deň, moderoval diskusnú reláciu Téma dňa.

Od 24. apríla 2013 je televízia TA3 na Slovensku prístupná aj cez DVB-T (v 2. multiplexe). Voľné terestriálne vysielanie  cez DVB-T bolo ukončené 1. novembra 2020, pretože TA3 sa nedohodla s Towercomom.

TA3 je tiež dostupná cez satelit (DVB-S) a káblové rozvody. 

Väčšina pôvodných relácií je voľne dostupná aj ako streamované videá (IPTV - internetová televízia) na domovskej stránke televízie. 20. septembra 2017 TA3 začala vysielať z provizórneho štúdia. Dôvodom bola úprava štúdia a prechod na vysielanie vo vysokom rozlíšení, čo si vyžiadalo kompletnú zmenu technologického reťazca: nová réžia, nové kamery, nová grafika a nové prenosové vozy.

V programovej štruktúre TA3 sa nachádza spravodajstvo (domáce, zahraničné, ekonomické, regionálne, športové), kultúra, politická publicistika. Počas dňa sa zvyčajne každú hodinu opakujú spravodajské bloky. Večer o 18:30 začínajú hlavné správy.

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka TA3

 
Televízne stanice na Slovensku
Spravodajské televízne stanice
Podniky založené v 2001
Ol Kokwe

Ol Kokwe je sopečný ostrov, nachádzajúci sa približne v strede jazera Baringo v Keni. Je to najmenšia sopka severnej časti Kenského riftového systému. Staršie trachytické horniny štítovej sopky sú prekryté mladšími bazaltovými výlevmi. Ostrov je atraktívna turistická destinácia, nakoľko sa na ňom nachádzajú viaceré postvulkanické fenomény: bahnové sopky, horúce pramene a fumaroly.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - ostrov Ol Kokwe na Global Volcanism Program 

Ostrovy Kene
Sopky Kene
Štítové vulkány
Tisícovky
Menengai

Menengai je masívny štítový vulkán (objem ja asi 30 km3), nachádzajúci sa vo Východoafrickom rifte v Keni, asi 150 km severovýchodne od hlavného mesta Nairobi. Vrchol sopky je tvorený kalderou s rozmermi 12 × 8 km. Proces formovania kaldery začal pred 29 000 rokmi veľkou explozívnou erupciou sprevádzanou veľkým objemom (približne 3×106 m3) vulkanických produktov prevažne trachytického zloženia. Na dne kaldery sa nachádzajú pomerne mladé lávové prúdy a viaceré aktívne fumaroly. Sopka je v súčasnosti neaktívna.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - štítová sopka Menengai na Global Volcanism Program 

Sopky Kene
Štítové vulkány
Dvojtisícovky
Elmenteita Badlands

Elementeita Badlands je názov kopcovitej oblasti medzi jazerom Elmenteita a vulkánom Eburru v Keni. Oblasť je pokrytá viacerými troskovými kužeľmi a lávovými prúdmi rôzneho veku, prevažne bazaltového zloženia. Najmladšie vulkanické produkty nie sú staršie ako 10 000 rokov.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - vulkanické pole Elmenteita Badlands na Global Volcanism Program 

Sopky Kene
Troskové kužele
Olkaria

Olkaria (alebo Olenguruoni, Hobley) je názov vulkanického komplexu, nachádzajúceho sa južne od jazera Naivasha v Keni. Komplex je tvorený osemdesiatimi, prevažne ryolitovými vulkanickými centrami. Najmladšia aktivita (určená rádiometrickým datovaním) má necelých 250 (± 50) rokov. V oblasti je pretrvávajúca fumarolická aktivita.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - komplex Olkaria na Global Volcanism Program 

Sopky Kene
Troskové kužele
Vienna International Centre

Vienna International Centre () alebo Internationales Zentrum Wien (), známe aj ako UNO City, vo Viedni je komplex budov a akademickej pôdy, ktorý spravuje Organizácia Spojených národov vo Viedni.

VIC navrhol rakúsky architekt Johann Staber a bolo postavené v rokoch 1973 až 1979 severne od rieky Dunaj. Obsahuje 6 budov v tvare Y, ktoré obklopujú valcovú konferenčnú budovu v celkovej rozlohe 230-tisíc štvorcových metrov. Najvyššia budova je vysoká 120 metrov a má 28 poschodí.

V komplexe VIC pracuje okolo 5000 ľudí a poskytuje aj stravovacie, bankové, poštové a nákupné služby. Väčšie konferencie sa usporadúvajú v susednom Austria Center Vienna, konferenčnom a výstavnom centre s kapacitou 6000 ľudí.

VIC je oblasť nadregionálneho významu.

Organizácie 
Hlavné sídlo OSN spolu s mestami New York, Ženeva a Nairobi, je sídlom nasledovných organizácií:
 Medzinárodná agentúra pre atómovú energiu (International Atomic Energy Agency - IAEA)
 Úrad OSN pre drogy a kriminalitu (=Úrad OSN pre boj proti drogám a prevenciu kriminality; United Nations Office on Drugs and Crime - UNODC) a Úradovňa OSN vo Viedni (UN Office at Vienna - UNOV), vrátane Úrad OSN pre mierové využitie vesmíru (=Kancelária OSN pre vesmírne záležitosti; United Nations Office for Outer Space Affairs - OOSA)
 Organizácia Spojených národov pre priemyselný rozvoj (United Nations Industrial Development Organization, UNIDO)
 Prípravná komisia pre Organizáciu Zmluvy o všeobecnom zákaze jadrových skúšok (Comprehensive Test Ban Treaty Organization, CTBTO).

Ďalšie dve organizácie, OBSE a OPEC, majú sídlo mimo VIC.

Externé odkazy 
 United Nations vo Viedni
 Austria Center Vienna
 http://www.conference-c2.com/ Ďalšie konferenčné budovy, ktoré majú byť dokončené v roku 2008

OSN
Medzinárodné organizácie
Stavby vo Viedni
Rungwe

Rungwe je názov neaktívneho stratovulkánu, týčiaceho sa nad mestečkom Tukuyu v južnej Tanzánii. Vrchol sopky je ukončený 4 km širokou kalderou. Západné steny vulkánu sú pokryté zvyškami závalových kamenných lavín, pochádzajúcich z kolapsu vrcholového krátera.

V kaldere sa nachádzajú neerodované trachytové lávové prúdy a dómy, čo indikuje ich mladý vek. Ďalšie mladé, prevažne bazaltové produkty vulkanizmu sa nachádzajú na severozápadných svahoch vulkánu.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkán Rungwe na Global Volcanism Program 

Sopky Tanzánie
Stratovulkány
Vyhasnuté sopky
Dvojtisícovky
Ústredný orgán štátnej správy

Ústredný orgán štátnej správy (skr. ÚOŠS) je orgán ústrednej štátnej správy, teda orgán štátnej správy iný než miestny orgán štátnej správy alebo ešte inak povedané orgán štátnej správy s celoštátnou pôsobnosťou. Ústredné orgány štátnej správy sú podskupina ústredných štátnych orgánov.

Slovensko 
Ústredné orgány štátnej správy Slovenskej republiky sú vymenované v zákone č. 575/2001 Z. z. o organizácii činnosti vlády a organizácii ústrednej štátnej správy. Sú to ministerstvá a tzv. ostatné ústredné orgány štátnej správy, v teórii aj vláda. Podobná je právna situácia v Česku. Pojem sa prvýkrát vyskytol v česko-slovenskom zákone z roku 1953, bežnejšie sa používal od 60. rokov.

Ministerstvá 

Na Slovensku pôsobia tieto ministerstvá, na ktorých čele je člen vlády:
 Ministerstvo dopravy a výstavby Slovenskej republiky
 Ministerstvo financií Slovenskej republiky
 Ministerstvo hospodárstva Slovenskej republiky
 Ministerstvo investícií, regionálneho rozvoja a informatizácie Slovenskej republiky
 Ministerstvo kultúry Slovenskej republiky
 Ministerstvo obrany Slovenskej republiky
 Ministerstvo pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky
 Ministerstvo práce, sociálnych vecí a rodiny Slovenskej republiky
 Ministerstvo spravodlivosti Slovenskej republiky
 Ministerstvo školstva, vedy, výskumu a športu Slovenskej republiky
 Ministerstvo vnútra Slovenskej republiky
 Ministerstvo zahraničných vecí a európskych záležitostí Slovenskej republiky
 Ministerstvo zdravotníctva Slovenskej republiky
 Ministerstvo životného prostredia Slovenskej republiky

Ostatné ústredné orgány štátnej správy 
Ostatné ústredné orgány štátnej správy pôsobiace na Slovensku sú:
 Úrad vlády Slovenskej republiky
 Protimonopolný úrad Slovenskej republiky
 Štatistický úrad Slovenskej republiky
 Úrad geodézie, kartografie a katastra Slovenskej republiky
 Úrad jadrového dozoru Slovenskej republiky
 Úrad pre normalizáciu, metrológiu a skúšobníctvo Slovenskej republiky
 Úrad pre verejné obstarávanie
 Úrad priemyselného vlastníctva Slovenskej republiky
 Správa štátnych hmotných rezerv Slovenskej republiky
 Národný bezpečnostný úrad
 Úrad pre územné plánovanie a výstavbu Slovenskej republiky

Zrušené ústredné orgány štátnej správy 
 Úrad pre stratégiu rozvoja spoločnosti, vedy a techniky Slovenskej republiky (1995 – 1999)
 Úrad pre štátnu službu (2002 – 2006)

Referencie

Literatúra

Externé odkazy 
 Historický prehľad ústavného postavenia ústredných orgánov štátnej správy

 
 
Štátna správa na Slovensku
Proces (román)

Proces () je román Franza Kafku, ktorý vznikol v rokoch 1914 a 1915. Franz Kafka má vo svojich dielach naturalizmus, prevláda tam i existencializmus. Slovo Proces má v Kafkovom svete trochu iný obraz ako v normálnom. Hlavnou postavou je pán K.

Charakteristika pána K. 
Je to akoby samotný autor. Absolútne znechutený spoločnosťou. Úprimný a čestný chodí do práce. Má jednotvárny život. Z domu do práce a z práce domov. Sem tam sa ide nejako zabaviť. Jeho život sa zmení na  jeho 30. narodeniny. Nikto by nechcel taký darček, aký dostane Jozef K. Jozef však nemá minulosť. Nevieme o ňom, z akej vrstvy pochádza. Nevieme o jeho rodičoch.

Dej 

Na tridsiate narodeniny zaklope niekto na dvere. Pán K. dostane návštevu, o akej sa mu ani nesnívalo. Do jeho izby vstúpi niekoľko pánov. Oznámia mu, že je zatknutý. Pán K. je z toho znechutený. Dôvod zatknutia sa nedozvie, nevie čo spáchal a aké obvinenie voči nemu súd vzniesol. Vyšetrujú ho na slobode a súdny proces sa koná na tajomných miestach ( povaly starých činžiakov ). Celý čas blúdi ako mátoha. Nevie sa zmieriť so skutočnosťou. Jozef K. si nepripúšťa, že je voči nemu vedený proces, keďže si je istý svojou nevinou. Neskôr sa snaží preniknúť do systému súdu, ktorý ho vyčerpáva a ohrozuje jeho postavenie v banke. Nedarí sa mu nadviazať kontakt s ľuďmi. Pomaly sa cíti vinný už len tým, že existuje. Kniha sa končí 31. narodeninami Jozefa K.. Dvaja muži ho odvedú do kameňolomu a popravia bez toho, aby mu oznámili rozsudok.

Knihy Franza Kafku
Knihy z 1925
Sfilmované knihy
Karma Kagjü

Karma Kagjü je jednou zo štyroch hlavných vetiev školy Kagjü, jednej z najdôležitejších škôl tibetského budhizmu. Jej duchovný vodca sa nazýva Gjalwa Karmapa. Je považovaný za reinkarnáciu predošlého lámu. 

Školu Karma Kagjü založil Düsum Khjenpa (*1110 – † 1193), žiak Gampopu, ktorý sa stal prvým Gjalwa Karmapom. Druhý Karmapa, Karma Pakši (* 1206 – † 1283), bol ako prvý v Tibete vyhlásený za reinkarnujúceho sa lámu (tulku). 

Šestnástym Karmapom bol Rangdžung Rigpe Dordže. Po jeho smrti v roku 1981 vznikol spor ohľadom toho, či je ďalšou reinkarnáciou Ogyen Trinley Dordže alebo Trinle Thajä Dordže. Prvého podporuje čínska vláda aj 14. Dalajláma, druhého 14. Šamarpa a napr. láma Ole Nydahl. Spor zatiaľ nebol vyriešený.

Externé odkazy 
 Karma Kagjü
 línia Karma Kagjü
 Karma Kagyu

Budhizmus
Tibetský budhizmus
Dóm svätého Štefana

Dóm svätého Štefana (nem. Stephansdom, celým menom Domkirche St. Stephan zu Wien - „dóm(ový kostol) sv. Štefana vo Viedni“) je najväčšia katedrála vo Viedni.

Dejiny 
Z najstaršej stavby kostola sv. Štefana z 12. storočia sa nezachovali žiadne pamiatky. Západná fasáda s obrou bránou a vežami pochádza z druhej neskorej románskej stavby (12301263).

V rokoch 13041340 vznikla prvá časť gotickej novostavby, Albertínský spevácky chór. Vojvoda Rudolf IV., nazývaný Zakladateľ, položil v roku 1359 základný kameň k neskorogotickému rozšíreniu stavby, ktoré zahrňovalo zväčšenie stredovej časti kostola a výstavbu gotických veží. Južná veža s výškou 136,7 m; ktorú Viedenčania volajú „Steffl“, bola dokončená v roku 1433 a stala sa symbolom Viedne.

Po roku 1511 boli zastavené práce na severnej veži. Nedokončená gotická veža s výškou 68,3 m bola dostavaná v štýle renesancie až v rokoch 15561578. Zarážajúca asymetria veží dodáva dómu charakteristickú podobu. V 17. a 18. storočí dostal dóm barokové oltáre, maľba na hlavnom oltári zobrazuje ukameňovanie sv. Štefana, prvého kresťanského mučeníka a patróna chrámu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Stránka Stephansdomu
 Viedenská gotika (fotografie vitráží a sôch patriacich k dómu sv. Štefana)

Katedrály v Rakúsku
Gotické katedrály
Stavby vo Viedni
Kráľovské pohrebiská
Viedeň
Jedľa biela

Jedľa biela (Abies alba Mill.; staršie Abies pectinata Lam. et DC alebo Pinus picea L.) alebo jedľa bielokôra je strom z čeľade borovicovité (Pinaceae).

V strednej Európe rastie v horských a podhorských lesoch, spoločne s bukom vytvára dnes už vzácne bukojedľové lesy. Svoje optimum má v 5. lesnom vegetačnom stupni (LVS) na bohatých stanovištiach živného radu.

Má rovný kmeň, ihličie nepichá, šišky rastú dohora. Prospieva jej dážď, hmla a chlad. Môže dorásť až do 50 m.

Výzor 
Veľmi vysoký strom s valcovitým rovným kmeňom s priemerom až 2 m. Koruna v mladosti kužeľovitá, neskôr valcovitá, na vrchole sploštená (tzv. bocianie hniezdo). Kôra hladká, väčšinou svetlo sivá, v starobe tmavšia, rozpukaná borka. Letorasty sivé, jemne plstnaté. Púčiky špicato vajcovité, hnedé, bez miazgy. Ihličie 2–3 cm dlhé, ploché, na vrchnej strane lesklo tmavo zelené, na spodnej strane s dvomi svetlými prúžkami (prieduchy). Šišky vzpriamené, 10–20 cm dlhé, 3–5 cm široké, valcovité, hore zaoblené. Dozrievajú počas augusta a rozpadávajú sa na stromoch. Šupiny opadávajú a na stromoch zostávajú iba vretená. Trojhranné semená (8 – 11 mm dlhé, 3 – 5 mm široké) majú neopadavé krídlo.

Rozšírenie 
Vyskytuje sa v európskych pahorkatinách a horských polohách s optimom v strednom Francúzsku a západnom Nemecku a ďalej v juhoeurópskych pohoriach (Balkán, Apeniny). Na východe zasahuje až do SZ časti Malej Ázie, na juhu do Grécka a Sicílie. Menšie izolované areály sa nachádzajú na Korzike, v Pyrenejách (Cevennes).

Ekológia 
Hranice jej rozšírenia je limitovaná jej nárokmi na vlhkosť a citlivosť voči neskorým mrazom. Je aj veľmi citlivá na znečistené ovzdušie (predovšetkým oxidmi síry). V južnej časti areálu je vyslovene horským stromom (vystupuje takmer do 2 000 m n. m.), smerom na sever zostupuje aj do nižších polôh (300 m n. m.). Vyžaduje vlhkú hlbšiu pôdu, a ako klasický klimaxový druh znáša dobre zatienenie.

Využitie 
Predovšetkým drevo, ktoré sa používalo na vodných stavbách, ďalej ako stavebné drevo, na výrobu škridiel, sudov a pod. Jedľa biela je tiež užitočná na výrobu jedľového oleja (lat. abiatis albae aetheroleum), oleja z jedľových šišiek (lat. oleum templini) a na éterický olej z čerstvého ihličia. Jedľový éterický olej je rovnako účinný ako olej zo smreka a borovice, aj keď nie je totožného zloženia. Jeho schopnosť vyvolávať odkašliavanie, pôsobiť proti mikróbom a dráždiť pokožku, resp. vyvolávať miestne prekrvenie, sa využíva v inhaláciách pri ochoreniach dýchacích ciest, v balzamoch proti prechladnutiu, mastiach a kúpeľoch pri natiahnutých svaloch, reumatických ťažkostiach a poruchách prekrvenia. Okrem toho jedľový olej obsahuje aj mnohé prostriedky osobnej hygieny.

Referencie

Iné projekty 

Borovicovité
Ihličnaté stromy
Flóra na Slovensku
Optika

Optika môže byť:
internet cez optický kábel
odbor fyziky, ktorý sa zaoberá svetlom, svetelnými javmi a prístrojmi
vo fotografovaní: časť prístrojov (najmä šošovky) prepúšťajúca a formujúca svetlo
hovorovo: predajňa s optickými výrobkami a prístrojmi
prenesene: náhľad, postoj
Karmapa

Karmapa (v preklade „aktivita všetkých budhov“, oficiálne Jeho Svätosť Gjalwa Karmapa) je hlavným predstaviteľom línie jednej zo štyroch škôl smeru tibetského budhizmu Karma Kagjü. Podľa tradície je emanáciou veľkého bódhisattvu Avalókitéšvaru (tib. Čänräzig, Milujúce oči) a historický Budha ho predpovedal v Samádhírajasútre . Od roku 1110 sa stal prvým rozpoznávaným inkarnujúcim sa lámom Tibetu a línia jeho vedomých zrodení pokračuje dodnes.

Prvý Karmapa Düsum Khjenpa (1110 – 1193) bol žiakom Gampopu, tibetského majstra, zakladateľa kláštornej tradície v rámci školy Kagjü. Línia ústneho podania tradične začína u indického majstra tantry a mahámudry Tilopu (989-1069), pokračuje cez Náropu (1016 – 1100), Marpu (1012 – 1096) a Milaräpu (1052 – 1135). 

Druhý Karmapa, Karma Pakši (1204-1283), je považovaný za vôbec prvého vedome reinkarnovaného lámu.

Čierna koruna 
Karmapovia sú držiteľmi Čiernej koruny (tib. shanag), a preto sú niekedy označovaní ako „lámovia s čiernou korunou“. Táto koruna je tradične považovaná za dar dákiní ako vyjadrenie rozpoznania duchovnej realizácie Karmapu. Fyzickú repliku Čiernej koruny daroval 5. Karmapovi čínsky cisár Jung-lo (1360 – 1424).

Línia Karmapov 
 1.	Karmapa Düsum Khjenpa, 1110 - 1193
 2.	Karmapa Karma Pakši, 1204 - 1283
 3.	Karmapa Randžung Dordže, 1284 - 1339
 4.	Karmapa Rolpe Dordže, 1340 - 1383
 5.	Karmapa Dešin Šegpa, 1384 - 1415
 6.	Karmapa Tongwa Donden, 1416 - 1453
 7.	Karmapa Čödrag Gjamtso, 1454 - 1506
 8.	Karmapa Mikjö Dordže, 1507 - 1554
 9.	Karmapa Wangčhug Dordže, 1556 - 1603
 10.	Karmapa Čöjing Dordže, 1604 - 1674
 11.	Karmapa Ješe Dordže, 1676 - 1702
 12.	Karmapa Čhangčhub Dordže, 1703 - 1732
 13.	Karmapa Düdul Dordže, 1733 - 1797
 14.	Karmapa Tegčog Dordže, 1798 - 1868
 15.	Karmapa Khačjab Dordže, 1871 - 1922
 16.	Karmapa Rangdžung Rigpä Dordže, 1924 - 1981
 17.	Karmapa - spor o tom, či je reinkarnáciou predošlého Karmapu Trinlä Thajä Dordže (1983) alebo  Ogyen Trinley Dordže (1985)

Literatúra 
 N. Douglas, M. White: Karmapa, the Black Hat Lama of Tibet, Luzac & Company Ltd, 1976, ISBN 0-7189-0187-8

Budhizmus
Tibetský budhizmus