joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Korporativizmus

Korporativizmus (,  - združenie) je politická ideológia založená na monopolnej úlohe korporácií, organizovaných, hierarchicky zoradených, povinných združení pre vyhradené oblasti spoločenského priestoru. Vyskytuje sa tu obmedzený počet monopolných organizácií (korporácií), ktoré pri vyjednávaní so štátom pri dodržiavaní základnej idei ľudskej pracovnej spolupatričnosti zastupujú záujmy svojich členov a súčasne sa podieľajú aj na uskutočňovaní štátnej politiky. Korporativizmus predpokladá obmedzený počet nekonkurenčných organizácií s povinným alebo polopovinným členstvom v nich, členstvo je profesne organizované podobne ako u stredovekých cechov. Tieto korporácie, pôsobiace často paralelne s parlamentom, sú kontrolované a usmerňované štátom.

Medzi teoretické zdroje korporativizmu možno zaradiť encykliku pápeža Leva XIII. Rerum novarum, encykliku Quadragesimo anno pápeža Pia XI., či práce Adama Müllera, Gabriela D’Annunzia a Alceste de Ambrisa.

Politická kritika korporativizmu 
Existuje názor, že štátna kontrola verejných foriem súkromného vlastníctva (vytváranie holdingov a štátom alebo pološtátnymi mafiami priamo alebo nepriamo kontrolovaných či chránených firiem a korporácií - napr. akciových spoločností) je základom ekonomického fašizmu a ten stojí často na počiatku fašizmu politického. Na druhú stranu je faktom, že existujú prosperujúce a demokratické štáty viac či menej ovplyvnené ekonomickým korporativizmom (napr. Rakúsko či Švédsko).

Príklady korporativizmu

V Európe 
Najvýznamnejším praktickým uplatnením korporativizmu sa stala talianska medzivojnová ekonomika. Mocensky veľmi silné korporácie boli jedným z cieľov Mussoliniho politického programu. V 30. rokoch 20. storočia došlo k ekonomickému posunu ku korporativizmu v Portugalsku. Podobne bol riadený aj Rakúsky štát. Po druhej svetovej vojne našiel korporativizmus čiastočné uplatnenie napr. n Juhoslávii. Aj v iných európskych povojnových ekonomikách došlo k čiastočnej aplikácii korporativizmu, prispôsobenému novým pomerom a často označovanému ako neokorporativizmus. Definícia tohto smeru sa často obmedzuje na partikulárne presadzovanie záujmov rôznych profesijných organizácií (napr. lekárskych, advokátskych komôr ad.). V poslednej dobe sa mnohí odborníci zhodujú na tom, že neokorporativizmus prekonáva v celosvetovom meradle vážnu krízu.

V Ázii 
Korporatívne bol a je riadený Hongkong. Polovicu parlamentu vymenovala britská kráľovná, od roku 1997 ju menuje čínska vláda v Pekingu. Druhá polovica parlamentu je menovaná profesijnými a podnikateľskými organizáciami a odborovými organizáciami. Tento model sa v poslednej dobe neoficiálne uplatňuje i v rámci čínskeho parlamentu v Pekingu. Korporativistické tendencie sú zrejmé aj v Južnej Kórei, Singapure a ďalších ázijských štátoch.

Literatúra

Referencie

Pozri aj 
 Autoritarizmus
 Fašizmus
 Korporácia
 Korporatokracia
 Tripartita

Externé odkazy 
 Korporativizmus

Zdroj 

Politológia
Ideológie
Ekonomické teórie
Lobing
Katechéza

Katechéza (gr.) je poučovanie o náboženstve. V katolicizme to sú snahy vyvíjané cirkvou, aby získala ďalších učeníkov a aby pomáhala ľuďom veriť, že Ježiš Kristus je Syn Boží, aby tak skrze vieru mali život v jeho mene. Katechéza ďalej slúži cirkvi k tomu, aby ľudí v tomto pozemskom živote vychovávala a učila a tým budovala Kristovo telo.

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 

Kresťanstvo
Náboženstvo
Ferdinand Lassalle

Ferdinand Lassalle (* 11. apríl 1825, Vroclav, Poľsko – † 31. august 1864, Carouge, Švajčiarsko) bol nemecký ekonóm, publicista židovského pôvodu, činiteľ nemeckého robotnickeho hnutia, autor železného mzdového zákona. 

Hlavné dielo: Filozofia Herakleita Temného z Efezu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Manuskripte und Briefe Lassalles in Bibliotheken und Archiven
 Gustav Mayer (Hrsg.): Ferdinand Lassalle. Nachgelassene Briefe und Schriften
 Briefwechsel mit Bismarck 1863–64 
 Ferdinand Lassalle: Reden und Schriften.

Zdroj 
 

Nemeckí politici
Osobnosti na nemeckých poštových známkach
Osobnosti z Vroclavu
Katedra filozofie a dejín filozofie Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave

Katedra filozofie a dejín filozofie (v skratke "KFDF") Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave je popredné slovenské filozofické pracovisko na Univerzite Komenského v Bratislave. Katedra sa konštituovala v decembri 1989 na troskách predchádzajúcej Katedry marxisticko-leninskej filozofie FiF UK; prvým porevolučným vedúcim katedry sa stal Miroslav Marcelli.

Profesori 
 prof. Mgr. Michal Chabada, PhD. (Vedúci katedry)
 prof. PhDr. Emil Višňovský, PhD.
 prof. PhDr. Zlatica Plašienková, PhD.

Docenti 
 doc. PhDr. Ivan Buraj, PhD.
 doc. Mgr. Erika Lalíková, PhD.
 doc. Andrej Kalaš, PhD.
 doc. PhDr. Mariana Szapuová, PhD.

Odborní asistenti 
 Mgr. Róbert Maco, PhD.
 Mgr. Martin Nuhlíček, PhD.
 PhDr. Ladislav Sabela, CSc.

Externé odkazy 
 
 stránka katedry

Filozofická fakulta Univerzity Komenského v Bratislave
Tadeusz Kotarbiński

Tadeusz Marian Kotarbiński (* 31. marec 1886, Varšava – † 3. október 1981, tamtiež) bol poľský filozof, metodológ, zástanca reizmu a zakladateľ praxeológie.

Kotarbiński bol prezident Poľskej akadémie vied v rokoch 19541963 a prezident Poľskej filozofickej spoločnosti do roku 1977.

Hlavné práce 
 Elementy teorii poznania, logiki formalnej i metodologii nauk (1929)
 Traktat o dobrej robocie (1955)
 Sprawność i błąd (1956)
 Medytacje o życiu godziwym (1966)

Externé odkazy 

 

Poľskí filozofi
Osobnosti z Varšavy
Nositelia Radu čestnej légie
Členovia Poľskej akadémie vied
Pracovníci Poľskej akadémie vied
Ľavica

Ľavica môže byť:

 ľavá ruka, pozri pod ruka
 ľavá strana
 v politológii: označenie časti politického spektra, pozri ľavica (politika)
 názov politickej strany:
 v Slovinsku, pozri Ľavica (slovinská politická strana)
 v Severnom Macedónsku, pozri Ľavica (macedónska politická strana)
Kov

Kov (alebo zriedkavo metál) je z chemického hľadiska kryštalická, elektropozitívna látka s voľnými valenčnými elektrónmi.
Tieto elektróny sú spoločné pre všetky atómy kovu a môžu sa v ňom voľne pohybovať, Nazývajú sa voľné elektróny.
Vlastnosť kovov viesť elektrický prúd prostredníctvom voľných elektrónov sa volá elektrónová vodivosť kovov.

Vlastnosti 
Vysoká elektrická a tepelná vodivosť je závislá od teploty kovu. Stúpajúca teplota spôsobí zvýšenie elektrického odporu, klesajúca teplota zlepšuje vodivosť. Pri teplotách blízkych 0 K vedie kov elektrickú energiu absolútne (bez elektrického odporu). Tento jav sa nazýva supravodivosť. V pevnom skupenstve majú kovy plasticitu (kujnosť, tvarovateľnosť), sú schopné odrážať svetlo a sú nepriehľadné (neprechádza cez ne svetlo). Tieto vlastnosti súvisia s prítomnosťou voľných elektrónov.

V prírode sa kovy vyskytujú prevažne v zlúčeninách - rudách. Niektoré kovy, ktoré ťažšie vytvárajú zlúčeniny, sa dajú nájsť aj v rýdzej forme. Kovy, ktoré ľahko vytvárajú zlúčeniny naopak nemôžu existovať v rýdzej forme, na vzduchu postupne korodujú (obvykle kyslíkatá zlúčenia, alebo zlúčenina s väzbou na voľné plyny - sírová, dusíková ...). Koróziu kovov výrazne podporuje voda.

Toxické kovy sú kovy majúce toxické účinky (sú pre ľudský organizmus jedovaté) napr. kadmium, ortuť, olovo, ťažké kovy.

Feromagnetické kovy sú kovy s magnetickými vlastnosťami (Co, Ni, Fe).

Materiály ktoré sú zložené z atómov (molekúl) viacerých kovov (alebo kovov s nekovami pri zachovaní vlastností kovu) nazývame zliatiny.

Najbežnejšie zliatiny:

 Dural (Cu + Mn + Al + Si)
 Amalgámy (zliatiny na báze ortute najčastejšie Ag, Zn, Cu + Hg)
 Bronz (Cu + Sn) bez zinku
 delovina - na výrobu hlavní diel a zbraní (11 až 12 % Sn)
 zvonovina - na odlievanie zvonov (20 až 22 % Sn)
 zrkadlovina - na výrobu optických zrkadiel (30 až 33 % Sn)
 Mosadz (Cu Zn) 
 Alpaka (zliatina Ni + Cu + Zn, výzorom pripomína striebro)
 Tombak (Cu s malým obsahom Zn)
 Oceľ (Fe + C + legujúce Zn, Cr, Ni, Va ...)
 Invar (Fe + 36% Ni)
 Nimonic (Ni + Cr + Ti/Al).
 Ferniko, Kovar (ocele - rovnaká rozťažnosť ako sklo)

Medzi známe čisté kovy (z chemického hľadiska) patria:

 Antimón
 Bárium
 Berýlium
 Bizmut 
 Cér
 Cézium
 Cín
 Draslík
 Gálium 
 Hliník 
 Horčík 
 Chróm 
 Indium 
 Irídium 
 Kadmium 
 Kobalt 
 Lantán 
 Lítium 
 Meď 
 Molybdén 
 Nikel 
 Ortuť
 Osmium
 Paládium 
 Platina 
 Ródium 
 Rubídium 
 Skandium 
 Sodík 
 Striebro 
 Stroncium 
 Tálium 
 Titán 
 Urán 
 Vápnik 
 Wolfrám 
 Ytrium 
 Zinok 
 Zlato 
 Železo

 Kov
René Le Senne

René Le Senne (* 8. júl 1882, Elbeuf, Francúzsko – † 1. október 1954, Neuilly-sur-Seine) bol francúzsky filozof.

Vyšiel z Hamelina a Bergsona. Stál blízko kresťanskému existencializmu.

Dielo 
 Introduction a la philosophie, 1925
 Le devoir, 1930
 Le mensonge et la caractere, 1930
 Obstacle et valeur, 1934
 Traité de morale générale, 1942
 Traité de caractérologie, 1946
 La destinée personelle, 1951
 La découverte de Dieu, 1955

Externé odkazy 
 Le Senne ‹lë sèn›, René 
 René Le Senne
 René Le Senne. Vita e pensiero
 LE SENNE René (1882-1954) Philosophe français

Zdroj 
 

Francúzski filozofi
Osobnosti pochované na Père-Lachaise
Kozmetika

Kozmetika je starostlivosť o zachovanie telesnej krásy, resp. odstránenie jej nedostatkov na vedeckom podklade. Využiva poznatky  viacerych odborov, napr. dermatológie, plastickej chirurgie, chémie, biológie, sociológie.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Medicína
Lepenie

Lepenie je spôsob nerozoberateľného spájania materiálov za použitia lepidla. Povrch spájaných častí sa prípraví (očistenie, zdrsnenie, odmastenie), na jednu, alebo obe plochy spoja sa nanesie lepidlo, súčiastky sa k sebe priložia a lepidlo sa nechá zaschnúť.

Externé odkazy 
 

 
Strojárske technológie
Ladislav Kiczko

Doc. PhDr. Ladislav Kiczko, Csc. (* 1951, Krompachy) je slovenský filozof, ktorý sa zaoberá dejinami súčasnej filozofie. 
Od 1. 2. 1997 do 31. 1. 2003 bol dekanom Filozofickej fakulty UK.

Bibliografia
 1993 - Lexikón filozofie, spoluautori: Hanna Delf, Jutta Georg-Lauer, Christa Hackenesch, , Mechthild Lemcke
 1996 - Dejiny filozofie, spoluautori: Miroslav Marcelli, Erwin Waldschütz, Milan Zigo
 1996 - Filozofia, spoluautori: Mária Fürstová, Jürgen Trinks, Zuzana Kiczková
 1997 - Slovník spoločenských vied, spoluautori: Marián Košč, Alexandra Krsková, Miroslav Marcelli, Erich Mistrík, Ján Sopóci, Rastislav Tóth, Milan Zigo
 1998 - Malá antológia z diel filozofov, spoluautori: Dušan Ondrejovič, Silvester Šoka, Milan Zigo, Mikuláš Červeňanský

Referencie 

Slovenskí filozofi
Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Dekani Filozofickej fakulty Univerzity Komenského
Slovenskí autori náučnej literatúry
Osobnosti z Krompách
Kurt Lewin

Kurt Zadek Lewin (* 9. september 1890, Mogilno, Poľsko – † 12. február 1947, Newtonville, Massachusetts, USA) bol americký psychológ nemeckého pôvodu, špecializujúci sa na sociálnu psychológiu a behaviorizmus, hlavná škola ľudských vzťahov. Jeho práca zahŕňala akčný výskum na teórii poľa, považuje sa za autora pojmu skupinová dynamika, ktorý je hlavným pojmom priemyselnej psychológie, ktorý sa neskôr stal psychológiou práce. Venoval sa topologickej psychológii. Vypracoval dynamickú teóriu osobnosti.

Životopis
Narodil sa bohatým obchodníkom patriacim do strednej vrstvy ako druhé dieťa zo štyroch detí. Ako 19-ročný začal študovať medicínu vo Freiburgu a potom pokračoval v štúdiu biológie na univerzite v Mníchove. Štúdium ukončil  na Humboldtovej univerzite v Berlíne, kde získal doktorát v roku 1916. 

V roku 1917 Kurt Lewin napísal svoju prvú knihu o psychológii. Na základe skúseností zo zákopov sa mu podarilo dokázať, že vízia krajiny sa líši v závislosti od toho, či ste vojak (na ktorého nepriateľ môže udrieť kedykoľvek), alebo či sa jednoducho prechádzate. Preto dospel k záveru, že zastúpenie prostredia silne závisí od motivácie, očakávania a vlastností jedinca.

V roku 1926 bol menovaný profesorom psychológie na Humboldtovej univerzite vo veku 36 rokov. V roku 1933 po nástupe Hitlera k moci z Nemecka emigroval do USA.

Referencie

Externé odkazy 
 biographischer Abriss und theoretischer Überblick
 Kurzbiografie, -bibliografie, Lehrfilme und digitale Quellen im Volltext 
 The Kurt Lewin Center for Psychological Research 
 International Conference on "Kurt Lewin: Contribution to Contemporary Psychology"
 Kurt Lewin: groups, experiential learning and action research
 Kurt Lewin Foundation 
 Kurt Lewin Institute

Zdroj 

Psychológovia USA
Nemeckí psychológovia
Absolventi Albert-Ludwigs-Universität Freiburg
Osobnosti USA nemeckého pôvodu
Osobnosti USA židovského pôvodu
Naturalizované osobnosti USA
Úmrtia na infarkt myokardu
Jozef Kresánek

Jozef Kresánek (* 20. december 1913, Čičmany – † 14. marec 1986, Bratislava) bol slovenský muzikológ a vysokoškolský učiteľ. 

Ako muzikológ reprezentoval syntézu fenomenologicko-štrukturálnej metódy s hudobno-psychologickou a sociologickou interpretáciou hudby. Orientoval sa na výskum hudobného myslenia v jeho historickom vývoji.

Referencie

Externé odkazy 
 
 Jozef Kresánek na osobnosti.sk
 Krátky životopis

Slovenskí muzikológovia
Slovenskí pedagógovia
Slovenskí hudobní skladatelia
Osobnosti z Čičmian
Klam

Klam je mylná predstava nezodpovedajúca skutočnosti, pretvárka, podvod, klamanie.

Iné projekty

Zdroj
Limes Romanus

Limes () alebo limes Romanus alebo rímsky limes bola od cisárskej doby hranica Rímskej ríše, a to prirodzená, tvorená riekou alebo umelá s priekopou a valom, prípadne aj s palisádou alebo stenou. Podľa niektorých zdrojov sa riečna hranica ako limes nikdy neoznačovala. Dnes ako „limes (Romanus)“ spravidla označujeme len časti hranice so systémom opevnení.

Charakteristika 

Slovo limes pôvodne označovalo cestu, medzu vedúcu naprieč pozemkom, hranicu medzi pozemkami. Chrbticou limesu bola vždy strategická cesta, ktorá umožňovala rýchle spojenie a presuny vojenských jednotiek, a sieť vojenských táborov, staníc a signálnych veží umožňujúcich ohlasovanie pohybov nepriateľov a privolávanie posíl na miesta ohrozené útokom.

Limes Romanus na Slovensku 
Súčasťou Rímskej ríše boli aj menšie územia dnešného Slovenska, ako napríklad Petržalka, pri ktorej v katastri obce Rusovce sa nachádza kastel Gerulata, tiež pevnosť v  meste Komárno pri sútoku riek Váh a Dunaj, ktorá bola priamo súčasťou limes Romanus. Tiež k tomuto systému patril aj Rímsky vojenský tábor v Iži, ako jediný opevnený bod na ľavej strane Dunaja. Ležal oproti rímskemu táboru  Brigetio, nachádzajúcemu sa na území dnešnej maďarskej obce Szöny.

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 http://chc.sbg.ac.at/fresk/sk/html/index.php

Opevnenia starovekého Ríma
Lokality Svetového dedičstva v Nemecku
Klepsydra

Klepsydra (z ) alebo vodné hodiny alebo zriedkavo hydrologium sú akékoľvek hodiny, ktorých fungovanie je založené buď na sledovaní času odtoku vody (tekutiny) z nejakej nádoby (spravidla tenkou rúrkou) alebo na sledovaní času vtoku vody do (spočiatku prázdnej) nádoby s otvorom, ktorá pláva na vode. Používali sa najmä v staroveku, ale ešte aj na začiatku novoveku v Európe. V Grécku sa používali aj ako forma telegrafu. 

Ako časomiera sa klepsydra v Grécku používala na vymedzenie rovnakého času oboch strán pri súdnom spore, na meranie dĺžky nočných hliadok. Tento typ hodín sa objavil už v 2. tisícročí pred Kr. v Indii, Číne a Egypte. Neskôr sa dostali do Grécka a odtiaľ do Ríma. Napríklad ich vynašiel aj Ktésibios z Alexandrie okolo roku 250 pred n.l. .Časom sa klepsydra dočkala rôznych vylepšení mechanického a tvarového spracovania. Ako „telegraf“ sa používala napr. v armáde Kartága. Na vzdialených pozorovacích stanovištiach boli klepsydry, ktoré odmeriavali čas trvania ohňového alebo dymového signálu. „Stupnica“ časomiery bola rozdelená buď na niekoľko správ, alebo na jednotlivé písmená abecedy.

Iné projekty

Externé odkazy 
 http://physics.nist.gov/GenInt/Time/time.html
 http://www.eternalegypt.org/EternalEgyptWebsiteWeb/HomeServlet?ee_website_action_key=action.display.element&story_id=19&module_id=5&language_id=1&element_id=60513
 http://www.landmarkclocks.com/page14.html
 http://www.antique-horology.org/_editorial/clepsydra/

Hodiny
Voda
Mechanika tekutín
Lipnica (rod rastlín)

Lipnica () je rod z čeľade lipnicovitých. 

Sú to jednoročné a vytrvalé byliny. Sú husto alebo aj voľne trsnaté, vytvárajú výbežky. Listy sú ploché alebo štetinovito zvinuté, na vonkajšej strane listu sa pri báze nachádza tzv. jazýček.

Kvety sú v kláskoch, ktoré tvoria metlinu. Klásky sú zboku stlačené, spravidla mnohokveté (najčastejšie 2-10 kvetov). Na báze klásku sú 2 plevy, plevice sú spravidla bez ostín. Na chrbáte plevice býva pri báze chumáčik vlnatých mäkkých chlpov. Plodom je obilka, ktorá je elipsoidná a obschnutá. Na svete sa vyskytuje asi 500 druhov, hlavne v miernom pásme oboch hemisfér.

Druhy 
Existuje asi 500 druhov, z toho na Slovensku tieto:

 Lipnica stlačená (Poa comressa L.) 
 Lipnica oddialená(Poa remota Forselles)
 Lipnica cibuľkatá (Poa bulbosa L.)
 Lipnica Chaixova (Poa chaixii L.)
 Lipnica ročná (Poa annua L.)
 Lipnica nízka (Poa supina Schrader)
 Lipnica bádenská (Poa badensis Willd.)
 Lipnica alpínska (Poa alpina L.)
 Lipnica riedka (Poa laxa Haenke)
 Lipnica hájna (Poa nemoralis L.)
 Lipnice pospolitá (Poa trivialis L.)
 Lipnica močiarna (Poa palustris L.)
 Lipnica úzkolistá (Poa angustifolia L.)
 Lipnica lúčna (Poa pratensis L.)
 Lipnica slieňomilná (Poa margilicola Bernátová et Májovský)
 Lipnica žulová (Poa granitica Braun-Blanq.)
 Lipnica Molineriho (Poa molinerii Balb.)
 Lipnica panónska (Poa pannonica A. Kern)
 Lipnica štajerská (Poa stiriaca Fritsch et Hayek)
 Lipnica ušľachtilá (Poa nobilis Skalinska)

Iné projekty 

Lipnicovité
Kronika (stredovek)

Kronika je (nie vedecký) literárny žáner opisujúci udalosti z minulosti v časovom slede, v ktorom sa odohrali. Na rozdiel od letopisov spravidla neopisuje udalosti podľa rokov ale podľa väčších časových celkov a často má zložitejšiu formu (široko sa opisujú príčiny a súvislosti, hodnotia sa udalosti a ich aktéri). Kronika je jeden z najdôležitejších naratívnych historiografických prameňov.

História kroník a kronikárstva 
Prvé kroniky vznikli v antike, najväčší rozkvet kronikárstvo dosiahlo v stredoveku. 

Kroniky sa podľa obsahu a formy rozlišujú na:
 svetové kroniky: opisujúce príbeh od stvorenia sveta po súčasnosť
 ríšske kroniky: plynulý prechod zo svetovej kroniky
 národné kroniky: o počiatkoch národov
 biskupské, kláštorné, rádové kroniky: o založení a dejinách biskupstva, kláštora, rádu
 gesta (alebo činy): kroniky kráľovstiev, dejiny činov ich predstaviteľov
 dynastické, zemské kroniky, genealógie
 mestské kroniky: najmä o talianskych stredovekých mestách
 vojnové kroniky a kroniky križiackych výprav
 biografie a autobiografie
 cestovné správy
 zbierky exempiel a kniežacie zrkadlá: poučenie o dobrej správe pre nasledovníkov aristokrata

Kroniky na Slovensku 
Medzi významné kroniky dotýkajúce sa slovenského stredoveku patria:
 Fredegarova kronika - najstaršia stredoveká kronika týkajúca sa aj územia Slovenska
 Kronika Reginona - informácie o Veľkej Morave
 Kronika biskupa Ditmara - zač. 11. storočia
 Kosmasova kronika - do 1125
 Gallova kronika - zač. 12. stor.

Medzi uhorské kroniky významné pre Slovensko patria:
 Anonymova kronika - okolo 1200
 Kronika Šimona z Kézy - koniec 13. stor.
 Uhorsko-poľská kronika - 1. pol. 13. storočia
 Dubnická kronika - 14. st.
 Bratislavská kronika - 14. st.
 Viedenská maľovaná kronika - 14. st.
 Knauzova kronika - 2. pol. 15. stor.
 Spišskosobotská kronika - 2. pol. 15. stor.

Kroniky v Česku 
Medzi významné kroniky českého stredoveku patria:
 Kosmasova kronika
 Kanovník vyšehradský
 Mnich sázavský
 Zbraslavská kronika
 Dalimilova kronika
 Kronika Františka Pražského
 Kronika kostela pražského
 Kronika Jana Marignoly
 Kronika Vavřince z Březové
 Cronica domus Sarensis (Kronika žďárského kláštera)

Pozri aj 
 chronológia
 kronikári

Literatúra 
 NAHODIL, Otakar  ROBEK, Antonín: České lidové kronikářství. Praha : Orbis, 1960.

Stredovek
Literárne žánre
Kult osobnosti

Kult osobnosti je neprirodzené zveličovanie vlastností (v krajnom prípade aj nadprirodzených) a zásluh osobnosti. Uplatňoval sa v ranom období vývoja ľudstva, v súčasnosti v diktátorských režimoch s nízkou vzdelanosťou a politickou kultúrou más, napr. kult Kim Čong-una v Severnej Kórei. V minulosti to boli kult Adolfa Hitlera v nacistickom Nemecku, J. V. Stalina v Sovietskom zväze, alebo Mao Ce-tunga v ČĽR.

Pozri aj 
 kult
 náboženský kult
Stalinov kult osobnosti

Externé odkazy 
 

Kulty
Slovenská kultúra

Slovenská kultúra je zložka veľkej európskej kultúry, resp. euroamericke kultúry  špecificky Slovenským spôsobom, najmä Českou, Moravskou, Maďarskou, Rakúskou, Poľskou, Nemeckou a Ukrajinskou kultúrou. Významný podiel na Slovenskej kultúre má  aj židovská kultúra.

V každej krajine sú pamiatky z minulosti tvoriace súčasť jej histórie a dokumentujúce majstrovstvo jej obyvateľov. Na Slovensku je veľa hradov, zámkov, kostolov a ďalších kultúrnych pamiatok ale aj veľa ľudových kultúrnych zvykov, ktoré sa v súčasnosti zvyknú používať ako vedomosti, zručnosti, materiálne a nemateriálne produkty ľudskej činnosti, ktoré sa odovzdali z generácie na generáciu ústne alebo praktickým predvedením. 
Súčasťou ľudovej kultúry sú hmotné i nehmotné prvky, hudba, piesne, zvyky, tance a ďalšie duchovné výtvory označované ako folklór, ktoré pretrvávajú najmä vďaka folklórnym skupinám. 

Kultúrne pamiatky ako hrad Devín, Národný cintorín v Martine, Dóm svätej Alžbety v Košiciach a podobne, ktoré sú dôležitou súčasťou celého kultúrneho dedičstva Slovenska, nesú označenie národná kultúrna pamiatka a štát im venuje zvýšenú pozornosť a snahu na ích ochranu. Na Slovensku sú však aj pamiatky, ktoré sú zaradené do Zoznamu svetového kultúrneho dedičstva. Podľa Dohovoru o ochrane svetového kultúrneho a prírodného dedičstva UNESCO, prijatého v roku 1972 v Paríži, patria od roku 1993 do tohto zoznamu tri miesta na Slovensku - historické mesto Banská Štiavnica a technické pamiatky jej okolia, pamiatková rezervácia ľudovej architektúry Vlkolínec a Spišský hrad s okolitými pamiatkami (Spišské Podhradie, Spišská Kapitula, a kostol sv. Ducha v Žehre).

Spišský hrad 
Je najrozsiahlejším stredovekým hradom v strednej Európe. Viedla pri ňom dôležitá obchodná cesta. Od  15. storočia bol sídlom vplyvných uhorských rodov. Oproti hradu leží cirkevné centrum Spišská Kapitula.

Vlkolínec 
Predstavuje najzachovanejší a najucelenejší súbor pôvodných drevených zrubových ľudových stavieb karpatskej oblasti. Stavby sú postavené z otesaných drevených trámov na kamenných podmurovkách.

Externé odkazy 	 
 	
 Malebné Slovensko. Historické a staviteľské pamiatky, ukážky rázovitých krojov, stavieb, umenia a života ľudu slovenského a prírodnej krásy. Praha: B. Koči, 1920. 96 s. – dostupné v Digitálnej knižnici UKB
 Profil slovenskej kultúry – portál Univerzitnej knižnice v Bratislave, predstavujúci slovenskú kultúru

	
	
Kultúra na Slovensku
Výroková logika

Výroková logika je časť matematickej logiky (výroková algebra), ktorá sa zaoberá tvorbou výrokov, ich vzájomným spájaním, zisťovaním logickej pravdivosti výrokov a ich spojení i niektorými spôsobmi odvodzovania.

Výroková logika zahrnuje skúmanie týkajúce sa logického spájania výrokov, najmä tie, ktoré výchádzajú z významu (logického obsahu) výrokových spojení.

Externé odkazy 
 
 Výroková logika O základoch logiky, o logických spojkách, pravdivostných tabuľkách a tautológiách.

Matematická logika
Klasická výroková logika

Podľa Szomolánya v jazyku klasickej výrokovej logike sú nasledujúce kategórie symbolov:
 Výrokové premenné: Výrokovými premennými v klasickej výrokovej logike a v ďalších logických systémoch rozumieme prvky postupnosti "p1, p2, p3, ...," pričom "p", "q" a "r" budú zastupovať ľubovoľnú výrokovú premennú.
 Logické spojky:

 Symboly "(" a ")" nazývame ľavá a pravá zátvorka.

Pomocou uvedených symbolov možno tvoriť výrazy daného jazyka. Pod jazykovým výrazom rozumieme ľubovoľnú konečnú postupnosť symbolov. Nás budú zaujímať iba určité, tzv. dobre utvorené výrazy, čiže formuly, ktoré tvoria vlastnú podmnožinu množiny všetkých výrazov, definovanú nasledovne:

Množina všetkých formúl klasickej výrokovej logike F, je najmenšia množina výrazov klasickej výrokovej logike spĺňajúca tieto podmienky:
 Každá výroková premenná patrí do F
 Ak X patrí do F, potom je aj ~X z F
 Ak X, Y sú z F, potom aj výrazy (X → Y), (X & Y), (X | Y) a (X ⇔ Y) patria do F.

Externé odkazy 
 
 Výroková logika O základoch logiky, o logických spojkách, pravdivostných tabuľkách a tautológiách.

Logika
Logoterapia

Logoterapia je smer existenciálnej analýzy, ktorý sa snaží odhaliť v biografii chorého zmysel jeho života. Termín logoterapia zaviedol Viktor Frankl.

Logoterapiu označujú ako tretí z viedenských psychoterapeutickych smerov (vedľa psychoanalýzy a individuálnej psychológie).

Externé odkazy 
 

Medicína
Lókájata

Lókájata alebo čárváka alebo bárhaspatia bolo materialistické učenie v starovekej Indii. 

Najstaršie údaje o nej obsahujú Védy a staroindický epos. Jej vznik sa tradične spája s mýtickým mudrcom Brhaspatim. Jednotlivé ateistické a antivédistické útoky sa pripisujú legendárnemu Čárvakovi; podľa neho sa v mnohých starovekých textoch tento
materializmus nazýva čárvaka.

Základ učenia lókájaty o bytí tvorí predstava, že všetky veci vo vesmíre
sa skladajú zo štyroch prvkov: zeme, ohňa, vody a vzduchu (v niektorých textoch sa k nim pridáva ako piaty éter). Prvky existujú večne a nemenia sa. Všetky vlastnosti predmetov závisia od toho, z akých prvkov sú veci spojené a od proporcií, v akých sa spájajú.

Vedomie, rozum a zmyslové orgány takisto vznikajú spojením prvkov; po smrti živej bytosti sa toto spojenie rozpadá na prvky, ktoré sa pripájajú k prvkom príslušného druhu, jestvujúcim v neživej prírode.

Niektoré texty obsahujú predstavu o evolúcii: jedny prvky vznikajú z iných, pričom východiskom je zem.

Gnozeológia lókájaty je senzualistická: jediným vierohodným zdrojom poznania je pocit. Zmyslové orgány môžu vnímať predmety potiaľ, pokiaľ sa samy skladajú z rovnakých prvkov ako predmety (podobné sa poznáva podobným).

Vychádzajúc z toho, popiera lókájata existenciu mimozmyslových a nadzmyslových objektov (boha, duše, odplatu za činy v predchádzajúcich prevteleniach, raj, peklo ap.). Texty neobsahujú celkom jasné vysvetlenie vzťahu lókájaty k iným, v indickej filozofii tradičným zdrojom poznávania
(práhmán) - úsudku a svedectvám starých autorít.

V etike lókájaty prevládol hedonizmus.

Lókájata mala zrejme istý vplyv na staroindickú vedu o riadení štátu.

Nezachoval sa ani jeden text, ktorý by patril jej stúpencom. Najúplnejšie je vyložená vo filozofických traktátoch a kompendiách (daršanách), napísaných jej idealistickými odporcami - védántistami v 9. stor. - 16. stor..

Externé odkazy 
 

Indická filozofia
Materializmus
Luigi Longo

Luigi Longo (* 15. marec 1900, Fubine Monferrato, Taliansko – † 16. október 1980, Rím) bol taliansky politik, ktorý sa angažoval v talianskom a medzinárodnom komunistickom a robotníckom hnutí.

V rokoch 1936-39 pôsobil ako generálny inšpektor interbrigád v Španielsku, od roku 1943 bol organizátorom protifašistického hnutia, a od roku 1972 predsedom KS Talianska.

V máji 1968 bol prvý z predstaviteľov komunistických strán západnej Európy, ktorý prišiel ako generálny tajomník KS Talianska do Prahy na oficiálnu návštevu. Počas návštevy vyjadril podporu reformnému procesu a osobne A. Dubčekovi.

Po augustovej intervencii vyjadril Longo v mene KS Talianska ostrý protest, v ktorom intervenciu jasne odsúdil.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Talianski politici
Nikolaj Onufrijevič Losskij

Nikolaj Onufrijevič Losskij (; * 6. december 1870, Krāslava, Lotyšsko – † 24. január 1965, Sainte-Geneviève-des-Bois, Francúzsko) bol významný ruský idealistický filozof, predstaviteľ intuitivizmu a personalizmu, zakladateľ intuitívneho realizmu nadväzujúci na V. S. Soloviova a H. L. Bergsona.

Pôsobil aj ako profesor a riaditeľ seminára filozofie na univerzite v Bratislave.

Dielo 
 Kritika noetiky R. Carnapa z hľadiska ideálu poznania, 1944
 Dostojevskij a jeho kresťanský svetonáhľad , 1946 (2009) ISBN 978-80-8061-365-5
 Absolútne kritérium pravdy / Nikolaj Onufrijevič Losskij ; S úvodnou štúdiou Miloša Bezděka a v slovenskom preklade Jozefa Diešku. Turčiansky Sv. Martin : Matica slovenská, 1946

Literatúra 
 DANIŠ, Miroslav – RYBÁR, Lukáš (eds.): N. O. Losskij a podiel ruskej inteligencie v emigrácii na rozvoji slovenskej vedy [edícia Acta Historica Posoniensia, nr. XXIX]. Bratislava : Stimul, 2015. 325 s. ISBN 978-80-8127-150-2

Externé odkazy 
 

Ruskí filozofi
Ruskí autori náučnej literatúry
Lotéria

Lotéria je druh hry, pri ktorej vyhráva majiteľ žrebu, ktorého číslo alebo čísla sa vytiahlo, zvyčajne z tzv. osudia. Lotérie môžu byť vecné alebo peňažné. Za hazardné hry sa pokladajú také hry, ktorých prvotným cieľom a hlavným princípom je hra o peniaze. Osobitným druhom hazardných hier sú peňažné hry organizované štátom (Lotéria v Česko-Slovensku) alebo štátom licencovanou inštitúciou (stávkové kancelárie). Okrem lotérie so žrebmi, ktoré stačí kúpiť, existujú podobné lotérie, ako napríklad Loto (hra, predtým nazývaná  Športka), Euromilióny, Keno, pri ktorých výhra tiež závisí len od náhody, avšak pre pocit z hry treba okrem zaplatenia vyplniť aj stávkovací tiket.

Riziko lotérií 
Lotérie boli vždy organizované tak, aby prevádzkovateľ aj po vyplatení nákladov a výhier dosiahol zisk. Čím viacej ľudí je oslovených a kúpi si žreb, tým môžu byť vyššie výhry, čo je hlavným lákadlom pri stávkovaní. Prvou európskou finančnou lotériou bola talianska lotéria La Lotto de Firenze v 16. storočí. Lotérie sa rozdelili na dva typy, s dvomi rozdielnymi cieľmi. Prvým typom bola lotéria koncipovaná ako dobrovoľná štátna daň. Táto tzv. štátna lotéria bol organizovaná jediným oprávneným subjektom zastupujúcim štát na celom území krajiny. Anglická kráľovná Alžbeta I vypísala tú svoju už v roku 1566, aby zaobstarala peniaze na opravu prístavov. Lotéria ako zdroj štátnych financií bola presadzovaná v Taliansku, Holandsku, Belgicku a Nemecku. Vo Francúzsku sa usporiadala prvýkrát štátna lotéria až v roku 1660. Štátne lotéria v Česko-Slovensku vznikla oficiálne v rok 1957. Druhým druhom je lotéria čisto komerčná, organizovaná súkromníkmi.

Pravdepodobnosť a veľkosť výhry je určená pravidlami, ktoré určuje organizátor. (Napríklad Tipos) Lotérie majú veľa formátov. Výhrou môže byť napríklad pevne stanovená suma v hotovosti alebo v tovare. V tomto formáte hrozí organizátorovi riziko, že sa predá nedostatočný počet žrebov. Častejšie bude celkový cenový fond tvoriť pevné percento z tržieb. Často je to žrebovanie „50–50“, kde organizátori sľubujú, že cena bude predstavovať 50% výnosov za žreby.

Stávkovanie o peniaze sa snažia prezentovať ako hru a zábavu stávkové kancelárie. Tipos dokonca tvrdí, že "Stávkovanie je jednou z najobľúbenejších a najstarších foriem zábavy".  Slovenská wikipédia však peňažné stávky za Hry (zábavu) nepovažuje.

V niektorých štátoch sú hazardné hry úplne zakázané, vo väčšine štátov sú pravidlá prevádzkovania hazardných hier upravené zákonom a ich prevádzkovateľ musí mať príslušnú licenciu. Na Slovensku je hranie hazardných hier zakázané do 18 rokov veku. Legálne hazardné hry prevádzkujú kasína a stávkové kancelárie.  Vzhľadom na riziko vzniku gamblerstva, proti ktorému vznikli aj petície proti hazardu bol na Slovensku zriadený Register vylúčených osôb. Takéto osoby nemajú povolený vstup do herní a kasín avšak môžu stávkovať v lotériách. Je povinnosťou prevádzkovateľa v zmysle zákona na internete upozorňoval že, "Hazardné hry predstavujú riziko vysokých finančných strát." Nadmerné hranie prináša so sebou možné zdravotné riziká.

Referencie

Pozri aj 

 Lotéria v Česko-Slovensku

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Hazardné hry
Ján Koniarek

Ján Koniarek (* 30. január 1878, Voderady – † 4. máj 1952, Trnava) bol slovenský sochár, jeden zo zakladateľov novodobej slovenskej plastiky.

Životopis 
Narodil sa vo Voderadoch. Študoval na Umeleckopriemyselnej škole v Budapešti. Na podnet svojho učiteľa navštevoval aj umelecké školy v Ríme. Po návrate do Pešti študoval na tamojšej akadémii v majstrovskej škole svojho krajana profesora Alojza Štróbla. V rokoch 1902 - 1904 dokončil svoje štúdiá u profesora W. von Rumanna na akadémii v Mníchove. V rokoch 1908 až 1914 bol portrétistom kráľovského dvora v Belehrade. Veľká časť jeho diel bola zničená počas prvej svetovej vojny. Po roku 1918 sa usadil v Trnave kde mal i ateliér, tu žil až do svojej smrti. Od návratu na Slovensko si mnoho sľuboval, ale nízke spoločenské pomery a manipulácia v konkurzoch ho priviedli k stiahnutiu sa do úzadia. Meno Jána Koniarka nesie na jeho počesť Galéria Jána Koniarka v Trnave, kde sa nachádza i časť autorovho diela v stálej expozícii.

Tvorba 

Koniarkova tvorba je poznačená secesnými a impresionistickými vplyvmi prelomu 19. a 20. storočia. Jeho pamätník padlým v prvej svetovej vojne v Trnave patrí k najexcelentnejším dielam „rodinizmu“ na Slovensku. V Trnave sa nachádza i súsošie Antona Bernoláka, či socha Milana Rastislava Štefánika. V Bratislave sú pripisované jeho autorstvu sochy alegórií na budove bývalej Tatra banky, dnes MK SR (architekt Milan Michal Harminc). Vytvoril sochu sediaceho básnika Jána Hollého, ktorá je umiestnená v jeho rodnom dome v Borskom Mikuláši. Je autorom mnohých impresívnych portrétnych štúdií a monumentálnych pomníkov.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Zápis o krste v matrike farnosti Voderady
 Ján Koniarek - podrobnejšie informácie a fotografie diel 
 
Diela Jána Koniarka  v zbierkach slovenských galérií

Slovenskí sochári
Osobnosti z Voderád
Osobnosti na slovenských poštových známkach
Osobnosti na srbských poštových známkach
David Loy

David Loy (* 1947) je predstaviteľ budhistickej filozofie. Pôsobí ako profesor filozofie v Japonsku.

Externé odkazy 
 David Loy - životopis a dielo po nemecky
 

Narodenia v 1947
Filozofi USA
Liečebné kúpele

Liečebné kúpele alebo kúpele sú miesta, ktoré sú vybavené príslušnými zdravotníckymi, ubytovacími a stravovacími zariadeniami, a v ktorých sa prírodné liečivé zdroje (teda liečivé pramene, bahná, liečivé podnebie a pod.) využívajú na poskytovanie liečebno-preventívnej starostlivosti.

Kúpele na Slovensku 

 Bardejovské Kúpele
 Bojnice
 Brusno
 Červený Kláštor
 Číž
 Dudince
 Kováčová
 Liptovský Ján
 Lučivná
 Lúčky
 Ľubovnianske kúpele
 Nimnica
 Nový Smokovec
 Piešťany
 Rajecké Teplice
 Sklené Teplice
 Sliač
 Smrdáky
 Štós
 Tatranská Kotlina
 Trenčianske Teplice
 Turčianske Teplice
 Vyšné Ružbachy

Externé odkazy 
 Liečebné kúpele Slovenska
 Kúpele a indikácie
 kniha o kedysi kúpeľnom meste Vyhne : BOLEMAN, Stefan / Bad Vihnye in Ungarn. Wien: Wilhelm Braumüller, 1879. 75 s. - dostupné online v Digitálnej knižnici UKB

Zdroj 
 Zoznam na ask.sk
 Zoznam kúpeľných miest

Medicína
Lož

Lož (iné výrazy: klamstvo, luhárstvo, cigánstvo; hovorovo: cigánčina) je vedomá alebo úmyselná nepravda vydávaná za pravdu, výrok prekrucujúci skutočný stav vecí. Od lži je nutné odlišovať nezmysel alebo absurditu. Gnozeologicky lož vymedzil už Aristoteles: „pokiaľ úsudok spojuje to, čo je v skutočnosti rozdelené, alebo rozdeľuje to, čo je v skutočnosti spojené, tak je to lož.“

Referencie

Zdroj 
 

Psychológia
Filozofický slovník
Kupola

Kupola je klenba pologuľového tvaru alebo tvaru inej rotačnej plochy, prípadne tvaru viacbokej kláštornej klenby alebo tzv. melónová kupola, skonštruovaná nad centrálnym pôdorysom. Plocha kupoly rotačného tvaru vzniká rotáciou tvoriacej krivky okolo vertikálnej osi. Ak sa kupola konštruuje nad štvorcom, tak sa prechod na jej kruhovú alebo mnohouholníkovú základňu rieši pomocou pendantívov alebo tromp. Kupola môže byť zdvihnutá na tambur – kruhový alebo mnohouholníkový prstenec zvislých stien. Vo vrchole máva kupola otvor – oko a nad ním lucernu – osvetľovaciu vežičku.

Kupoly sa využívali a dosiaľ sa využívajú hlavne v chrámoch a iných reprezentačných stavbách. Príkladmi sú chrámy Panteón v Ríme, San Vitale v Ravenne, Hagia Sofia v Istanbule, florentský dóm alebo vatikánska bazilika sv. Petra, katedrála sv. Pavla v Londýne, Panteón v Paríži a mnohé ďalšie. Ide o významný prvok kresťanskej sakrálnej architektúry. Z civilných budov mali alebo majú kupoly napríklad cisárske paláce a kúpele v Ríme, budova kongresu vo Washingtone, v modernej architektúre napríklad stavby architektov Piera Luigiho Nerviho alebo Oscara Niemeyera, na Slovensku Aula maxima VŠP v Nitre od architekta Vladimíra Dedečka.

V centre Tretej ríše, Germánie, ktoré malo mať svoje hlavné mesto nazvané Nový Berlín, Adolf Hitler plánoval Veľkú sálu (Kuppenhalle – sálu s kupolou), budúce miesto jeho prejavov a veľkých zhromaždení. Budova mala byť podľa plánov vysoká 220 metrov (možno až ) s priemerom  a jej kapacita mala byť až 180 tisíc divákov. Tým by sa stala najväčšou budovou a budovou s najväčšou kupolou na svete.

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 článok o Kuppenhalle

Architektonické prvky
Vodorovné nosné konštrukcie
Karel Hynek Mácha

Karel Hynek Mácha (* 16. november 1810, Praha – † 6. november 1836, Litoměřice) bol český básnik, predstaviteľ romantizmu a českého národného obrodenia.

Dielo 
Prvé básne písal po nemecky, potom písal obomi jazykmi a nakoniec tvoril iba v češtine.

Nemecké verše 
 Versuche des Ignac Macha
 Hoffnung

Česká poézia 
 Svatý Ivan
 Na hřbitově
 Hrobka králů a knížat českých

Próza 
 Krkonošská pouť
 Večer na Bezdězu
 Obrazy ze života mého – súbor poviedok s autobiografickými prvkami
 Kat – mala to byť tetralógia o hradoch (Křivoklad, Valdek, Karlův Týn, Vyšehrad), stihol ale iba prv diel. Román. Dej sa odohráva v čase vlády Václava IV. Kat je priateľom a nevlastným bratom Václava IV. Cíti sa urazený, že nie je kráľom on.
 Klášter Sázavský – pokus o román – nedokončený
 Večer na Bezdězu – lyrizovaná próza, nie je v nej dôležitý dej, ale zachytenie myšlienkových stavov autora.
 Márinka – lyrická poviedka o veľmi krásnom dievčati, ktoré žije so svojim otcom – slepým huslistom, ktorý je žobrák. Márinka je pre básnika ideál krásy – skoro zomiera. Poviedka o jeho láske.

Dráma 
 Bratři
 Král Fridrich
 Bratrovrah
 Boleslav

Lyricko-epické poviedky 
 Mnich
 Návrat
 Cikáni – próza, nemá samostatný dej, chcel v nej vyjadriť smútok a rozčarovanie zo života. Vyberal si postavy, ktoré trpia.
 Máj – (1836) Máchovo najznámejšie dielo preložené do mnohých jazykov). Zo začiatku Máj nemal kladnú odozvu, dielo sa považovalo za málo vlastenecké, báseň bola pochopená až pri ďalších vydaniach. Májovci Máj pokladali za prelomovú báseň.
Ide o lyrickoepickú báseň s nerozvinutým dejom, obsahuje 4 spevy a 2 intermezzá. Hlavným hrdinom je Vilém, ktorý zavraždí zvodcu svojej milej, ktorý je zároveň jeho otcom, čo ale Vilém nevedel. Odsúdia ho ako otcovraha na trest smrti. Jarmila očakáva Viléma (vodcu lúpežníkov), keď sa dozvie o jeho odsúdení spácha samovraždu skokom do jazera. Mácha sa snažil zachytiť pocity odsúdeného, prírodu. Obviňuje spoločnosť za to, že ho dohnala k vražde. Máj je jazykovo veľmi bohatý, sú v ňom použité netradičné obraty, výrazy a prirovnania, zvukomaľba, voľná asociácia myšlienok. Ide o najvýznamnejšie dielo českej literatúry romantizmu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Českí básnici
Básnici romantizmu
Osobnosti z Prahy
Pochovaní v Prahe
Ľudovít IV. (Svätá rímska ríša)

Ľudovít IV. Bavorský (* koniec 1281/začiatok 1282, Mníchov – † 11. október 1347, Puch) bol bavorský vojvoda, brandenburský markgróf a rímsko-nemecký kráľ od 1314 a cisár od 1328 z rodu Wittelsbachovcov. Po spore s pápežom Jánom XXII. ovládol Rím a dal sa korunovať za cisára. Pápež Klement VI. sa spojil proti nemu s Luxemburgovcami (voľba Karola IV. 1346 za protikráľa), jeho náhla smrť pomohla Karolovi IV. získať v rímsko-nemeckej ríši prevahu.

Pozri aj 
 Zoznam vládcov Bavorska
 Zoznam východofranských kráľov, nemeckých kráľov a rímsko-nemeckých cisárov

Externé odkazy 
 

Ľudovít IV. (Svätá rímska ríša)
Ľudovít IV. (Svätá rímska ríša)
Ľudovít IV. (Svätá rímska ríša)
Ľudovít IV. (Svätá rímska ríša)
Ľudovít IV. (Svätá rímska ríša)
Ľudovít IV. (Svätá rímska ríša)
Kvádi

Kvádi boli západogermánsky kmeň, spolu s Markomanmi tvorili vyšší kmeňový zväz Svébi, preto ich neskôr antickí autori uvádzali aj pod týmto menom. V 1. storočí pred Kr. sídlili pri Labe, asi v polovici 1. storočia pred Kr. sa spolu s Markomanmi presídlili na východ, pričom Markomani osídlili predovšetkým Čechy a Moravu, Kvádi západné Slovensko.

Charakteristika 
Pre príbuznosť s Markomanmi je ťažké rozlíšiť hranicu medzi obomi kmeňmi. Kvádi pri svojom príchode vytlačili časť keltského obyvateľstva (Bojov), časť kmeňov si podmanili (Kotíni na strednom Slovensku).
Najstaršie správy o Kvádoch na území Slovenska uvádzajú aj ich kráľa () Vannia z Tudrovho rodu, ktorý celých tridsať rokov vládol Kvádom na západnom Slovensku. Vytvoril prvý štátny útvar na Slovensku - Vanniovo kráľovstvo (). Po tridsaťročnej vláde sa proti nemu vzbúrili vlastní synovci Sido a Vangio, a hoci mal Vannius silných spojencov v sarmatských Jazygoch, utrpel porážku a musel ujsť na rímske územie, kde získal azyl. Neskôr sa Vangio a Italicus zúčastnili na občianskej vojne medzi Flaviom Vespasianom a Vitelliom v bitke pri Cremone. Kvádi a Markomani boli jednými z hlavných kmeňov, ktoré sa zúčastnili na markomanských vojnách (165 - 180, príp. 182), neskôr aj na ďalších bojoch proti Rímskej ríši. V roku 375 Kvádi zaútočili na územie rímskej ríše, pretože správca Panónie dal zákerne zavraždiť ich kráľa Gabinia. Keď proti nim vytiahol cisár Valentinián I., ospravedlňovali svoj útok práve touto vraždou. Pri rokovaniach sa Valentinián tak rozčúlil, že zomrel.
Na začiatku 5. storočia sa Kvádi pridali k ďalším barbarským kmeňom (Vandali), ktoré prenikli cez rímsku hranicu a presunuli sa na západ do Hispánie na Pyrenejský polostrov, kde postupne správy o nich končia.

Pozri aj 
Vanniovo kráľovstvo
Rímska doba
Markomani

Externé odkazy 
 
 Germánske kmene na Slovensku - Kvádi

Starí Germáni
Kvakeri

Kvakeri (z angl. Quakers), oficiálny názov Spoločnosť priateľov (angl. Religious Society of Friends) je kresťanské náboženské hnutie založené Georgeom Foxom v polovici 17. storočia v Anglicku. Býva zaraďované k protestantizmu, aj keď nemá pevne stanovenú vierouku a možno tvrdiť, že sa základnými princípmi odlišujú od protestantov (napr. nepovažujú Bibliu za dogmatickú, ale dávajú dôraz na osobný kontakt s Bohom – „vnútorné hľadanie“).  

Podľa kvakerov Boh pôsobí cez človeka ako vnútorné svetlo (tzv. „Inner Light“), viera sa má prejavovať v realizácii náboženských, etických a sociálnych princípov vrátane dôsledného odmietania násilia. Pre svoj dôsledný pacifizmus odmietajú vojenskú službu, vystupujú proti rasizmu a útlaku.

Po roku 1660, keď začalo ich prenasledovanie v Anglicku, hromadne emigrovali do Severnej Ameriky pod vedením Williama Penna, ktorému anglický kráľ splatil dlh tak, že mu dal časť amerického územia do užívania – podľa neho sa nazvala Pensylvánia. Na tomto území vytvorili kvakeri svoju kolóniu, avšak rešpektovali slobodu náboženského vyznania a tiež uznávali slobodu pôvodného indiánskeho obyvateľstva.

V roku 1947 kvakeri získali Nobelovu cenu za mier, ako jediná náboženská spoločnosť v histórii.

Základné princípy 
Hnutie nemá jednotnú konfesijnú vierouku, keďže kladie dôraz na idividuálne hľadanie Boha, avšak jeho základné princípy (Testimonies) sú:
 Simplicity (skromnosť) – presadzuje sa striedmy a skromný životný štýl, po materiálnej aj spoločenskej stránke
 Peace (mier) – princíp neagresie a pacifizmu (prejavoval sa napr. vo vystupovaní proti rasizmu, povinnej vojenskej službe, otroctvu, týraniu zvierat a pod.)
 Integrity (dôslednosť) – vo význame zhody názorov a viery s reálnym správaním, pravdovravnosť a úprimnosť (z tohto dôvodu odmietali prísahu aj pred súdom, pretože to považovali za neúprimný akt – „človek má hovoriť pravdu vždy, nielen pod prísahou“)
 Community (spoločenstvo) – vzájomná spolupatričnosť s rešpektovaním individuálnych potrieb a záujmov, uvedomovanie si dôsledkov svojho správania na život ľudí v okolí.
 Equality (rovnosť) – vo význame rovnosti pred Bohom a pred zákonom, ako aj v cirkevnom spoločenstve (nemajú kňazov)
 Silence (ticho) – de facto sa kladie dôraz na meditáciu a individuálne rozjímanie

Významné osobnosti 
 Elisabeth Abegg (1882-1974) - spravodlivá medzi národmi
 William Allen (1770–1843) a Anthony Benezet (1713–1784) - bojovníci proti otroctvu
 Elisabeth Fryová - bojovníčka za zlepšenie pomerov vo väzniciach
 Ralph Linton - americký antropológ
 Edward Burnett Tylor - anglický antropológ
 Thomas Young - britský fyzik, lekár a egyptológ
 Arthur Eddington - britský astrofyzik
 John Dalton (1766 – 1844) - britský chemik a fyzik
 John Greenleaf Whittier (1807 - 1892) novoanglický básnik a právnik
 Richard Nixon (1913 - 1994) prezident Spojených štátov amerických
 James Dean (1931 – 1955) filmový herec

Referencie 
 Marušinec, Pavel: Kdo jsou kvakeři.  (2013)

Externé odkazy 
 

 
Nositelia Nobelovej ceny za mier
Protestantské cirkvi
Ľútostivosť

Ľútostivosť môže byť:
 matie súcitu s niekým, súcitnosť, 
 ľahké podliehanie ľútosti.

Externé odkazy
Lýkia

Lýkia alebo Lýcia alebo Lykia je krajina na juhozápadnom pobreží Malej Ázie, v zovretí vysokých vrchov a mora. Jej izolovanosť ju neubránila pred nadvládou Perzie, jednako dosť vzdialenej, ani pred vplyvom orientálnych či gréckych kultúr, čo dodáva jej pamiatkam osobitý charakter. Dnes spadá administratívne do provincií Antalya a Muğla.

Externé odkazy 
 

Geografia
Zaniknuté štáty
Joseph Maria de Maistre

{{Infobox Osobnosť
  |Meno = Joseph Maria de Maistre
  |Portrét = Jmaistre.jpg
  |Popis = francúzsky filozof
  |Dátum narodenia = 1. apríl 1753
  |Miesto narodenia = Chambéry, Francúzsko
  |Dátum úmrtia = 
  |Miesto úmrtia = Turín, Taliansko
|}}
Gróf Joseph Maria de Maistre' (* 1. apríl 1753, Chambéry – † 26. február 1821, Turín) bol  francúzsky filozof, zastával katolícke konzervatívne učenie o štáte, v období francúzskej Reštaurácie mal veľký vplyv. Maistre je zakladateľ novšieho ultramontanizmu.

 Dielo (výber) 
 Considérations sur la Révolution française (1796)  
 Essai sur le principe générateur des constitutions politiques (1809) 
 Du Pape (1819)  
 Les soirées de St Petersbourg ou Entretiens sur le gouvernement temporel de la Providence (1821) 
 Les Lettres sur l'Inquisition espagnole où il dénonce les absurdités des accusations communément lancées contre l'inquisition espagnole, à l'occasion de sa suppression par les cortès 
 Examen de la philosophie de Bacon (1836) 
 Correspondance diplomatique et mémoires politiques'' (1858)

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Francúzski filozofi
Francúzski slobodomurári
Osobnosti zo Chambéry
Maklér

Maklér alebo dohodca alebo broker alebo pre Francúzsko aj courtier (nem. Makler, angl. broker, fr. courtier; "broker" je podľa KSSJ v slovenčine slang a "courtier" je v slovenčine podľa jazykových slovníkov len burzový maklér) je  – pravidelne činný – sprostredkovateľ vzniku obchodných transakcií resp. obchodných zmlúv, dnes najmä:
burzový maklér (=burzový dohodca, burzový broker)
komoditný maklér
realitný maklér
bankový maklér
poisťovací maklér (podľa súčasného slov. zákona druh sprostredkovateľa poistenia; inak: sprostredkovateľ poistenia vôbec)

Maklér bolo v slovenskom práve v rokoch 1992 – 2000/2001 aj v užšom zmysle označenie fyzickej osoby, prostredníctvom ktorej obchodník s cennými papiermi (t. j. právnická osoba) vykonáva odborné obchodné činnosti (§ 49 Zák. o cenných papieroch 1992, §15 Zák. o burze cenných papierov 1992), pojem bol vtedy použitý v protiklade k pojmu "burzový dohodca" (t. j. úradný dohodca, senzál).

Broker alebo dohodca môže byť aj zmenkový dohodca (špekulant so zmenkami).

Dohodca môže byť aj osoba sprostredkovávajúca známosť, sobáš a podobne.
Organická kyselina

Organické kyseliny sú karbónové kyseliny - organické zlúčeniny majúce vo svojej molekule karboxylovú skupinu -COOH.

Referencie

Pozri aj 
 aminokyselina

 Organická kyselina