joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Lucia Plaváková

JUDr. Lucia Plaváková, PhD. (* 1984, Bratislava) je slovenská advokátka a ľudskoprávna aktivistka. V parlamentných voľbách vo februári 2020 kandidovala za koalíciu PS/SPOLU.

Životopis 
V roku 2002 zmaturovala na Gymnáziu Jura Hronca. V roku 2007 absolvovala Právnickú fakultu Univerzity Komenského s titulom Mgr. Advokátske skúšky zložila v marci 2011. V roku 2013 získala titul
JUDr. na Fakulte práva Paneurópskej vysokej školy. V roku 2015 získala na rovnakej fakulte doktorát z medzinárodného práva. Počas štúdia absolvovala stáž v Oddelení analýz a parlamentného výskumu Kancelárie Národnej rady SR.

Pracuje pre právnickú firmu Růžička and partners. Je spoluautorkou Veľkého komentára k Zákonu o verejnom obstarávaní. „Vyše desať rokov” sa venuje právam LGBTI ľudí, od roku 2015 im poskytuje bezplatné právne poradenstvo.

Plaváková žije so svojou partnerkou a dieťaťom.

Politické pôsobenie 
V parlamentných voľbách vo februári 2020 kandidovala na 28. mieste kandidátky koalície PS/SPOLU. Vo voľbách získala 9 303 hlasov, po zohľadnení preferenčných hlasov sa umiestnila na 13. mieste kandidátky. Kvôli výsledku koalície sa do parlamentu nedostala.

Po sťažnostiach na nezapočítavanie hlasov vo voľbách začala Lucia Plaváková organizovať zozbieranie podnetov od voličov.

Na sneme Progresívneho Slovenska 6. júna 2020 sa stala členkou predsedníctva.

Na sneme Progresívneho Slovenska 7. mája 2022 sa stala podpredsedníčkou.

Referencie

Externé odkazy 
 Blog na Denníku N
 Profil kandidátky

Slovenskí právnici
Slovenskí advokáti
Aktivisti za ľudské práva
LGBT aktivisti
Slovenské LGBT osobnosti
Politici Progresívneho Slovenska
Absolventi Právnickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Absolventi Paneurópskej vysokej školy
Osobnosti z Bratislavy
Vodná elektráreň Beauharnois

Vodná elektráreň Beauharnois (, ) je prietoková vodná elektráreň vybudovaná na Rieke svätého Vavrinca v kanadskej provincii Quebec. Elektráreň bola vybudovaná v troch fázach, a je zložená z 36 vodných turbín s maximálnym výkonom 1 903 MW elektrickej energie. Výstavba elektrárne začala v roku 1930 a bola dokončená v roku 1961.

V roku 1990 bola elektráreň vyhlásená na jednu z Národných historických pamiatok Kanady (National Historic Sites/Lieux historiques nationaux du Canada).

Referencie

Iné projekty

Zdroj 

Beauharnois
Hydro-Québec
Rieka svätého Vavrinca
Vzniklo v 2003
Špargľa

Špargľa (zastarano: špárga, šparga(n), špargeľ, šparag) môže byť:
 asparágus lekársky (lat. Asparagus officinalis)
 mladé výhonky asparágu lekárskeho (používané ako zelenina či ako izbová rastlina), pozri pod asparágus lekársky
 jedlo (spravidla prívarok) z asparágu lekárskeho, pozri špargľa (jedlo)
 zastarano: rod asparágus (lat. Asparagus)

Zdroje
Diana Miškechová

Diana Miškechová (* 6. január 1998, Bratislava) je slovenská reprezentantka v synchronizovanom plávaní. Reprezentovala na I. európskych hrách 2015 v Baku, majstrovstvách sveta juniorov 2016 v Kazani, majstrovstvách sveta 2017 v Budapešti a 2019 v Gwangdžu.

V roku 2018 bola za výborné výsledky ocenená Národným športovým centrom. Za rok 2019 bola vyhlásená Slovenskou plaveckou federáciou za najlepší seniorský pár spolu s Nadou Daabousovou a Chiarou Dikyovou. Spolu s Nadou Daabousovou splnila kritériá na OH kvalifikáciu na Letné olympijské hry 2020 v Tokiu.

Referencie

Externé odkazy 
 Profil na stránke Slovenskej plaveckej federácie
 Profil na stránke Slovenského olympijského a športového výboru
 Profil na stránke Národného športového centra

Slovenskí synchronizovaní plavci
Osobnosti z Bratislavy
Panarthropoda

Panarthropoda je navrhovaný živočíšny klad kombinujúci existujúce kmene Arthropoda, Tardigrada a Onychophora. Nie všetky štúdie ho podporujú, ale väčšina áno vrátane neuroanatomických, mitogenomických a paleontologických štúdií. Pôvodne bol považovaný za úzko spojený s obrúčkavcami, zoskupenými v Articulata, ale novšie štúdie ich radia medzi Ecdysozoa.

Bežné charakteristiky Panarthropoda zahŕňajú prítomnosť nôh a pazúrov, rebríčková nervová sústava a segmentované telo.

Sialomorpha, rod roztočov a pomaliek, nájdený v roku 2019 v dominikánskom jantári, patrí do tejto skupiny aj keď jeho presné umiestnenie nie je zrejmé.

Referencie

Iné projekty

Zdroj 

Panarthropoda
Beringia

Beringia je označenie zaniknutej pevniny v oblasti dnešného Beringovho prielivu, ktorá v dobe ľadovej pred 20 000 rokmi spájala Áziu so Severnou Amerikou..

Vtedy bola veľká časť morskej vody viazaná vo forme ľadu, takže hladina svetového oceánu bola podstatne nižšie ako dnes. Po tomto suchozemskom moste teda mohli migrovať živočíchy, ktoré by sa dnes cez vodu nedostali. Tým sa vysvetľuje, že sa z Ameriky rozšírili kone, ktoré do tej doby v Starom svete nežili. Z Ázie sa zase do Ameriky dostali prví ľudia, ako dokázal Aleš Hrdlička (aj keď dnešní vedci pripúšťajú, že Amerika mohla byť čiastočne osídlená aj cez Polynéziu alebo severný Atlantik).

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 National Park Service U.S. Department of the Interior: Bering Land Bridge, 
 Prehistoric Beringia,

Zdroj 

Historická geológia
Paleogeografia
Pleistocén
Aljaška
Geológia Ruska
Evanjelický kostol (Spišská Nová Ves)

Evanjelický kostol v Spišskej Novej Vsi je klasicistický evanjelický kostol z konca 18. storočia nachádzajúci sa na Radničnom námestí v historickom centre mesta Spišská Nová Ves v tradičnom regióne Spiš v Košickom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.

Dejiny a charakteristika 
Pred výstavbou dnešného kostola používali evanjelickí veriaci v meste drevenú modlitebňu, ktorá však už bola schátraná a tak sa ku koncu 80. rokov 18. storočia rozhodlo o výstavbe novej budovy.

Dnešný kostol je jednoloďová budova postavená v klasicistickom slohu v rokoch 1790 - 1796 staviteľom Františkom Bartelom, ktorý zhotovil aj plány budovy. S výstavbou sa začalo už na začiatku roku 29. marca 1790. Budova je postavená v tvare gréckeho kríža a je súčasťou mestskej pamiatkovej zóny. K vysväteniu došlo v tom istom roku kedy bola dokončená výstavba a to 9. októbra 1796.

Organ v kostole pochádza zo začiatku 19. storočia a je dielom viedenského majstra  Friedricha Deutschmanna, ktorý ho zhotovil v rokoch 1822 - 1823.

Budova stojí na Radničnom námestí v historickom jadre mesta severozápadne od rímskokatolíckeho farského kostola Nanebovzatia Panny Márie.

Na zoznam kultúrnych pamiatok bol kostol zapísaný 15. októbra 1963.

Zaujímavosť 
 V kostole sú uložené cenné historické zväzky pochádzajúce z knižnice bývalého evanjelického gymnázia, ktorá je najstaršou dochovanou knižnicou na Spiši.
 Krstiteľnica v kostole pochádza ešte z drevenej modlitebne, ktorá bola využívaná pred výstavbou súčasného kostola.
 Kostol bol postavaný na základe tolerančného patentu z roku 1781 a musel teda byť podľa vtedajších pravidiel postavený bez veže. Neskôr sa objavili plány na dostavbu veže a vznikol dokonca projekt, z výstavby však zišlo z dôvodu nedostatku financií.

Galéria

Referencie 

Kultúrne pamiatky na Slovensku
Evanjelické kostoly na Slovensku
Kostoly v Spišskej Novej Vsi
Klasicistické kostoly na Slovensku
Kultúrne pamiatky v okrese Spišská Nová Ves
Architektúra z 1796
Kostol svätého Ondreja (Spišské Hanušovce)

Kostol svätého Ondreja v Spišských Hanušovciach je v dnešnej podobe prevážne barokový rímskokatolícky kostol z obdobia stredoveku nachádzajúci sa v strede obce Spišské Hanušovce v tradičnom regióne Zamagurie v Prešovskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.

Dejiny a charakteristika 
Dátum výstavby kostola nie je presne známy, na základe kanonických vizitácií z 18. storočia sa predpokladá, že kostol bol postavený už pred rokom 1200, uvádzajú sa však aj iné letopočty, napríklad 14. storočie. Prvá zmienka je z kanonickej vizitácie Eigrayna z roku 1700 a práve tu sa spomína existencia kostola už pred rokom 1200.

Stavba je postavená z kamenných blokov a budova je ohradená múrom. Jedná sa o jednoduchú budovu, pričom architektonický sloh pôvodnej stavby je neurčitý, v súčasnej podobe však prevládajú prvky barokového slohu. Budova pozostáva z troch lodí a má jednu štvorposchodovú  vežu. Pôvodný vchod do kostola bol na západnej strane budovy a pod vežou sa nachádzala predsieň. Kostol prešiel niekoľkými rekonšrukciami a opravami, pričom dnešná podoba je predovšetkým z reštaurácie z roku 1831. Ďalšie opravy zahrnovali napríklad opravu prepadnutej strechy v roku 1854, prestavba sakristie v roku 1873, oprava dlážky kostola v roku 1874, ďalšia oprava strechy v roku 1876, alebo zhotovenie novej dlážky v rokoch 1886 - 1887. Terajšie lavice v kostole boli vyrobené v rokoch 1890 - 1894 a oltár pochádza z roku 1893.

Na zoznam kultúrnych pamiatok bol kostol zapísaný 30. októbra 1963.

Zaujímavosť 
 V interiéri kostola sa nachádzajú cenné historické predmety - ide predovšetkým o oltáre, sochy a drevené lavice.

Galéria

Referencie 

Národné kultúrne pamiatky na Slovensku pred rokom 2002
Kultúrne pamiatky na Slovensku
Rímskokatolícke kostoly na Slovensku
Kostoly v okrese Kežmarok
Barokové kostoly na Slovensku
Kultúrne pamiatky v okrese Kežmarok
Kostoly zasvätené svätému Ondrejovi na Slovensku
Ján Silaši

Ján Silaši (iné mená: Jánoš Siláši, (staršie) Ján Szilassy, ; * 1705, Rožňava ?† 9. máj 1782, Levoča) bol slovenský zlatník a emailér neskorého baroka a rokoka činný v Levoči. Jeho chrámové striebro sa rozšírilo do rôznych kútov Rakúskej monarchie.

Životopis 
Jeho pôvod a rodisko nie sú isté, pravdepodobne bol synom rožňavského stolára Jána Silášiho a Rosalie Peschovičovej, oddaných roku 1699. Podľa jedného prameňa sa jeho starší brat Juraj stal zlatníkom v Košiciach, a Ján k nemu nastúpil ako učeň. Podľa druhej verzie to bol otec, u ktorého sa vyučil.

Po vandrovných rokoch sa roku 1727 usadil v Levoči u vdovy po zlatníkovi Andrejovi Reuterovi. 27. marca 1729 sa stal zlatníckym majstrom a členom cechu zlatníkov v Levoči. Ešte predtým sa roku 1728 oženil s dcérou Andreja Reutera. V rokoch 17471776 sa u neho vystriedalo sedem učňov. Posledným datovaným dielom je chrámová súprava kalicha, monštrancie, pacifikálu a cibória s erbom rodiny Vécsey z roku 1781. Celý život pracoval ako zlatník a smaltár pre cirkev. K takmer dvom desiatkam dochovaných prác patrí najmä monštrancia, cibória, pacifikály a kalichy. Okrem podobizní svätcov alebo nástrojov Kristovho utrpenia maľoval na emailové medailóniky veduty miest. Zachytil napríklad panorámu Žiliny alebo požiar Levoče z roku 1747.

Dielo a značky 
Na svoje diela pripájal ryté nápisy, niekedy latinskú signatúru a razenú majstrovskú značku IS v pravouhlom štítku. Ďalej tam býva cechová značka, ktorú tvorí razený znak mesta Levoče (dvojramenný kríž) a akostné označenie 13 pre 13 lótové striebro.

Preslávené sú jeho slncové monštrancie s bohatou lúčovú svätožiarou a pestrofarebne smaltovanými medailónikmi. Vo verejne prístupných zbierkach sa ich zachovalo najmenej osem:
 Umeleckopriemyselné múzeum v Prahe
 Farský úrad Banská Bystrica (1763), tiež kalich
 Farský úrad Gelnica (1764)
 Farský úrad Levoča - majstrovský kus z roku 1729
 Farský úrad Rožňava
 Farský úrad Spišská Kapitula (1730)
 Farský úrad Spišská Teplica
 Farský úrad Spišské Vlachy
 Farský úrad Vrbov

Referencie

Literatúra

Externé odkazy 
 Rozhovor s reštaurátorom Szilassyho monštrancia Petrom Mišíkom

Slovenskí zlatníci
Görgeiho tunel

Görgeiho tunel (iné názvy: Görgeyho tunel, Gergelyho tunel, Gergeliho tunel) je tunel, prekonávajúci vrcholovú časť hrebeňa Kremnických vrchov v sedle Tunela. V súčasnosti slúži ako turistická atrakcia, uľahčujúci prechod značeným chodníkom cez hrebeň.

Poloha 
Tunel sa nachádza na rozhraní Banskobystrického a Žilinského kraja a okresov Banská Bystrica, Žiar nad Hronom a Turčianske Teplice. Leží na pomedzí chotárov obcí Tajov, Turček a Krahule, pod sedlom Tunel. Prechádza ním  červeno značený chodník zo Skalky, ktorý sa pripája na hlavnú hrebeňovku a chodník do Tajova.

História 
Tunel bol vybudovaný pravdepodobne v 14. storočí na starej, tzv. Zlatej ceste, spájajúcej Banskú Bystricu s Kremnicou. Turzovsko-fuggerovská spoločnosť, ktorá potrebovala skrátiť cestu medzi banskými mestami, dala vybudovať popod hrebeň Kremnických vrchov tunel, čím sa zjednodušila doprava rúd do Kremnickej mincovne. Tunel bol využívaný aj počas vojenských akcií a niekoľkokrát bol zničený a neskôr obnovený. Využívaný bol i po útlme ťažby rúd a touto horskou cestou je zdokumentovaný presun vojsk povstalcov Gabriela Betlena, či cisára Jozefa II. Horskú cestu ako výraznú skratku využívali po stáročia aj pútnici, smerujúci do Starých Hôr. V novodobých časoch tunel poskytol na konci 2. svetovej vojny vhodnú cestu pre dopravu zlata a cenností z Kremnice do Banskej Bystrice, ktoré sa stali základom národného pokladu.

Názov 
Súčasný názov dostal po generálovi Arturovi Görgeiovi, veliteľovi maďarských vojsk počas uhorskej (maďarskej) revolúcie v rokoch 1848 – 1849, ktorý tadiaľto utekal pred rakúskym cisárskym vojskom. Že práve tento názov pretrval až do súčasnosti je paradoxné, pretože práve Görgei úspešne viedol jednotky maďarskej národnej gardy (Honvédi) v bojoch proti slovenským dobrovoľníkom.

Görgei vydal 24. januára 1849 rozkaz prejsť cez Skalku a spomínaným tunelom do Banskej Bystrice. Pod jeho osobným velením, zanieteného vojvodcu spod Tatier (Görgei bol narodený pri Kežmarku) vojaci hore dolinou (z Kremnice viac ako 11 kilometrov) tlačili kanóny a koče naplnené cenným materiálom, aj zlatom. Dialo sa to za treskúcich mrazov. Keď prišli k tunelu, museli ho prečistiť a podoprieť rúcajúce sa steny. Potom ich čakala ešte strastiplnejšia strmá cesta s poľadovicou dole. Odvážnym však šťastie praje. Cestou okolo hôr je to až 60 kilometrov. Maďari sa takto vyhli cisárskym vojskám a do B. Bystrice sa dostali už nasledujúci deň 25. januára.

Súčasnosť 
Po opakovanom zavalení a následných opravách bol turistickými spolkami obnovený a v súčasnosti je už bezpečný. Má dĺžku cca 30 metrov, vedie ním značkovaný chodník z Tajova na Skalku a v jeho blízkosti je vybudovaný altánok.Je to jeden z najznámejších tunelov v Kremnických vrchoch

Prístup 
 po  žltej značke z Tajova
 po  červenej značke zo Skalky

Referencie

Pozri aj 
 Sedlo Tunel

Kremnické vrchy
Tunely na Slovensku
Stavby v okrese Banská Bystrica
Stavby v okrese Žiar nad Hronom
Stavby v okrese Turčianske Teplice
Ján Šoth

Ján Šoth (* 2. február 1960) je slovenský diplomat. Od jesene 2015 je mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Slovenska v Taliansku, na Malte a v San Maríne. Pôsobil tiež ako veľvyslanec v Rumunsku a v Moldavsku a bol tiež vedúcim Kancelárie prezidenta SR.

Životopis 
Ján Šoth v roku 1984 absolvoval Fakultu medzinárodných vzťahov na Moskovskom štátnom inštitúte medzinárodných vzťahov.

Diplomatické pôsobenie 
Svoje pôsobenie začal v roku 1984 na Federálnom ministerstve zahraničných vecí. V rokoch 1989 až 1992 bol 2. tajomníkom na veľvyslanectve Československa v Bukurešti.

Po rozdelení štátu sa stal od 1. januára 1993 1. tajomníkom na slovenskom veľvyslanectve v Bukurešti. V tom roku sa stal riaditeľom Európskeho odboru Ministerstve zahraničných vecí a tiež riaditeľom Personálneho odboru MZV. V tejto funkcii zostal do roku 1995 keď sa stal zástupcom veľvyslanca v Paríži. Neskôr bol v rokoch 1999 až 2000 riaditeľom 1. teritoriálneho odboru MZV SR (západná a juhozápadná Európa, Spojené štáty americké a Kanada). V rokoch 2000 až 2002 bol generálnym riaditeľom Sekcie bilaterálnej spolupráce.

V rokoch 2002 až 2007 bol veľvyslanec v Rumunsku a v Moldavsku. Následne bol v rokoch 2007 a 2008 vedúci Stálej pracovnej skupiny pre vonkajšiu energetickú bezpečnosť MZV SR a vedúci oddelenia OMES MZV SR. V rokoch 2008 až 2010 bol riaditeľ Odboru analýz a stratégie.

V rokoch 2010 až 2012 bol riaditeľom Odboru zahraničnej politiky Kancelárie prezidenta SR a v rokoch 2012 až 2015 bol vedúcim celej Kancelárie.

Na jeseň 2015 sa stal veľvyslancom Slovenska v Taliansku, na Malte a v San Maríne. Poverovacie listiny dostal od prezidenta Andreja Kisku 9. júla 2015. Poverovacie listiny odovzdal: 10. septembra 2015 prezidentovi Talianska, 11. septembra kapitánom regentom Sanmarínskej republiky, Andreovi Belluzzimu a Robertovi Venturinimu a 14. októbra ich prevzala prezidentka Malty Marie-Louise Coleiro Preca.

Jeho predchodcom bola v rokoch 2011 až 2015 Mária Krásnohorská. Od apríla 2021 je veľvyslankyňa v Ríme Karla Wursterová.

Referencie

Externé odkazy 
 Profil na stránke veľvyslanectva

Slovenskí diplomati
Veľvyslanci Slovenska v Taliansku
Veľvyslanci Slovenska na Malte
Veľvyslanci Slovenska v San Maríne
Veľvyslanci Slovenska v Rumunsku
Veľvyslanci Slovenska v Moldavsku
Vedúci Kancelárie prezidenta Slovenskej republiky
Absolventi Moskovského štátneho inštitútu medzinárodných vzťahov
Julianna Marguliesová

Julianna Marguliesová (; * 8. jún 1966, Spring Valley, New York, USA) je americká herečka, známa zo seriálu Dobrá manželka. Za svoju rolu vo filme získala niekoľko ocenení. Má svoju hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy.

Detstvo a mladosť 
Je židovského pôvodu a jej rodina emigrovala do Spojených štátov. Má tri sestry, z ktorých je Marguliesová najmladšia.

Kariéra 
V roku 1991 získala svoju prvú filmovú rolu vo filme Ruthless Justice, kde stvárnila rolu prostitútky. V roku 1994 si zahrala zdravotnú sestru Carol Hathaway v seriáli Pohotovosť. V roku 1995 získala za túto úlohu cenu Emmy. Počas tohto seriálu bola nominovaná na túto cenu každý rok.

Od roku 2009 hrala hlavú postavu v seriáli Dobrá manželka, Aliciu Florrick. Vo filme sa predstavila po boku hercov a herečiek ako Christine Baranská, Matt Czuchry či Allan Cumming. Za túto úlohu získala v roku 2009 Zlatý glóbus. Seriál sa natáčal do roku 2016. V roku 2018 si zahrala menšiu úlohu v seriáli Dietland a o rok neskôr si zahrala hlavnú úlohu v šesťdielnom seriáli The Hot Zone.

Súkromný život 
Píše ľavou rukou, má dve arabské mačky a v roku 2007 bola zaradená medzi 100 najkrajších ľudí sveta. Od roku 2007 je vydatá za Keitha Lieberthala a o rok neskôr sa im narodil syn Kieran Lindsay Lieberthal.

Iné projekty

Zdroj 

Filmové herečky USA
Televízne herečky USA
Divadelné herečky USA
Dabingové herečky USA
Divadelné herečky židovského pôvodu
Filmové herečky židovského pôvodu
Televízne herečky židovského pôvodu
Televízni producenti USA
Držiteľky ceny Zlatý glóbus za najlepší ženský herecký výkon v seriáli (dráma)
Držitelia ceny Emmy
Osobnosti USA rakúskeho pôvodu
Osobnosti USA židovského pôvodu
Osobnosti zo štátu New York
Držitelia Screen Actors Guild Award
Evanjelický kostol (Liptovský Mikuláš)

Evanjelický kostol v Liptovskom Mikuláši je klasicistický evanjelický kostol z konca 18. storočia nachádzajúci sa v centre mesta Liptovský Mikuláš v tradičnom regióne Liptov v Žilinskom kraji na Slovensku.

Dejiny a charakteristika 
Kostol bol postavený na základe tolerančného patentu Jozefa II.. S výstavbou sa začalo 9. júla 1783 a po vyše dvoch rokoch v lete 1785 bola budova dokončená. 2. októbra toho istého roku bol kostol aj vysvätený. Na výstavbe sa podielali obyvatelia trinástich liptovských obcí. 

Trojloďová budova obdĺžnikovitého pôdorysu bola postavená v klasicistickom slohu pôvodne bez kostolnej veže. Táto bola pristavaná o 100 rokov neskôr v roku 1885 a dnes slúži ako hlavný vchod do kostola. Je umiestnená na južnej strane budovy. Veža bola postavená v rámci rekonštrukcie budovy ku ktorej došlo v dôsledku požiaru pri ktorom došlo k poškodeniu kostola.

Oltár v interiéri kostola je neskorobarokový,  kazateľnica je zhotovená v klasicistickom slohu. Organ v kostole je z roku 1892.

Zaujímavosť 
 Vo veži sa nachádzajú štyri zvony. Tri z nich - Luther (1375kg), Dobrý pastier (728 kg) a Kríž (407 kg) sú pôvodné a sú vo veži od jej dokončenia v roku 1885. Štvrtý zvon - Cengárka - je z roku 1925.
 Kostol má 1700 miest na sedenie a patrí tak k najväčśím evanjelickým kostolom na Slovensku.

Referencie 

Evanjelické kostoly na Slovensku
Stavby v Liptovskom Mikuláši
Klasicistické kostoly na Slovensku
Architektúra z 1785
Kostoly v okrese Liptovský Mikuláš
Kostol svätého Mikuláša (Liptovský Mikuláš)

Kostol svätého Mikuláša v Liptovskom Mikuláši je gotický rímskokatolícky kostol z druhej polovice 13. storočia nachádzajúci sa v historickom centre mesta Liptovský Mikuláš v tradičnom regióne Liptov v Žilinskom kraji na Slovensku. Má priznaný štatút národnej kultúrnej pamiatky.

Dejiny a charakteristika 
Kostol bol postavený na mieste staršieho románskeho kostola, tento bol zaimponovaný do stavby ako sakristia a je tak najstaršou súčasťou dnešnej budovy. Jedná sa o trojloďovú budovu postavenú v ragotickom slohu v druhej polovici 13. storočia. Prvá písomná zmienka o kostole je z roku 1299. Kostol bol postavený ešte pred vznikom mesta a slúžil pre päť neďalekých osád (Vrbica, Okoličné, Ploštín, Palúdzka, Bobrovec) a mesto Svätý Mikuláš vzniklo neskôr a postupne sa rozrástlo okolo neho. V druhej polovici 15. storočia bol kostol rozšírený v neskorogotickom slohu. V tomto období bol kostol aj opevnený. Kostol prešiel aj barokovou prestavbou v 18. storočí. Ku koncu 19. storočia v roku 1883 budovu vážne poškodil požiar. Rozsiahlou rekonštrukciou kostol prešiel v rokoch 1941 - 1943, kedy bolo odstránené opevnenie a kostolu bol navrátený ranogotický ráz.

Hlavný oltár v interiéri kostola je zasvätený svätému Mikulášovi a pochádza z roku 1903. Okrem neho sa v kostole nachádzajú ešte dva bočné oltáre a to oltár Sviatosti a oltár Panny Márie, ktorý bol vyhotovený v rokoch 1470 - 1480. Krstiteľnica je kamenná z roku 1490.

Je súčasťou mestskej pamiatkovej zóny.

Na zoznam kultúrnych pamiatok bol kostol zapísaný 23. marca 1963.

Zaujímavosť 
 Kostol je najväčšou ranogotickou stavbou liptovského regiónu.
 Jedná sa o najstaršiu dochovanú stavbu v Liptovskom Mikuláši.
 Súčasný hlavný oltár pochádza z roku 1903, obsahuje však staršie elementy z rokov 1500 - 1510.
 V priebehu 16. a 17. storočia bol kostol striedavo v správe rímskokatolíckej a evanjelickej cirkvi, pričom takmer celé 17. storočie sa jednalo o evanjelickú správu.
 Medzi rokmi 1632 a 1637 kázal v kostole evanjelický farár Juraj Tranovský.

Galéria

Referencie 

Národné kultúrne pamiatky na Slovensku pred rokom 2002
Rímskokatolícke kostoly na Slovensku
Kostoly v okrese Liptovský Mikuláš
Gotické kostoly na Slovensku
Kultúrne pamiatky v okrese Liptovský Mikuláš
Kostoly zasvätené svätému Mikulášovi na Slovensku
Stavby v Liptovskom Mikuláši
Lunenburg

Lunenburg je kanadské mesto v rovnomennom okrese Lunenburg v provincii Nové Škótsko. Nachádza sa na pobreží Atlantického oceánu, 65 km juhozápadne od Halifaxu. V roku 2016 tu žilo 2 263 osôb, avšak počas turistickej sezóny sa tu zdržiava oveľa viac ľudí - turistov. Mesto má rybársku a prístavnú tradíciu. 

Charakteristickým urbanistickým rysom je pravidelná pravouhlá sieť ciest a farebné fasády budov.

Od roku 1995 je zapísaný na zozname svetového dedičstva UNESCO ako unikátny príklad britskej drevenej koloniálnej architektúry v Severnej Amerike. 

Osada bola založená v roku 1753 ako nový domov protestantov z Nemecka (predovšetkým Severného Porýnia-Vesfálska a Württemberska), Švajčiarska a Francúzska (okolie mesta Montbéliard). Pomenovaná bola na počesť Juraja II., ktorý bol i vojvodom braunschweigsko-lüneburským.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka 
 Lunenburg Heritage Society
 Municipality of the District of Lunenburg – Things to do in the surrounding area
 Lunenburg Booard of Trade
 Rybárske múzeum v Lunenburgu

Zdroj 

Mestá v Novom Škótsku
Lokality Svetového dedičstva v Kanade
Speicherstadt

Speicherstadt (nemecky doslovne „mesto skladov“) je historický komplex skladovacích budov v hamburskom prístave. Speicherstadt bol vybudovaný medzi rokmi 1883 a 1927 južne od centra mesta ako súčasť hamburskej bezcolnej zóny voľného obchodu.

Od roku 2015 je zapísaný na zozname svetového kultúrneho dedičstva UNESCO spoločne s neďalekú mestskou štvrťou Kontorhausviertel.

Rozkladá sa na ploche približne 26 hektárov (vrátane vodných plôch), má pretiahnutý tvar dlhý 1,5 km a široký 150 až 250 m a je pretkaný niekoľkými vodnými kanálmi. Sklady z červených tehál v novogotickom štýle sú postavené na drevených pilótach. Predná časť budov je z ulice, zatiaľ čo zadné priečelie nadväzuje na stenu kanálu. Charakteristické štítové steny sú korunované vežičkami. Súčasná využiteľná plocha všetkých budov v Speicherstadte je približne 630 000 m². Budovy majú rôzne účely, niektoré sú stále používané ako sklady, iné sú určené pre muzeálnu alebo výstavnú činnosť.

Dejiny 
Hamburg bol v roku 1815 po Viedenskom kongrese začlenený do Nemeckého spolku, nie však do Nemeckého colného spolku. V roku 1871 vzniklo Nemecké cisárstvo a v roku 1881 bola podpísaná dohoda o zapojení Hamburgu do colného spolku. V tejto dohode bola dohodnutá výstavba skladu, ktorý by umožnil zaradenie celého mesta do colnej únie, avšak s výnimkou pre zachovanie bezcolného obchodu vo vymedzenom, určenom priestore na území Hamburgu - Speicherstadt. V tejto obchodnej enkláve sa teda aj naďalej uplatňovalo tradičné privilégium hamburských obchodníkov na dovoz tovaru bez cla, jeho uskladnenie a spracovanie (predovšetkým káva, čaj, korenie a tabak). Prvá časť skladísk Speicherstadt bola sprevádzkovaná v roku 1888.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Hamburg.de: Speicherstadt und Kontorhausviertel mit Chilehaus
 Aktuelle und historische Fotos der Speicherstadt / Fotoarchiv
 Homepage des Speicherstadtmuseums mit vielen Hintergrundinformationen zur Speicherstadt
 Der Virtuelle Rundgang durch die Hamburger Speicherstadt
 Eine Virtuelle Tour durch die Hamburger Speicherstadt zur blauen Stunde
 Hamburgs Welterbe entdecken, Rundgang durch Kontorhausviertel und Speicherstadt

Zdroj 

Lokality Svetového dedičstva v Nemecku
Stavby v Hamburgu
Kontorhausviertel

Kontorhausviertel je mestská časť Hamburgu v juhovýchodnej časti centra mesta. Pomenovanie dostala podľa radu veľkých administratívnych budov, v nemčine Kontorhäuser. Je vymedzená ulicami Steinstraße, Meßberg, Klosterwall a Brandstwiete.

„Kontorhaus“ je nemecký výraz pre čisto kancelársku budovu obchodných spoločností (zaoberajúcich sa predovšetkým zámorským obchodom). Vznikali medzi rokmi 1886 a 1938 v severonemeckých prístavných mestách, najmä v Hamburgu. Vznik tohto druhu budov bol podporený v Hamburgu súbežnou výstavbou Speicherstadtu (mesta skladov) v blízkosti centra mesta, ktorý poskytoval veľké plochy skladovacích priestorov.

Pre tieto budovy je typická skeletová nosná konštrukcia zo železobetónu alebo ocele, ktorá umožňovala variabilitu delenia vnútorných priestorov. Vonkajšia fasáda pozostáva z neomietaného muriva z čiernych tehál a bohatého presklenia v štýle expresionizmu. Budovy sú väčšinou päť až sedem poschodové a majú vnútorné nádvorie. Novátorským riešením v čase vzniku týchto budov bolo použitie ústredného kúrenia, vnútrobudovného poštového systému, výťahov paternoster či centralizované hygienické zázemie.

Najvýraznejšími budovami Kontorhausviertel sú Chilehaus, Sprinkenhof, Messberghof, Miramarhaus, Montanhof, Hubertushaus, Helmut- Schmidt-Haus a ďalšie.

Od roku 2015 je mestská časť zapísaná na zozname svetového kultúrneho dedičstva UNESCO spoločne so Speicherstadtom.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Homepage der „Interessengemeinschaft Kontorhausviertel“
 Denkmalschutz Hamburg-Mitte
 Hamburgs Welterbe entdecken, Rundgang durch Kontorhausviertel und Speicherstadt

Zdroj 

Lokality Svetového dedičstva v Nemecku
Stavby v Hamburgu
Skalné rytiny v Tanume

Skalné rytiny v Tanume () je súbor petroglyfov v blízkosti švédskej obce Tanumshede v provincii Västra Götaland na polceste medzi Oslom a Göteborgom.

Od roku 1994 sú zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO.

Rytiny sú jedinečnou umeleckou pamiatkou vďaka ich vysokému množstvu a pestrosti motívov (ľudia, zvieratá, zbrane, lode a ďalšie symboly). Odhaľujú život a vieru ľudí obývajúcich škandinávsky región v dobe bronzovej. Ich pozoruhodnosť spočíva v ich veľkom počte a vynikajúcej kvalite a zachovalosti. V porovnaní s inými podobnými lokalitami sú rytiny v Tanume výnimočné vďaka tomu, že ich pravdepodobným účelom bolo odovzdávať posolstvo o živote a kozmológii autorov, čo potvrdzuje ich úlohu ako miest konania bohoslužieb a uctievania kultu.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Scandinavian Society for Prehistoric Art
 Luukkonen, Ismo: Scandinavian Rock Art
 Numerous photos
 Felsritzungen Tanum

Zdroj 

Dejiny Švédska
Lokality Svetového dedičstva vo Švédsku
Mentalista

Mentalista () je americký dramatický televízny seriál z policajného prostredia, ktorý bol vysielaný v rokoch 20082015. Ústrednou postavou je Patrick Jane (Simon Baker), konzultant Kalifornského vyšetrovacieho úradu (California Bureau of Investigation, skrátene CBI), ktorý dokáže vyčítať množstvo poznatkov z reči tela a správania ľudí okolo seba. Ďalšími postavami sú ostatní členovia tímu. Dej seriálu je prepojený so snahou o dolapenie sériového vraha Reda Johna, ktorý zabil Patrickovu ženu a dcéru.

Štýl 
Seriál sa odohráva v prostredí podobnom napríklad C.S.I.: Kriminálka Miami, nezobrazuje ale vedecké vyšetrovacie metódy a detektívov medzi mikroskopmi, tento prvok je nahradený schopnosťami Patricka Janea, preto ho je možné zároveň prirovnať k seriálom Dr. House alebo Monk. Oproti Gregovi Houseovi chýba veľká miera arogancie hlavnej postavy, možná až prílišná sebaistota sa odoprieť nedá, nie je však rozhodne tak zakríknutý a pedantný ako Adrian Monk. Vzhľadom k umiestneniu do Kalifornie sa v žiadnej časti nevyskytuje sneh, je vždy veľmi teplo.

Postavy

Vysielanie 
V rámci prvých štyroch sérií bolo v rokoch 2008 až 2012 nakrútených 94 častí – prvé dve série po 23 a ďalšie dve po 24 častiach. Od roku 2012 pokračovalo vysielanie piatej a šiestej série, každej po 22 častiach. Posledná (siedma) séria má 13 častí.

Národné vysielanie

Zaujímavosti 
 Väčšina dielov seriálu má vo svojom (originálnom, zvyčajne aj slovenskom) názve slovo červený (red) alebo niečo červenej farby ako krv alebo oheň. Odkazuje to na prepojenie s Redom Johnom.
 Kimball Cho často nosí krátke rukávy, napriek tomu, že má oblek s kravatou.
 V seriáli sú viackrát spomínané básne Williama Blakea Tiger a Uspávanka.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 Česká fanúšikovská stránka seriálu

Zdroj 

Kriminálne televízne seriály USA
Televízne seriály CBS
Ivan Eľko

Mgr. Ivan Eľko (* 6. december 1964, Myjava) je slovenský evanjelický kňaz, generálny biskup Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania na Slovensku.

Životopis 
Narodil sa do rodiny farára a učiteľky ako najmladší z piatich detí. Vyrastal v Krajnom, kde bol pokrstený a konfirmovaný. V rokoch 19821987 študoval teológiu na Evanjelickej bohosloveckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Ordinovaný za evanjelického kňaza bol 19. júla 1987.

Ako duchovný pôsobil v Kostolnom, Krajnom a v Nitre. V roku 2017 sa stal predsedom Synody ECAV na Slovensku za ordinovaných. V roku 2018 bol zvolený za generálneho biskupa ECAV na Slovensku.

Voľby Predsedníctva ECAV 
Eľko uspel vo voľbách v septembri 2018 ako kandidát za generálneho biskupa, kde získal 50,3 % hlasov, pričom nahradil svojho predchodcu Miloša Klátika, ktorý vo funkcii pôsobil 12 rokov. Voľby sprevádzalo určité vnútrocirkevné napätie, keď skupina veriacich zoskupená v Hnutí evanjelických laických pracovníkov kritizovala končiace Predsedníctvo ECAV za rozposlané listy viacerým zborom, v ktorých napadlo zverejnené výsledky volieb.

Vo voľbách bol takisto zvolený nový biskup západného dištriktu Ján Hroboň a nový generálny dozorca Ján Brozman.

Bez incidentov sa nezaobišla ani inštalácia nových biskupov a uvedenie generálneho dozorcu do funkcie v marci 2019 vo Zvolene; pred slávnosťou bol anonymne nahlásený bombový útok. Prípadom sa zaoberala aj polícia.

Eľko bol 27. marca 2019 zvolený za nového predsedu Ekumenickej rady cirkví v Slovenskej republike, kde taktiež nahradil vo funkcii emeritného generálneho biskupa Miloša Klátika.

Referencie 

Slovenskí evanjelickí kňazi
Generálni biskupi Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania na Slovensku
Absolventi Evanjelickej bohosloveckej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Osobnosti z Myjavy
Marg Helgenbergerová

Mary Marg Helgenberger (* 16. november 1958, Fremont, Nebraska, USA) je americká herečka známa zo seriálu China Beach (1988 - 1991) a  C.S.I.: Kriminálka Las Vegas (2000 - 2015). Od roku 2012 má svoju hviezdu na Hollywoodskom chodníku slávy.

Životopis a kariéra 
Má írske a nemecké korene. Jej matka je zdravotná sestra, čo Helgenbergovú ovplyvnilo aj počas dospievania, pretože než nastúpila na vysokú školu chcela ísť v šľapajách matky. Istý čas moderovala počasie a potom prešla k filmu. Dostala zopár menších rolí v seriáloch ale zlom v jej kariére prišiel až v roku 1988, keď dostala jednu z hlavných postáv v seriáli China Beach, za ktorú získala v roku 1990 cenu Primetime Emmy.

Zahrala si tiež vo filmoch ako napríklad Mutant (1995), Murder Live! (1997), Erin Brokovich (2000) či Columbus Day (2008).

Od roku 2000 ma hlavnú ženskú úlohu v seriáli C.S.I.: Kriminálka Las Vegas, kde sa objavila celých dvanásť sérií a od trinástej série po poslednú pätnástu sa objavila vo vedľajšej úlohe. Tiež hosťovala aj vo filme CSI: Immortality z roku 2015.

V roku 2019 hrala v seriáli All Rise až do roku 2020, kedy seriál skončil.

Pravidelne sa umiestňuje v zoznamoch najpríťažlivejších žien a v roku 2003 ju oslovil časopis Playboy, aby sa pre neho vyzliekla, ale túto ponuku Helgenbergová odmietla.

V roku 1989 sa vydala za Alana Rosenberga a spolu s ním má syna Hugha Howarda Rosenberga (1990). V decembri 2008 manželia oznámili, že žijú oddelene a 25. marca 2009 požiadala Helgenbergová o rozvod. Rozvod sa uskutočnil vo februári 2010.

Iné projekty

Zdroj 

Filmové herečky USA
Televízne herečky USA
Dabingové herečky USA
Hollywoodsky chodník slávy
Držitelia ceny Emmy
Osobnosti USA írskeho pôvodu
Osobnosti USA nemeckého pôvodu
Osobnosti z Nebrasky
Vought F6U Pirate

F6U Pirate bolo americké prúdové lietadlo, používané v druhej polovici 40. rokov 20. storočia. Predstavuje prvé lietadlo spoločnosti Chance Vought, ktoré bolo poháňané prúdovým motorom. Išlo o jednomotorové jednomiestne stíhacie lietadlo, ktoré malo byť schopné operovať z paluby lietadlových lodí.

Vznik a vývoj 
Toto lietadlo vzniklo na základe požiadavky, ktorú 5. septembra 1944 vydal letecký úrad amerického námorníctva. US Navy požadovalo jednomiestne palubné stíhacie lietadlo poháňané prúdovým motorom Westinghouse 24C (neskôr J34). Spoločnosť Vought prišla s návrhom V-340 a 29. decembra 1944 získala objednávku na výrobu troch prototypov. Prvý prototyp "XF6U-1" vzlietol 2. októbra 1946.

"Pirát" mal trup v tvare cigary. Prívody vzduchu do motora sa nachádzali pod koreňmi krídel. Lietadlo malo štyri kanóny M3 kalibru , ktoré boli namontované pod nosom. Prídavné palivové nádrže s objemom 530 litrov mohli byť pripevnené na koncoch krídel. Na lietadlo boli použité neobvyklé stavebné materiály - balza vložená medzi dva tenké hliníkové plechy alebo balza vložená medzi listy zo sklenených vlákien (na zvislú chvostovú plochu a prívody vzduchu).

Prvý prototyp XF6U-1 bol poháňaný prúdovým prúdom J34-WE-22, ktorý mal ťah len 13,3 kN a tak bol stroj ťažko poddimenzovaný. Pre zlepšenie výkonu bol už v treťom prototype použitý motor s prídavným spaľovaním. Tento prototyp prvýkrát vzlietol 10. novembra 1947. Lietadlo sa veľmi zle ovládalo, v dôsledku čoho bolo vykonaných viacero konštrukčných zmien. Aj napriek problémom si námorníctvo objednalo 65 stíhačiek F6U-1. Tie mali byť vybavené motorom J34-WE-30A s ťahom 14,0 kN (ťah s prídavným spaľovaním 18,2 kN).

Prvá sériovo vyrobená F6U-1 sa vzniesla k oblohe 5. marca 1949 a počas letu boli zaznamenávané dáta o výkonnosti lietadla. Po ich vyhodnotení dospelo námorníctvo k záveru, že stroj má tak slabý výkon, že nie je schopný bojového nasadenia. Z objednaných 65 kusov bolo postavených iba 30 lietadiel, ktoré sa niekoľko rokov používali na testovanie a potom boli zošrotované. Jeden zo strojov bol vybavený fotoaparátmi a prerobený na prieskumnú verziu F6U-1P.

Používatelia 
  Spojené štáty
 United States Navy

Špecifikácie (F6U)

Technické údaje 
 Posádka: 1
 Dĺžka: 
 Rozpätie: 
 Výška: 
 Nosná plocha : 
 Hmotnosť (prázdny): 
 Maximálna vzletová hmotnosť: 
 Pohonná jednotka: 1 × prúdový motor  Westinghouse J34-WE-30A
 suchý ťah: 14 kN
 ťah s prídavným spaľovaním: 18,78 kN

Výkony 
 Maximálna rýchlosť: /h
 Maximálny dolet: 
 Dostup:  
 Stúpavosť: /s

Výzbroj 
 4× kanóny M3 kalibru

Pozri aj 
 McDonnell FH Phantom
 North American FJ-1 Fury
 de Havilland Sea Vampire
 Hawker Sea Hawk
 Supermarine Attacker

Referencie

Iné projekty 

Stíhacie lietadlá USA
Palubné lietadlá USA
Lietadlá Vought
Zora Jaurová

Zora Jaurová (* 20. január 1973, Bratislava) je slovenská producentka, dramaturgička, expertka na kultúrnu politiku a kreatívny priemysel.

Povolanie 
Pracovala ako riaditeľka Kultúrneho kontaktného bodu, zastupovala Slovensko vo Výbore pre kultúrne záležitosti Rady EÚ, bola viceprezidentkou európskej organizácie Culture Action Europe. Bola spoluautorkou a umeleckou riaditeľkou projektu Košice – Interface 2013 (Európske hlavné mesto kultúry 2013). Do januára 2018 bola členkou Rady Fondu pre umenie.

Dnes pôsobí ako filmová producentka a partnerka v spoločnosti MPhilms a poradkyňa primátora Bratislavy Matúša Valla pre kultúru a kreatívny priemysel. Zároveň pracuje ako expertka na kultúrnu politiku a kreatívny priemysel na domácich i zahraničných fórach a projektoch.

Kultúra 
Ako konzultantka sa podieľala na viacerých projektoch Európskych hlavných miest kultúry a medzinárodných umeleckých projektoch. Je prezidentkou slovenského Fóra kreatívneho priemyslu, členkou európskeho top-expertného panelu European Creative Industries Alliance a prestížnej európskej siete filmových producentov Ateliers du Cinéma Européen (ACE).

Politika 
Od januára 2018 je podpredsedníčkou strany Progresívne Slovensko, ktorú spoluzakladala. Vo voľbách získala vyše 11 000 preferenčných hlasov.

Referencie 

Slovenskí producenti
Politici Progresívneho Slovenska
Absolventi Vysokej školy múzických umení
Osobnosti z Bratislavy
Oktagon MMA

Oktagon MMA je najväčšia česko-slovenská organizácia, ktorá usporadúva turnaje bojových športov MMA. Zakladatelia a zároveň jeho majitelia sú Pavol Neruda (skôr Šipkovský) a Ondřej Novotný.

Organizácia vznikla v júni 2016, kedy prišla s reality show Oktagon Výzva. Projekt vyvrcholil na turnaji Oktagon 1. Vo finále proti sebe stáli Gábor Boráros a Jakub Běle. Víťazom hlavného zápasu a celej reality show sa stal Gábor Boráros a Oktagon odštartoval sériu galavečerov. Nasledujúce 3 série priniesli niekoľko víťazov zo Slovenska. Samuel Krištofič, Karol Ryšavý a Lucia Szabová doplnili zbierku šampiónov. Finále 5. série prebehlo na turnaji Oktagon 20, v ktorom zvíťazil Roman Paulus nad Tomášom Zajacom na body. 

Oktagon ročne usporadúva hneď niekoľko turnajov v tých najväčších českých a slovenských arénach či mestách. Mimo to pripravuje pre všetkých športových fanúšikov jedinečnú reality šou s profesionálnymi bojovníkmi zvanú Oktagon Výzva. Pripravuje tiež týždenník Oktagon Magazín, ktorý mapuje scénu bojových športov. Obľúbený Projekt X, ktorý sledoval cestu obyčajného človeka až do klietky, Projekt Y - čisto ženskú MMA reality show a v neposlednom rade talkshow o bojovníkoch a ľuďoch zo scény Oktagon Majk. Organizácia má teraz viac ako 450 000 fanúšikov na sociálnych sieťach a YouTube, kde ich videá mali len za rok 2019 cez 30 mil. zhliadnutí.

Udalosti

Váhové kategórie/Šampióni

Projekt UNDERGROUND

Rebríček P4P (naprieč všetkými váhami) 
Tento zoznam nie je oficiálnym rebríčkom organizácie OKTAGON MMA. 

Ide o rebríček zostavený fanúšikmi.

Aktualizované: 16.10.2022

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Športové organizácie
Organizácie v Česku
ELES

ELES, d. o. o. je energetická spoločnosť v Slovinsku, v plnom vlastníctve štátu. Spoločnosť prevádzkuje prenosovú sústavu pozostáva z 400 kV, 220 kV a 110 kV vedení. Ich celková dĺžka je 2 888 km. Spoločnosť bola založená v novembri 1990 a sídli v Ľubľani. Je členskou spoločnosťou Európskej siete prevádzkovateľov prenosových sústav (ENTSO-E).

Prenosová sústava 
V roku 2018 dodávatelia do prenosovej sústavy dodali 13,954 GWh elektriny, 13,204 GWh bolo z prenosovej sústavy dodaných odberateľom.

ELES má tieto dĺžky vedení:
 400 kV: 496 km
 220 kV: 300 km
 110 kV: 1334 km

Cezhraničné spojenia 
Spoločnosť má tieto cezhraničné spojenia:
 Rakúsko: 2x400 kV a 1x220 kV
 Taliansko: 1x400 kV a 1x220 kV
 Chorvátsko (HOPS): 3x400 kV, 2x220 kV a 3x110 kV 
Spojenie s Maďarskom (MAVIR) je plánované.

Referencie

Externé odkazy 
 ELES oficiálna stránka

Prenosové sústavy
Energetické podniky v Slovinsku
Elektrická energia v Slovinsku
Margit Brucková-Friedrichová

Mag. Margit Brucková-Friedrichová M.A. alebo Margit Bruck-Friedrichová () je rakúska diplomatka. Po práci na ministerstve zahraničných vecí a pre Medzinárodnú agentúru pre atómovú energiu je od marca 2019 veľvyslankyňa Rakúska na Slovensku.

Životopis 
Brucková-Friedrichová absolvovala štúdium práv na Viedenskej univerzite (1989) a získala Master of Arts na The Fletcher School of Law and Diplomacy (19891990) pri Bostone. Po justičnej praxi (19901991) vstúpila v auguste 1991 do diplomatických služieb.

V rokoch 19911992 pôsobila ako delegátka pri guvernérskej rade Medzinárodnej agentúry pre atómovú energiu. V rokoch 1992 až 1993 pôsobila v Bruseli ako attaché pre politické záležitosti. V roku 1993 sa stala prvou veľvyslaneckou tajomníčkou na stálom zastúpení pri Organizácii Spojených národov v New Yorku. Následne od roku 1996 do roku 1999 pracovala ako zástupkyňa stáleho predstaviteľa pri OSN, IAEO, UNIDO a CTBTO vo Viedni. V rokoch 2001 až 2005 koordinovala „ľudskoprávne záležitosti v kontexte OSN“ na Sekcii medzinárodného práva MZV. V rokoch 2005 až 2010 bola vedúca Referátu pre kontrolu exportu zbraní a umiestnenia vojenských jednotiek. V kancelárii generálneho riaditeľa Medzinárodnej agentúry pre atomóvú energiu pracovala v rokoch 2010 až 2013 ako referentka pre externé vzťahy a v rokoch 2013 až 2017 ako vedúca protokolu a Senior External Relations Officer. V roko 2017 sa vrátila na MZV kde pracovala v Sekcii medzinárodného práva ako vedúca Referátu pre súhrnne spracovanie a koordináciu v oblasti medzinárodných sankcií.

Veľvyslankyňa na Slovensku 
Za veľvyslankyňu Rakúska na Slovensku bola vymenovaná vo februári 2019. Kópie svojich poverovacích listín prezentovala 2. februára 2019 štátnemu tajomníkovi Ministerstva zahraničných vecí a európskych záležitostí Františkovi Ružičkovi. Stretnutie v deň jej príchodu na Slovensko je podľa ministerstvom symbolom dôležitosti bilaterálnych vzťahov medzi Slovenskom a Rakúskom. So štátnym tajomníkom sa zhodli, že spoločnými prioritami sú spolupráca v ekonomickej sfére, budovanie dopravných a infraštruktúrnych prepojení a celkový vývoj cezhraničnej spolupráce.

Prezident Andrej Kiska veľvyslankyňu prijal 13. marca 2019.

Referencie

Externé odkazy 
 Profil na stránke veľvyslanectva

Rakúski diplomati
Absolventi Viedenskej univerzity
Veľvyslanci Rakúska na Slovensku
Roman Mikulec

plk. Ing. Roman Mikulec, MSc. (* 18. marec 1972, Bratislava) je slovenský politik, bývalý vojak a súčasný minister vnútra Slovenskej republiky.

Vzdelanie 
V roku 1994 získal titul inžiniera na Vojenskej leteckej akadémii v Košiciach (dnes Letecká fakulta Technickej univerzity v Košiciach). V roku 2012 získal magisterský titul z práva, ekonomiky a manažmentu na International Business School Brno.

Kariéra 
Po krátkej kariére v letectve v pozícii stíhacieho pilota prešiel do Vojenskej spravodajskej služby. Od najnižších funkcií sa dostal až na funkciu riaditeľa. Jeho kariéra v ozbrojených silách sa skončila po 21 rokoch služby po obvinení NAKA potom, ako vypracoval správu o tunelovaní Vojenskej spravodajskej služby počas obdobia prvej vlády Roberta Fica. Bol obvinený z ohovárania, neskôr zo sabotáže a ohrozenia utajovaných skutočností. Po siedmich rokoch procesu bol v roku 2019 právoplatne oslobodený od všetkých obvinení.

Minister vnútra 
V parlamentných voľbách v roku 2020 kandidoval z 13. miesta kandidátky OĽaNO. Vo voľbách bol zvolený ziskom 7 435 preferenčných hlasov. 21. marca 2020 bol vymenovaný prezidentkou Zuzanou Čaputovou za 19. ministra vnútra Slovenskej republiky vo vláde Igora Matoviča.

Počas pandémie ochorenia COVID-19 na Slovensku sa jeho ministerstvo podieľalo na riadení pandémie.

24. septembra 2021 Mikulec ustál hlasovanie o odvolaní. Zo 136 prítomných poslancov bolo 52 za odvolanie, 69 proti, 14 poslanci sa zdržali a jeden nehlasoval. Podľa Pravdy „Mikulca podporila väčšina vládnej koalície, viacerí poslanci z klubu Sme rodina sa zdržali“. Odvolávanie iniciovala strana SMER.

Referencie

Pozri aj 
 Vláda Slovenskej republiky od 21. marca 2020

Slovenskí politici
Poslanci NR SR (2020 – 2024)
Ministri vnútra Slovenskej republiky
Príslušníci Ozbrojených síl Slovenskej republiky
Slovenskí letci
Osobnosti z Bratislavy
Politici OĽaNO
Vláda Roberta Fica

Vláda Roberta Fica môže byť:
 prvá vláda Roberta Fica (20062010), pozri vláda Slovenskej republiky od 4. júla 2006 do 8. júla 2010
 druhá vláda Roberta Fica (20122016), pozri vláda Slovenskej republiky od 4. apríla 2012 do 23. marca 2016
 tretia vláda Roberta Fica (20162018), pozri vláda Slovenskej republiky od 23. marca 2016 do 22. marca 2018

Pozri aj 
 Robert Fico
 vláda Slovenskej republiky
 zoznam vlád Slovenskej republiky
Slovenská krajina

Slovenská krajina môže byť:
 jeden z názvov Slovenska bežne používaný v minulosti (aj pred rokom 1928), pozri Slovensko
 vyšší územnosprávny celok ČSR od roku 1928 do 6./7. októbra 1938, pozri Slovenská krajina (1928 – 1938)
 autonómne územie Česko-Slovenska od 6./7. októbra 1938 do 14. marca 1939, pozri Slovenská krajina (1938 – 1939)
 slovenský denník vychádzajúci v rokoch 19291933, pozri Slovenská krajina (noviny)

Pozri aj 
 Slovensko (rozlišovacia stránka)
 Slovenská republika
Andrej Doležal

Ing. Andrej Doležal (* 23. marec 1981, Bratislava) je súčasný minister dopravy a výstavby SR.

Istý čas bol aj zastupujúcim minister práce, sociálnych vecí a rodiny SR a zastupujúcim ministrom hospodárstva SR vo vláde Igora Matoviča.

Je považovaný za experta v oblasti telekomunikácií a líniového manažmentu. V minulosti pracoval pre súkromné televízie Markíza a TV JOJ, ale aj pre štátnu RTVS. V tej zastával post technického riaditeľa, na starosti mal digitalizáciu televízie a rozhlasu a celkovú modernizáciu a skvalitnenie vysielania. Neskôr bol tiež riaditeľom sekcie inovácií v spoločnosti Towercom.

Andrej Doležal má bohaté skúsenosti v oblasti líniového manažmentu a strategického rozvoja spoločnosti v oblasti médií a telekomunikácií. Má dlhoročnú prax v oblasti riadenia väčšieho tímu ľudí (450+), zodpovednosti za zverený rozpočet, ale najmä zručnosti v oblasti spájania kultúrne, regionálne i odborne rozdielnych pracovných štruktúr v spoločnosti. V rámci dobrovoľníctva sa venuje výučbe študentov na Strednej priemyselnej školy elektrotechnickej Karola Adlera, ktorú sám navštevoval. Po jej absolvovaní si zvolil štúdium v oblasti regulácie a riadenia procesov, špecializáciu v oblasti návrhu riadiacich algoritmov a optimalizácie na Fakulte elektrotechniky a informatiky STU. Štúdium ukončil inžinierskym titulom v roku 2004. Ovláda anglický a nemecký jazyk.

Do funkcie ministra dopravy a výstavby SR vymenovala Andreja Doležala prezidentka Slovenskej republiky Zuzana Čaputová 21. marca 2020. Ministrom sa stal ako nestraník.

Zdroj 
 Minister dopravy a výstavby SR

Slovenskí politici
Politici SME RODINA
Ministri dopravy, výstavby a regionálneho rozvoja Slovenskej republiky
Absolventi Elektrotechnickej fakulty Slovenskej technickej univerzity v Bratislave
Osobnosti z Bratislavy