joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Anton Krajčovič

Anton Krajčovič (* 23. jún 1928, Malé Bielice – † 13. január 2002, Bratislava) bol slovenský filmový a televízny scénograf, zakladateľ slovenskej filmovej scénografie. 

Začínal vo Filmovom studiu Barrandov Praha v roku 1949 ako asistent architekta. Od roku 1952 pracoval na Kolibe, v roku 1956 začal spolupracovať so Slovenskou televíziou. Spolupracoval takmer so všetkými slovenskými režisérmi.

Filmografia 
 1952: Mladé srdcia
 1954: Drevená dedina 
 1955: Žena z vrchov 
 1957: Posledná bosorka 
 1957: Zemianska česť 
 1958: Dáždnik svätého Petra 
 1958: Statočný zlodej 
 1959: Dom na rázcestí 
 1959: Muž, ktorý sa nevrátil
 1960: Jerguš Lapin 
 1960: Na pochode sa vždy nespieva 
 1961: Predjarie 
 1961: Tri razy svitá ráno
 1962: Boxer a smrť
 1962: Havrania cesta 
 1963: Ivanov 
 1964: Každý týždeň sedem dní 
 1964: Organ 
 1964: Pre mňa nehrá blues 
 1965: Námestie svätej Alžbety
 1965: Zvony pre bosých 
 1966: Nylonový mesiac 
 1966: Panna zázračnica 
 1966: Živý bič
 1967: Drak sa vracia 
 1967: Rok na dedine 
 1967: Tango pre medveďa 
 1967: Tri dcéry 
 1968: Muž, ktorý luže 
 1968: Údolie večných karaván 
 1969: 322 
 1969: Kráľovská poľovačka 
 1969: Vtáčkovia, siroty a blázni 
 1970: Eden a potom
 1970: Rozsudok 
 1971: Hľadači svetla
 1971: Keby som mal pušku 
 1971: Nevesta hôľ 
 1972: Javor a Juliana 
 1973: Ľalie polné 
 1973: Zajtra bude neskoro 
 1973: Dolina 
 1973: Putovanie do San Jaga 
 1974: Deň, ktorý neumrie 
 1974: Ohnivé križovatky 
 1974: Skrytý prameň 
 1974: Veľká noc a veľký deň 
 1975: Horúčka 
 1975: Pacho, hybský zbojník 
 1976: Keby som mal dievča 
 1976: Koncert pre pozostalých
 1976: Stratená dolina
 1977: Penelopa 
 1978: Krutá ľúbosť 
 1978: Pustý dvor 
 1978: Sneh pod nohami 
 1978: Zlaté časy 
 1979: Kamarátky 
 1981: Kosenie Jastrabej lúky 
 1982: Kočka 
 1982: Pásla kone na betóne 
 1984: Sladké starosti 
 1985: Tretí šarkan 
 1989: Sedím na konári a je mi dobre

Referencie

Externé odkazy 
 
 Anton Krajčovič na FDb.cz
 Anton Krajčovič na sfd.sk

Slovenskí filmoví scénografi
Osobnosti z Partizánskeho
Sergej Kozlík

Sergej Kozlík (* 27. júl 1950, Bratislava) je slovenský ekonóm a politik, bývalý minister financií a podpredseda vlády Slovenskej republiky a poslanec Európskeho parlamentu zvolený za Ľudovú stranu – Hnutie za demokratické Slovensko. Zakladateľ strany NÁRODNÁ KOALÍCIA.

Profesionálny a politický životopis 
 19641968 Stredné všeobecné vzdelanie s maturitou
 19681974 Ekonomická univerzita v Bratislave, Fakulta riadenia, smer Ekonomicko-matematické výpočty
 19741987 Slovenský cenový úrad – odborný referent, riaditeľ odboru cien priemyslu
 19871990 Ministerstvo financií SR – vedúci oddelenia, riaditeľ odboru cien priemyslu
 19901992 Slovenský protimonopolný úrad – riaditeľ výkonného odboru
 19921993 Úrad vlády SR – riaditeľ odboru hospodárskej politiky
 19931994 Podpredseda vlády SR pre ekonomiku
 19941998 Podpredseda vlády a minister financií SR
 19932002 Podpredseda HZDS pre ekonomiku
 19982004 Poslanec Národnej rady SR, člen Výboru NR pre rozpočet, financie a menu
 20042009, 20092014 Poslanec Európskeho parlamentu

Ocenenia 
V roku 1998 mu prezident Michal Kováč prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy.

Referencie

Externé odkazy 
 Stránka Sergeja Kozlíka
 Sergej Kozlík na stránke EP

Politici ĽS-HZDS
Slovenskí politici
Predsedovia slovenských politických strán
Podpredsedovia vlády Slovenska
Ministri financií Slovenskej republiky
Poslanci NR SR (1994 – 1998)
Poslanci NR SR (1998 – 2002)
Poslanci NR SR (2002 – 2006)
Slovenskí europoslanci (2004 – 2009)
Slovenskí europoslanci (2009 – 2014)
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra I. triedy
Absolventi Ekonomickej univerzity v Bratislave
Osobnosti z Bratislavy
Ján Procner

Ján Procner (* 13. január 1943, Vyhne) je slovenský umelecký rezbár.

Svoj život prežil v Handlovej, pracoval 33 rokov v handlovských baniach. Jeho diela zaznamenali úspech na výstavách, sú zastúpené v galerijných zbierkach (napr: Slovenské banské múzeum, Slovenské národné múzeum, Slovenská národná galéria – Banícky šach), získali mnohé ocenenia.

Celé cykly Procnerových diel čerpajú z hlbokého poznania baníckej práce. Často vedome volí prostriedky grotesky a irónie, zostreným pohľadom satirika si všíma ľudské slabosti, ktoré v tvrdých podmienkach hnedouhoľnej bane sú o to viditeľnejšie (dielo Rekordéri). Inokedy s láskou a humorom rozpráva o živote v bani (cyklus Banícke desiaty, Neznámy pach sa šíri zo steny). Zaoberá sa aj ľudovou tematikou. V roku 1978 sa po prvýkrát predstavil na rezbárskom sympóziu vo Východnej, ktoré pod názvom „Kresané do dreva“ organizoval scénograf, architekt a folklorista Viliam Ján Gruska.

Práve od Grusku dostával Procner nevšedné objednávky. Pre filmovú rozprávku Mahuliena zlatá panna vytvoril päťmetrovú plastiku Zlatovlada a pre filmový prepis opery Eugena Suchoňa – Svätopluk, monumentálnu plastiku Peruna (výška 12 m, priemer 90 cm). Pre filmovú rozprávku režiséra Juraja Jakubiska – Perinbaba vytvoril viacero umelecko-úžitkových predmetov napr: izbový svietnik v podobe svätej, žezlá prencipála, feruľu richtára, drevené lyžice a pod.

V roku 2001 založil súkromné múzeum a galériu, ktoré sa nachádzajú v jeho dome v Handlovej. Exponáty mapujú vývoj baníctva na Hornej Nitre a galéria obsahuje viac ako 70. drevorezieb majstra Procnera. Pamätník obetí banskej činnosti na Hornej Nitre, ktorého autorom je J. Procner a ktorý je umiestnený na cintoríne v Handlovej sa v roku 2010 stal Národnou kultúrnou pamiatkou. V roku 2016 získal Ján Procner ocenenie Senior roka.

Referencie

Externé odkazy 
 Múzeum Jána Procnera na webe mesta Handlová
 Z bývalého baníka rezbár – reportáž TV Žiar (2013)
 Bývalý baník Ján Procner: Drevu som dal obraz aj zvuk – rozhovor v denníku SME (2020)

Osobnosti z Vyhní
Slovenskí rezbári
Brigitte Irrgangová

Brigitte Irrgangová (* 10. február 1943, Handlová – † 29. september 1954, Loitz, Nemecko) bola nemecká mučenica.

V Handlovej žila do roku 1944, potom sa jej rodina kvôli blížiacemu frontu odsťahovala do českého Děčína, odkiaľ boli o rok neskôr spolu s ostatným nemeckým obyvateľstvom odsunutí do Nemecka. Usadili sa v mestečku Loitz.

Podľa mnohých ľudí bola čestná, dobre sa učila, chodila do kostola a mala krásny vzťah s rodičmi. Jej život však vyhasol príliš skoro, v jedenástom roku života, krátko predtým ako mala byť birmovaná. Raz roku 1954, keď ju rodičia poslali na nákup, prepadol ju muž. Neďaleko školy ju znásilnil a zaškrtil. 

Brigitte Irrgangová bola v roku 2003 zapísaná do zoznamu nemeckých martýrov 20. storočia "Zeugen für Christus". Päťdesiat rokov po násilnej smrti jej odhalili v Handlovej pamätnú tabuľu. Od 29. decembra 2004 je umiestnená na budove súčasnej Špeciálnej základnej školy, kde sa v roku 1943 Brigitta narodila.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 

 Webová stránka o Brigitte Irrgangová

Nemecké osobnosti
Mučeníci
Obete vrážd
Osobnosti z Handlovej
Ladislav Kraus

Ladislav Kraus, známy ako Laco Kraus (* 10. február 1943, Bratislava) je slovenský kameraman.

Filmografia 
 1987 Južná pošta
 1989 Sedím na konári a je mi dobre
 1990 Let asfaltového holuba
 1990 Šípková Ruženka
 1996 Jaškov sen
 2001 Dážď padá na naše duše
 2012 Zradení

Narodenia v 1943
Slovenskí kameramani
Osobnosti z Bratislavy
Riadni členovia SFTA
František Lukeš (kameraman)

František Lukeš (* 29. január 1921, Kunovice – † 28. január 2003) bol slovenský kameraman.

Študoval na fotografickej škole v Prostějove. Od roku 1949 bol kameramanom Spravodajského filmu v Bratislave, neskôr Dokumentárneho filmu. Natočil 25 krátkych a viacero dlhometrážnych filmov. Najčastejšie spolupracoval s režisérom Vladimírom Bahnom.

Filmografia  
 1953: Pole neorané
 1955: Žena z Vrchov
 1956: Čisté ruky
 1957: Štyridsaťštyri
 1958: Posledný návrat
 1959: Dom na rázcestí
 1960: Jerguš Lapin
 1961: Most na tú stranu
 1961: Predjarie
 1962: Výlet po Dunaji
 1965: Námestie svätej Alžbety
 1968: Stopy na Sitne
 1971: Dosť dobrí chlapi
 1971: Zlozor
 1973: Skrytý prameň
 1974: Cesta ženy
 1978: Poéma o svedomí
 1980: Pomsta mŕtvych rýb

Referencie

Externé odkazy  
 
  
 František Lukeš na FDb.cz
 František Lukeš na sfd.sk

Slovenskí kameramani
Slovenské osobnosti českého pôvodu
Cievka (elektrotechnika)

Cievka je pasívny elektrický (elektrotechnický) prvok, ktorý je reálnou reprezentáciou indukčnosti v elektrickom obvode.

Cievka sa v elektrotechnike využíva trojako:
 pre vytvorenie magnetického poľa elektrického prúdu, pričom sa využíva vzniknutá magnetická sila, vťahujúca jadro (kotvu). Cievka slúži ako elektromagnet. Variantom je ovládanie zariadení, elektrický zvonček, elektromotor a pod.
 pre vytvorenie indukcie elektrického prúdu magnetickým poľom – cievka slúži ako induktor (nositeľ indukčnosti). Vlastnosť indukcia sa využíva v LC obvodoch, rádiotechnike a pod.
 pre transformáciu napätia v transformátoroch. Indukcia vytvorí striedavé magnetické pole v primárnej cievke, ktoré v druhej cievke transformátora (sekundárne vinutie) generuje elektrické napätie, pričom pomer napätia je priamo úmerný pomeru počtu závitov cievok.

Konštrukcia 
Technicky sa cievka skladá z izolovaného vodiča navinutého na nevodivú nosnú kostru. Vinutie môže byť jednovrstvové alebo viacvrstvové. Navinutý vodič môže byť konštrukčne aj samonosné – bez kostry, závity cievky sú navzájom zlepené. Vlastnosti cievky výrazne ovplyvňuje prítomnosť magnetického jadra (jeho permeabilita) (cievka bez jadra sa nazýva aj vzduchová cievka).

Základnou fyzikálnou veličinou pri cievke je indukčnosť (meraná v jednotkách henry), ktorá závisí od rozmerov cievky, počtu závitov a permeability jadra. Vzhľadom na konečnú vodivosť vodiča, z ktorého je cievka zhotovená, má táto aj odpor, ktorý sa vo výpočtoch nahrádza sériovým rezistorom. V mnohých aplikáciách, kde nepretekajú veľké prúdy, však možno tento odpor cievky zanedbať. Vodič v cievke má mať čo najmenší odpor, aby v cievke nedochádzalo k veľkým tepelným stratám. Najčastejšie používaným materiálom je meď. Závity cievky musia byť navzájom izolované. Izolácia je väčšinou tvorená vrstvou izolačného laku.

Na zväčšenie magnetických vlastností sa do vnútra cievky vkladá jadro z magneticky mäkkej ocele, tzn. z feromagnetickej látky. Kvôli obmedzeniu vzniku vírivých prúdov v magnetickom jadre cievky sa jadro skladá z niekoľkých vrstiev (transformátorových plechov) oddelených elektrickým izolantom alebo z jemných železných čiastočiek spojených izolačnou hmotou (tzv. feritové jadro).

Vlastnosti 
V realite treba uvažovať aj s ďalšími neideálnymi vlastnosťami cievok. Pri veľmi vysokých pracovných frekvenciách sa môže (v závislosti od jej vlastností) cievka začať javiť pre striedavý prúd ako kondenzátor. Podobne treba zohľadniť aj magnetické nasýtenie jadra cievky a ďalšie vplyvy. Odpor cievky závisí aj od frekvencie napätia. S rastúcou frekvenciou rastie jej odpor lineárne, podľa vzťahu  (kde f je frekvencia, L je indukčnosť cievky). Na rozdiel od iných elektrických súčiastok je možné cievku (ak nie sú potrebné špičkové vlastnosti) vyrobiť v prípade potreby aj v amatérskych podmienkach.

Zdroje 
 Křišťan, L., Vachala, V.: Příručka pro navrhování elektronických obvodů. Praha, SNTL 1982, s. 80 – 97

Pozri aj 
 transformátor
 elektromotor
 Obvod LC

Elektrické súčiastky
Elektronika
České národné hokejové mužstvo

České národné hokejové mužstvo patrí medzi popredné reprezentačné hokejové mužstvá v elitnej top divízii majstrovstiev sveta. Medzi jeho najväčšie úspechy patrí zisk zlatej medaily na Zimných olympijských hrách 1998 v Nagane (pod vedením trénera Ivana Hlinku) a zisk troch zlatých medailí po sebe na majstrovstvách sveta v rokoch 1999 (taktiež pod vedením trénera Ivana Hlinku), 2000 a 2001 (pod vedením trénera Josefa Augustu).

Na Zimných olympijských hrách 2010 vo Vancouveri sa umiestnilo na 7. mieste a získalo zlaté medaily na majstrovstvách sveta 2010 v Nemecku. Na MS 2011 získalo bronzovú medailu. Bronz obhájilo na MS 2012. Po roku 2012 Česi nezískali medaily z turnajov IIHF, čo je ich najdlhšia medailové sucho v histórii.

Historické výsledky

Zimné olympijské hry 

 1994 – 5. miesto
 1998 – 
 2002 – 5. miesto
 2006 – 
 2010 – 7. miesto
 2014 – 6. miesto
 2018 – 4. miesto
 2022 – 9. miesto

Majstrovstvá sveta 
 1993 – 
 1994 – 7. miesto
 1995 – 4. miesto
 1996 – 
 1997 – 
 1998 – 
 1999 – 
 2000 – 
 2001 – 
 2002 – 5. miesto
 2003 – 4. miesto
 2004 – 5. miesto
 2005 – 
 2006 –  (zostava)
 2007 – 7. miesto (zostava)
 2008 – 5. miesto (zostava)
 2009 – 6. miesto (zostava)
 2010 –  (zostava)
 2011 – 
 2012 – 
 2013 – 7. miesto
 2014 – 4. miesto
 2015 – 4. miesto
 2016 – 5. miesto
 2017 – 7. miesto
 2018 – 7. miesto
 2019 – 4. miesto
 2020 – zrušené kvôli pandémii covid-19
 2021 – 7. miesto
 2022 –

Svetový pohár 
 SP 1996 – 8. miesto
 SP 2004 – 
 SP 2016 – 6. miesto

Najúspešnejší hráči českej hokejovej reprezentácie 

Toto je zoznam najúspešnejších hráčov českej hokej reprezentácie podľa celkovej úspešnosti.

Brankári

Obrancovia

Útočníci

Tím

Aktuálna súpiska 

Súpiska pre Majstrovstvá sveta v ľadovom hokeji 2022 vo Fínsku.

Hlavný tréner: Kari Jalonen

Realizačný tím 

Aktualizované ku dňu 12. mája 2022

 Petr Nedvěd (Generálny manažér)
 Jan Černý (Manažér tímu)
 Kari Jalonen (Hlavný tréner)
 Libor Zábranský, Martin Erat (Asistenti trénera)
 Zdeněk Orct (Tréner brankárov)
 Dominik Kodras (Kondičný tréner)
 Kalle Kaskinen, Jiří Horáček (Videotréneri)
 Denis Havel (Videotechnik)
 Adam Havel, Radovan Sakaláš (Fyzioterapeuti)
 Zdeněk Šmíd, Oldřich Kopecký, Petr Šulan (Kustodi)
 Ondřej Kalát (Media manažér)

Referencie

Pozri aj 
 Hokejová reprezentácia Čiech
 Česko-slovenské národné hokejové mužstvo
 České národné hokejové mužstvo hráčov do 20 rokov

 
Ľadový hokej v Česku
Česko
Ľadový hokej
Fínske národné hokejové mužstvo

Fínske národné hokejové mužstvo patrí medzi popredné reprezentačné hokejové mužstvá v elitnej top divízii majstrovstiev sveta. Najväčším úspechmi sú zlaté medaily zo ZOH 2022, majstrovstiev sveta 1995, 2011, 2019 a 2022. Okrem toho Fínsko získalo na majstrovstvách sveta, zimných olympijských hrách a majstrovstvách Európy aj niekoľko strieborných a bronzových medailí.

Historické výsledky

Zimné olympijské hry 

 1952 – 12. miesto
 1956 – nezúčastnilo sa
 1960 – 7. miesto
 1964 – 6. miesto
 1968 – 5. miesto
 1972 – 5. miesto
 1976 – 4. miesto
 1980 – 4. miesto
 1984 – 6. miesto
 1988 – 
 1992 – 7. miesto
 1994 – 
 1998 – 
 2002 – 6. miesto
 2006 – 
 2010 – 
 2014 – 
 2018 – 6. miesto
 2022 -

Majstrovstvá sveta 

 1949 – 7. miesto
 1950 – nezúčastnilo sa
 1951 – 7. miesto
 1953 – nezúčastnilo sa
 1954 – 6. miesto
 1955 – 9. miesto
 1957 – 5. miesto
 1958 – 6. miesto
 1959 – 6. miesto
 1961 – 7. miesto
 1962 – 4. miesto
 1963 – 5. miesto
 1965 – 7. miesto
 1966 – 7. miesto
 1967 – 6. miesto
 1969 – 5. miesto
 1970 – 4. miesto
 1971 – 4. miesto
 1972 – 4. miesto
 1973 – 4. miesto
 1974 – 4. miesto
 1975 – 4. miesto
 1976 – 5. miesto
 1977 – 5. miesto
 1978 – 7. miesto
 1979 – 5. miesto
 1981 – 6. miesto
 1982 – 5. miesto
 1983 – 7. miesto
 1985 – 5. miesto
 1986 – 4. miesto
 1987 – 5. miesto
 1989 – 5. miesto
 1990 – 6. miesto
 1991 – 5. miesto
 1992 – 
 1993 – 7. miesto
 1994 – 
 1995 – 
 1996 – 5. miesto
 1997 – 5. miesto
 1998 – 
 1999 – 
 2000 – 
 2001 – 
 2002 – 4. miesto
 2003 – 5. miesto 
 2004 – 6. miesto 
 2005 – 7. miesto 
 2006 – 
 2007 – 
 2008 – 
 2009 – 5. miesto
 2010 – 6. miesto
 2011 – 
 2012 – 4. miesto
 2013 – 4. miesto
 2014 – 
 2015 – 6. miesto
 2016 – 
 2017 – 4. miesto
 2018 – 5. miesto
 2019 – 
 2020 - zrušené COVID-19
 2021 - 
 2022 -

Medaily z majstrovstiev Európy 
 1962 –  (bez účasti ČSSR a ZSSR)
 1985 – 
 1986 – 
 1987 – 
 1991 – 

Od roku 1992 sa majstrovstvá Európy nehrajú.

 
Národné hokejové mužstvá
Ľadový hokej vo Fínsku
Ľadový hokej
Kazašské národné hokejové mužstvo

Kazašské národné hokejové mužstvo je účastník najvyššej kategórie majstrovstiev sveta v ľadovom hokeji. Najväčším úspechom mužstva je 8. miesto na zimných olympijských hrách v roku 1998. Na svetovom šampionáte v Nemecku obsadilo až 16. miesto a vypadlo do I. divízie.

Historické výsledky

Zimné olympijské hry 
1994 - nezúčastnil sa
1998 - 8. miesto
2002 - nezúčastnil sa
2006 - 9. miesto
2010 - nezúčastnil sa
2014 - nezúčastnil sa

Majstrovstvá sveta 
 1993 - 3. miesto v „C“ kategórii (celkovo 23. miesto)
 1994 - 4. miesto v „C“ kategórii (celkovo 24. miesto)
 1995 - 2. miesto v „C“ kategórii (celkovo 22. miesto)
 1996 - víťaz „C“ kategórie (celkovo 21. miesto) 
 1997 - 2. miesto v „B“ kategórii (celkovo 14. miesto)
 1998 - 16. miesto 
 1999 - 3. miesto v „B“ kategórii (celkovo 19. miesto)
 2000 - 2. miesto v „B“ kategórii (celkovo 18. miesto)
 2001 - 3. miesto v „B“ skupine I. divízie (celkovo 21. miesto)
 2002 - 3. miesto v „A“ skupine I. divízie (celkovo 21. miesto)
 2003 - víťaz „A“ skupiny I. divízie (celkovo 17. miesto)
 2004 - 13. miesto
 2005 - 12. miesto
 2006 - 15. miesto
 2007 - 3. miesto v „A“ skupine I. divízie (celkovo 21. miesto)
 2008 - 2. miesto v „A“ skupine I. divízie (celkovo 20. miesto)
 2009 - 1. miesto v „A“ skupine I. divízie (celkovo 17. miesto)
 2010 - 16. miesto
 2011 - 1. miesto v „A“ skupine I. divízie (celkovo 17. miesto)
 2012 - 16. miesto
 2013 - 1. miesto v I. A divízii (celkovo 17. miesto)
 2014 - 16. miesto
 2015 - 1. miesto v I. A divízii (celkovo 17. miesto)
 2016 - 16. miesto
 2017 - 3. miesto v I. A divízii (celkovo 19. miesto)

Národné hokejové mužstvá
Ľadový hokej v Kazachstane
Ľadový hokej
Lotyšské národné hokejové mužstvo

Lotyšské národné hokejové mužstvo patrí medzi reprezentačné hokejové mužstvá v elitnej top divízii majstrovstiev sveta. Najväčším úspechom mužstva je 7. miesto hneď na prvých majstrovstvách sveta v roku 1997 a tak isto v roku 2004. Na Zimných olympijských hrách 2006 v Turíne sa umiestnilo na poslednom 12. mieste. Do štvrťfinále sa neprebojovalo ani na domácich Majstrovstvách sveta 2006 v Rige (10. miesto), ani o rok na MS 2007 v Moskve (13. miesto).

Od roku 2018 vedie mužstvo Kanaďan Bob Hartley.

Historické výsledky

Zimné olympijské hry 
1936 - 13. miesto
2002 - 9. miesto
2006 - 12. miesto (zostava)
2010 - 12. miesto
2014 - 8. miesto
2018 - nekvalifikovalo sa
2022 - 11. miesto

Majstrovstvá sveta 
1933 - 10. miesto
1935 - 13. miesto
1938 - 10. miesto
1939 - 10. miesto
1993 - víťaz „C“ kategórie (celkovo 21. miesto)
1994 - 2. miesto v „B“ kategórii (celkovo 14. miesto)
1995 - 2. miesto v „B“ kategórii (celkovo 14. miesto)
1996 - víťaz „B“ kategórie (celkovo 13. miesto)
1997 - 7. miesto 
1998 - 9. miesto
1999 - 11. miesto
2000 - 8. miesto 
2001 - 13. miesto
2002 - 11. miesto
2003 - 9. miesto
2004 - 7. miesto
2005 - 9. miesto
2006 - 10. miesto (zostava)
2007 - 13. miesto (zostava) 
2008 - 11. miesto
2009 - 8. miesto
2010 - 11. miesto
2011 - 13. miesto
2012 - 10. miesto
2013 - 11. miesto
2014 - 11. miesto
2015 - 13. miesto
2016 - 13. miesto
2017 - 10. miesto
2018 - 8. miesto
2019 - 10. miesto

 
Ľadový hokej v Lotyšsku
Národné hokejové mužstvá
Ľadový hokej
Nemecké národné hokejové mužstvo

Nemecké národné hokejové mužstvo patrí medzi reprezentačné hokejové mužstvá v elitnej top divízii majstrovstiev sveta. Najväčšie úspechy mužstvo získalo ešte pred druhou svetovou vojnou, kedy získalo bronzovú medailu na zimných olympijských hrách v roku 1932 a striebornú medailu na majstrovstvách sveta v roku 1930. Po rozdelení Nemecka sa v rokoch 1947 až 1990 majstrovstiev sveta zúčastňovali mužstvá NDR a NSR. Prvýkrát sa zjednotené nemecké mužstvo znovu objavilo na majstrovstvách sveta v roku 1991. Odvtedy je najväčším úspechom mužstva na majstrovstvách sveta 4. miesto z roku 2010 v domácom prostredí. Na Zimných olympijských hrách 2010 vo Vancouveri sa umiestnilo na 11. mieste. Na ZOH 2014 sa nekvalifikovalo, ale na ZOH 2018 získalo strieborné medaily.

Historické výsledky

Zimné olympijské hry 

1928 – 9. miesto
1932 – 
1936 – 5. miesto
1948 – 6. miesto
1952 – pozri Národné hokejové mužstvo NSR
1956 – 6. miesto (spoločné mužstvo Nemecka)
1960 – 6. miesto (spoločné mužstvo Nemecka)
1964 – 7. miesto (spoločné mužstvo Nemecka)
1968 – 1988 – pozri Národné hokejové mužstvo NDR a Národné hokejové mužstvo NSR
1992 – 6. miesto
1994 – 7. miesto
1998 – 9. miesto
2002 – 8. miesto
2006 – 10. miesto
2010 – 11. miesto
2014 – nekvalifikovali sa
2018 – 
2022 - 10. miesto

Majstrovstvá sveta 
1930 – 
1933 – 5. miesto
1934 – 
1935 – 9. miesto
1937 – 4. miesto
1938 – 4. miesto
1939 – 5. miesto
1947 – 1990 – pozri Národné hokejové mužstvo NDR a Národné hokejové mužstvo NSR
1991 – 8. miesto
1992 – 6. miesto
1993 – 5. miesto
1994 – 9. miesto
1995 – 9. miesto
1996 – 8. miesto
1997 – 11. miesto
1998 – 11. miesto
1999 – 4. miesto v „B“ skupine (celkovo 20. miesto)
2000 – víťaz „B“ skupiny (celkovo 17. miesto)
2001 – 8. miesto
2002 – 8. miesto
2003 – 6. miesto
2004 – 9. miesto
2005 – 15. miesto
 2006 – postup do A skupiny
 2007 – 9. miesto
 2008 – 10. miesto
 2009 – 15. miesto
 2010 – 4. miesto
 2011 – 7. miesto
 2012 – 12. miesto
 2013 – 9. miesto
 2014 – 14. miesto
 2015 – 10. miesto
 2016 – 7. miesto
 2017 – 8. miesto
 2018 – 11. miesto
 2019 – 6. miesto  
 2020 - zrušené (COVID-19)
 2021 - 4. miesto

Slávni hráči 
 Udo Kiessling
 Marco Sturm
 Olaf Kölzig
 Erich Kühnhackl
 Jochen Hecht
 Alois Schloder
 Uwe Krupp
 Christian Ehrhoff
 Christoph Schubert
 Alexander Barta

Zostava na ZOH 2006 

 
Národné hokejové mužstvá
Ľadový hokej v Nemecku
Ľadový hokej
Milan Antal

Milan Antal (* 19. september 1935, Zábřeh, Česko – † 2. november 1999, Piešťany, Slovensko) bol slovenský astronóm, ktorý sa zaoberal astrofotografiou a pozorovaním komét a planétok. Pôsobil na observatóriách Skalnaté pleso, Piszkéstetõ (Maďarsko) a Piwnice (Poľsko). Po Milanovi Antalovi je pomenovaná planétka (6717) Antal.

Antal má na svojom konte 17 objavených planétok, z ktorých väčšina je už pomenovaná a sú uvedené v nasledujúcej tabuľke (farebne sú označení tzv. Trójania - planétky v libračných bodoch L4 a L5 sústavy Slnko – Jupiter).

Okrem týchto 17 planétok objavil M. Antal aj ďalších 72 planétok, ktoré sa však pre nedostatok pozorovaní postupne stratili a niektoré z nich boli následne znovu-objavené na inom observatóriu (Antal u nich stratil kredit objaviteľa).

Externé odkazy 
 Observatórium Piszkéstetõ 
 Observatórium Piwnice

Referencie 

Osobnosti zo Zábřehu
Slovenskí astronómovia
Objavitelia planétok
Marco Hietala

Marco Hietala (* 14. január 1966, Fínsko) je bývalý basgitarista a čiastočne spevák vo fínskej symfonicko-metalovej skupine Nightwish. Odchod z kapely a verejného života ohlásil v januári 2021 na sociálnych sieťach.  

Ku skupine sa pridal na ich turné k albumu Century Child v roku 2002 po odchode basáka Samiho Vänskä. Hietala je tiež spevák, basák a autor textov fínskej skupiny Tarot a taktiež bol súčasťou kapely Sinergy. Odkedy sa Marco stal súčasťou Nightwish, niekoľko songov bolo napísaných tak, aby obsahovali duety s hlavnou speváčkou Tarja Turunen. Textár a líder a klávesák skupiny Nightwish vzal Marcov chrapľavý hlas ako výhodu a dodal kapele nový rozmer.

Počas koncertov Nightwish si Turunen dávala v polovici setu prestávku. Predtým ako sa Marco pridal k skupine, kapela zvykla počas Tarjinej prestávky hrať inštrumentálne piesne. Odkedy bol v Nightwish Marco, hrali počas Tarjinej prestávky prevzaté piesne s Hietalom ako hlavným spevákom. Kapela hrala Ozzyho „Crazy Train“, „W.A.S.P Wildchild“, „Symphony of Destruction“ od kapely Megadeth a na turné k albumu Once hrali „High Hopes“ od skupiny Pink Floyd.

Referencie

Iné projekty 

Narodenia v 1966
Fínski heavymetaloví gitaristi
Fínski heavymetaloví speváci
Fínski heavymetaloví basgitaristi
Členovia skupiny Nightwish
Tympan

Tympan alebo tympany je rytmický blanozvučný bicí nástroj v symfonickom orchestri. Pozostáva z kože napätej na medenej polguli, pričom do kože sa udiera paličkami.

Na rozdiel od väčšiny blanozvučných bicích nástrojov majú tympany definovanú výšku tónu a môžu byť preladiteľné pomocou pedálu.

Známi tympanisti 
 Anatolij Ivanov

Iné projekty

Externé odkazy 
 Hudobná výchova - edukačný web pre žiakov ZŠ

Hudobné nástroje
Bicie nástroje
Saľut

Saľut () boli sovietske orbitálne stanice. Orbitálna stanica Saľut mala hmotnosť po navedení na obežnú dráhu 18,9 t. Hmotnosť vedeckej aparatúry dosahovala 2,5 t. Dĺžka stanice bola 13,6 - 16 m. Maximálny priemer 4,15 m. Rozpätie rozvinutých slnečných batérií 16,5 m. Vnútorný objem obývateľného úseku bol na prvej stanici (Saľut 1) 82,5 m3, na poslednej stanici (Saľut 7) takmer 100 m3. Stanice sa skladali z hermetického prechodového úseku, pracovného úseku a nehermetizovaného prístrojového úseku. Na ostatných dvoch staniciach (Saľut 6 a 7) bol zo strany prístrojového úseku pripojený tretí hermetizovaný úsek - prechodová komora.

Prechodový úsek stanice slúžil na vykonávanie vedeckých pozorovaní a experimentov, pre prechod posádky z transportnej lode Sojuz do stanice. Cez prechodový úsek sa uskutočňovali aj výstupy do voľného vesmíru cez špeciálny prielez s priemerom 0,8 m. Prechodový úsek tvoril valec z hliníkovej zliatiny s dĺžkou 1,7 m, prechádzajúci kužeľovou časťou k prednému pasívnemu stykovaciemu uzlu.

Pracovný úsek tvorili dva valce z hliníkovej zliatiny s priemermi 2,9 m a 3,5 m s dĺžkou 2,7 m. Tieto valce boli prepojené kónickým prechodom s dĺžkou 1,2 m. Pracovný úsek mal 15 priezorov pre prácu s navigačnými a orientačnými prístrojmi, fotografovanie zemského povrchu a vizuálne pozorovanie. Do pracovného úseku sa z prechodového dalo preliezť cez prielez s priemerom 0,8 m. V pracovnom úseku sa nachádalo šesť pracovných miest pre riadenie stanice a obsluhu vedeckých prístrojov. Tu sa tiež nachádzali prístroje a agregáty systémov riadenia stanice, zabezpečenia životných podmienok, termoregulácie, elektrického napájania, rádiového spojenia a vedecké aparatúry.

Prístrojový úsek mal priemer 4,15 m a dĺžku 3,5 m. Nachádzal sa v zadnej časti stanice. V ňom boli umiestnené korekčné motory, nádrže paliva a okysličovadla, systémy orientácie a stabilizácie stanice, základné orbitálne motory a ich záloha, zásoby pitnej vody, systémy telemetrie, svetelné majáky, kamery atď.

Program orbitálnych staníc bol v Sovietskom zväze podporovaný predovšetkým potom, čo prehrali po zlyhaní vývoja nosiča N-1 preteky o Mesiac. Vzletom prvej orbitálnej stanice Saľut sa začalo obdobie trvalej prítomnosti sovietskych a neskôr ruských kozmonautov vo vesmíre. Súčasťou programu Saľut bol aj medzinárodný program socialistických krajín Interkozmos, vďaka ktorému sa na obežnú dráhu Zeme dostal aj prvý československý kozmonaut Vladimír Remek.
Nasledovníkom programu Saľut bol program orbitálnej stanice Mir a neskôr vďaka ruskej účasti sa využili skúsenosti z týchto projektov pri stavbe ISS.

Zoznam sovietskych orbitálnych staníc Saľut

Iné projekty 

 

 
Kozmické stanice
Ján Pivarník

JUDr. Ján Pivarník (* 13. november 1947, Cejkov) je bývalý slovenský futbalista (krajný obranca) a futbalový tréner, majster Európy 1976. Manžel herečky Jarmily Koleničovej. 

Najprv hral vo VSS Košice (1966 - 1972), potom v Slovane Bratislava (1972 - 1978), s ktorým získal získal dva tituly majstra ČSSR (1974, 1975) a raz Čs. pohár. V čs. reprezentácii odohral 39 zápasov, v I. lige dal v 267 zápasoch 14 gólov. Najlepší čs. futbalista roka 1974. Ako tréner začínal v Kittsee, pôsobil ako asistent trénera v Austrii Viedeň a Sportingu Lisabon. Ako hlavný tréner pôsobil vyše 20 rokov v arabských krajinách - v Kuvajte, Saudskej Arábii, Katare, Ománe i Spojených arabských emirátoch, kde ziskal viacero majstrovskych titulov, najma Azijsky PVP.

Externé odkazy 
 Player History
 Worldfootball.net

Narodenia v 1947
Slovenskí futbalisti
Slovenskí futbaloví tréneri
Ozbrojená islamská skupina

Ozbrojená islamská skupina (, , skr. GIA) bola najväčšia alžírska teroristická organizácia. 

Svoje aktivity začala vyvíjať v roku 1992 po tom, ako alžírska armáda násilne anulovala demokratické voľby, v ktorých vyhrala umiernená, nábožensky orientovaná politická strana, Islamský front spásy. Hnev, ktorý nastal po týchto udalostiach, tak v Alžírsku podnietil vznik viacerých radikálnych skupín a vyústil do občianskej vojny. GIA si kládla za cieľ vytvoriť z Alžírska fundamentalistický islamský štát a proti vojenskému režimu začala bojovať hlavne s pomocou terorizmu, ktorý však zameriavala hlavne proti nevinným civilistom. Vrchol aktivít tejto organizácie nastal v rokoch 1994 až 1998, pričom počas tohto obdobia sa stala známou hlavne kvôli rozsiahlej kampani brutálnych útokov proti civilnému obyvateľstvu. Tieto útoky boli uskutočňované hlavne v odľahlých vidieckych oblastiach, v ktorých zväčša v noci ozbrojení členovia GIA napádali a masakrovali celé dediny. Medzi najhoršie prípady patria napr. masakre v dedinách Rais a Bentalha z augusta a septembra 1997, pri ktorých bolo brutálne zavraždených po viac ako 200 ľudí. Niektoré dôkazy však naznačujú, že na týchto násilnostiach mala podiel aj samotná armáda, ktorej tajné služby infiltrovali GIA, manipulovali a provokovali jej členov k stupňovaniu teroru. Armáda tak mala zámienku k udržovaniu a posilňovaniu svojho vojenského režimu v krajine. 

GIA bola aktívna aj v zahraničí, predovšetkým vo Francúzsku, ktoré považovala za hlavného podporovateľa alžírskeho režimu. 24. decembra 1994 štyria členovia skupiny uniesli let Air France 8969 a do úspešného zásahu francúzskej polície zabili troch pasažierov. V lete roku 1995 zorganizovala GIA v Paríži sériu bombových útokov, ktoré si vyžiadali celkovo 8 mŕtvych a desiatky zranených. V marci 1996 z kláštora v alžírskom Tibhirine uniesli a neskôr zavraždili siedmich francúzskych mníchov.

Ku koncu 90. rokov sa organizácia začala zmietať vo vnútorných konfliktoch a rozdeľovať do viacerých frakcii (napr. v roku 1998 sa od GIA odštiepila Salafistická skupina výzvy a boja (al-Safája), neskôr považovaná za vetvu organizácie Al-Ká’ida). Výrazne ju oslabili aj armádne protiteroristické operácie a jej posledný dôležitý líder, Antar Zouabri, bol zabitý vo februári 2002. Posledné známky aktivity organizácie GIA sa prejavili ešte v r. 2005, no sporadické teroristické akcie uskutočňované hlavne jej frakčnými skupinami pokračujú v Alžírsku aj naďalej (napr. 5. júla 2002 zahynulo po výbuchu bomby na tržnici v juhoalžírskom meste Larbá viac ako 30 ľudí). Terorizmus, reprezentovaný hlavne skupinou GIA a jej nasledovníkmi si v Alžírsku vyžiadal za posledných 20 rokov už viac ako stotisíc obetí a stále vo svojich krvavých aktoch pokračuje.

Externé odkazy 
Armed Islamic Group
Our terrorists

Skupiny označené za teroristické
Dejiny Alžírska
ISO 3166-2:BG

Kódy ISO 3166-2 pre Bulharsko identifikujú 28 oblastí. Prvá časť (BG) je medzinárodný kód pre Bulharsko, druhá časť pozostáva z dvoch čísel identifikujúcich oblasť.

Spravodaj 
 2002-05-21

Zoznam kódov 
 BG-01 Blagoevgrad
 BG-02 Burgas
 BG-03 Varna
 BG-04 Veliko Tărnovo
 BG-05 Vidin
 BG-06 Vraca
 BG-07 Gabrovo
 BG-08 Dobrič
 BG-09 Kardžali
 BG-10 Kiustendil
 BG-11 Loveč
 BG-12 Montana
 BG-13 Pazardžik
 BG-14 Pernik
 BG-15 Pleven
 BG-16 Plovdiv
 BG-17 Razgrad
 BG-18 Ruse
 BG-19 Silistra
 BG-20 Sliven
 BG-21 Smoljan
 BG-22 Provincia Sofia
 BG-23 Sofia
 BG-24 Stara Zagora
 BG-25 Tărgovište
 BG-26 Chaskovo
 BG-27 Šumen
 BG-28 Jambol

Pozri aj 
 ISO 3166-2, zoznam kódov územno správnych celkov všetkých krajín.
 ISO 3166-1, zoznam kódov všetkých krajín, používaných súčasne ako ich doménové mená na internete.

ISO 3166
Bulharsko
Implantát (medicína)

Implantát (z lat. in- = v, do a plantere = zasadiť) je cudzie teleso, ktorého účelom je nahradiť stratenú, nefungujúcu alebo nedostatočnú biologickú štruktúru (orgán, časť tela, alebo tkanivo). 

Moderné medicínske implantáty sú materiálovo i technologicky veľmi vyspelé. Vonkajší obal je tvorený z materiálov, na ktoré imunitný systém ľudského tela nereaguje - napríklad z titanu, nitinolu, polyetylénu, polytetrafluóretylenu (náhrada "chrupavky" v protézach kĺbov), polymetylmetakrylátu (vnútroočná náhrada šošovky). V niektorých prípadoch obsahujú vyspelú elektroniku a mikroprocesory, ako napríklad kochleárny implantát alebo kardiostimulátor. Iným typom sú implantáty, ktoré majú kompaktnú vnútornú štruktúru - napríklad zubné alebo kĺbne.

V rámci ortopedickej chirurgie sa pod pojmom implantát rozumejú i vnútorné dlahy, ktoré sa upevňujú na alebo zavádzajú do kosti, aby ju spevnili po jej zlomení. Pre náhradu časti tela - napríklad končatiny alebo kĺbu - je vhodnejší a používaný termín protéza.

Implantát môže byť vnútorny (vložený do vnútra tela) alebo vonkajší (na jeho povrchu).

Komplikácie 

 Neprihojenie sa k tkanivu
 Nepresné uloženie
 Poškodenie implantátu
 Imunitná reakcia voči cudziemu telesu
NGOizmus

NGOizmus je slangový hanlivý výraz českého pôvodu označujúci spôsob presadzovania politického názoru nevládnymi organizáciami (angl. NGO) mimo štandardnú demokratickú cestu (voľby), chápaný ako určitá forma nátlaku na spoločnosť. 

Autorom pojmu je Václav Klaus, druhý prezident Česka. NGOizmus si podľa neho dáva za svoj cieľ presadzovanie politických myšlienok, ktoré sú často radikálne a zastáva ich iba malá skupina ľudí, ktorá by svoj názor nemohla presadiť „štandardnou cestou“ (bráni tomu napr. volebná klauzula). Tento spôsob je presadzovaný predovšetkým feminizmom, radikálnym ekologizmom alebo rôznymi hnutiami za „rovnoprávnosť“ a „politickú korektnosť“.

Pozri aj 
 lobing

Lobing
Politológia
Neologizmy
Vostok (polárna stanica)

Vostok je ruská výskumná stanica vo Východnej Antarktíde, neďaleko južného magnetického pólu. Jej nadmorská výška je 3488 m. 21. júla 1983 tu namerali absolútne najnižšiu teplotu na Zemi, -89,2 °C.

Stanica bola dokončená v roku 1957 a nepretržite fungovala do roku 1994, keď bola dočasne vyradená z prevádzky. Dnes stanicu využívajú vedci z Ruska, Francúzska a USA.

Pod stanicou je v hĺbke 4000 m jazero Vostok.

Iné projekty 

Výskumné stanice na území Antarktídy
David Herbert Lawrence

David Herbert Lawrence (* 11. september 1885 – † 2. marec 1930) bol anglický spisovateľ, predstaviteľ anglického modernizmu. Je autorom románov, poviedok, reportáží, básní a literárnokritických diel.

Jeho najznámejší román Milenec lady Chatterleyovej (Lady Chatterley's Lover, 1928) bol na svoju dobu odvážnym stvárnením vzťahu muža a ženy. Bol označený ako nemravný a ako taký aj zakázaný.

Ďalšie romány 

 Synovia a milenci (Sons and Lovers, 1913)
 Biely páv (The White Peacock, 1911)
 Dúha (The Rainbow, 1915)
 Kengura (Kangaroo, 1923)
 Okrídlený kôň (The Plumed Serpent, 1926)

Poviedky a zbierky poviedok 

 Pruský dôstojník (Prussian Officer, 1914)
 Anglicko, moje Anglicko (England, My England, 1922)
 Tá, ktorá odcestovala (The Woman Who Rode Away, 1928)
 Láska medzi kopami sena (Love Among the Haystacks, 1930)
 Panna a cigán (The Virgin and the Gipsy, 1930)

Zbierka básní 

 Ľúbostné a iné básne (Love Poems and Others, 1913)

Reportáže z ciest 

 Súmrak v Taliansku (Twilight in Italy, 1916)
 More a Sardínia (Sea and Sardinia, 1921)
 Mexické rána (Mornings in Mexico, 1927)
 Etruské miesta (Etruscan Places, 1932)

Literárna kritika 
 Štúdie o klasickej americkej literatúre (Studies in Classic American Literature, 1923)

Narodenia v 1885
Úmrtia v 1930
Britskí spisovatelia
Imagizmus
Úmrtia na tuberkulózu
Martin Štrba (kameraman)

Martin Štrba (* 26. august 1961, Levice) je slovenský kameraman, štvornásobný držiteľ ceny Český lev a trojnásobný držiteľ ceny 
Slnko v sieti za najlepšiu kameru.

V rokoch 1976 – 1980 študoval fotografiu na Strednej umelecko-priemyselnej škole v Bratislave a odtiaľ prešiel priamo na pražskú FAMU, kde v roku 1985 absolvoval katedru kamery. Najčastejšie spolupracuje so slovenským režisérom Martinom Šulíkom (filmy Neha, Všetko čo mám rád, Záhrada, Orbis pictus, Krajinka) a s českým režisérom Vladimírom Michálkom (za film Je třeba zabít Sekala dostal Českého leva, Anděl exit, šesťdielny televízny seriál Záchranári).

Bol aj hlavným kameramanom multimediálneho projektu Zlatá šedesátá, ktorý zahŕňa 26 televíznych portrétov českých a slovenských filmových osobností 60. rokov 20. storočia.

Filmografia 
 1991 – Neha
 1992 – Všetko čo mám rád
 1994 – Na krásnom modrom Dunaji
 1995 – Záhrada
 1997 – Orbis Pictus
 1998 – Je třeba zabít Sekala
 1998 – Rivers of Babylon
 1998 – Stůj, nebo se netrefím
 1999 – Eliška má ráda divočinu
 1999 – Praha očima… – pov. Karty jsou rozdaný…, Absolutní láska, Obrázky z výletu
 2000 – Anděl Exit
 2000 – Krajinka
 2001 – Babí léto
 2002 – Klíč k určování trpaslíků
 2003 – Neverné hry
 2005 – Slnečný štát
 2008 – Děti noci
 2008 – O rodičích a dětech
 2009 – Pokoj v duši
 2013 – Hořící keř
 2015 – Mamon - seriál HBO
 2017 – Milada
 2018 – Tlumočník
 2019 – Úhoři mají nabito
 2020 – Šarlatán
 2021 – Muž se zaječíma ušima

Externé odkazy 
 Martin Štrba - FDb.cz (po česky)

Slovenskí kameramani
Osobnosti z Levíc
Držitelia Slnka v sieti
Držitelia Českého leva
Juraj Galvánek

Juraj Galvánek (* 11. máj 1944, Trenčín) je slovenský kameraman.

Po ukončení strednej školy pracoval dva roky ako asistent kamery. Vyštudoval FAMU v Prahe — odbor filmový a televizní obraz. Natáča dokumentárne aj hrané filmy, spolupracuje s televíziou. Ako kameraman Štúdia dokumentárnych filmov Koliba, natočil množstvo dokumentov. Nevyhýbal sa ani skutočne rizikovým prácam, ako natáčanie výstavby komínov, či výcvik rogalistov. Pracoval na trikových a hudobných klipoch, napr. pre Joža Ráža a Miroslava Žbirku. Spolupracoval na televíznom magazín o filme Ráčte vstúpiť. Medzi jeho ocenené snímky patria dokumenty Začo sme bojovali a Židia v Izraeli. Spolupracoval na natáčaní dokumentárnych seriálov Veľké civilizácie staroveku a Kelti. Od roku 1992 pôsobí ako slobodný umelec, je členom Asociácie slovenských kameramanov pri európskej asociácii IMAGO.

Filmografia (celovečerné filmy) 
 1990: Okresné blues
 1990: R. S. C.
 2000: Otesánek
 2005: Šílení

Slovenskí kameramani
Držitelia Slnka v sieti
Riadni členovia SFTA
Letný arcibiskupský palác

Letný arcibiskupský palác je barokový palác v Bratislave na námestí Slobody 2899/1, ktorý je sídlom Úradu vlády Slovenskej republiky.

Dejiny 
Začiatkom  17. storočia odkúpil od miestnych mešťanov arcibiskup František Forgáč územie na ktorom je dnešný palác a zriadil tu záhradu. Približne v roku 1614 tu vzniklo sídlo arcibiskupa. Arcibiskup Juraj Lipai dal v rokoch 1642 až 1666 postaviť novú budovu. V rokoch 1761-1765, na príkaz arcibiskupa Františka Barkóciho, pôvodne renesančné letné sídlo ostrihomských arcibiskupov prestaval architekt Franz Anton Hillebrandt do neskoršej barokovej podoby.

V areáli sa nachádza Lipaiovská záhrada zo 16. storočia. V záhrade paláca mal takmer 10 rokov dielňu významný barokový rakúsky sochár Georg Rafael Donner. Záhradu pôvodne zdobilo veľa rôznych sôch, ale väčšina z nich sa stratila v 19. storočí, keď bola v paláci dočasne vojenská nemocnica.

Iné projekty

Zdroj 
 Register nehnuteľných NKP
 História budovy

Paláce v Bratislave
Barokové stavby na Slovensku
Architektúra z 1765
Planimetria

Planimetria alebo geometria v rovine je časť euklidovskej geometrie zaoberajúca sa dvojrozmernými útvarmi.

Geometria
Národ

Národ je historicky vzniknuté spoločenstvo ľudí vytvorené pôsobením rôznych faktorov, ako sú spoločné územie, kultúra, jazyk, hospodárska história, psychika, náboženstvo a podobne, a ktoré má spravidla vôľu tieto spoločné faktory brániť či rozvíjať.

Pojem „národ“ sa v detailoch väčšinou inak chápe v etnografii, v politológii a inak v historických vedách. 

Pôvodné národy spravidla vznikli z kmeňov alebo podľa inej koncepcie z národností. Národy však vznikli aj inak - na americkom kontinente v novoveku prirodzene ako suma prisťahovalcov na území daných štátov (napr. USA, pozri aj politický národ). Hranice medzi národmi a národnosťami sú spravidla veľmi vágne, ale uvádza sa, že v súčasnosti na svete existuje asi 300 národov a 1500 národností. 

V stredoveku sa príslušnosť k „národu“ spravidla určovala podľa miesta (krajiny) narodenia. V novoveku a moderných dejinách sa spravidla určuje podľa jazyka. V stredovekom a čiastočne novovekom Uhorsku pojem „natio Hungarica“ označoval všetkých šľachticov Uhorska bez ohľadu na etnickú príslušnosť.

Mnohé moderné štáty sú už stále menej založené na národnom princípe, ale naopak na občianskom princípe. Rozpor medzi národným a občianskym princípom však existoval už v starovekom Ríme, kde sa rozlišovali pojmy natio (národ v zmysle národných kmeňov) a populus (národ v zmysle ľud).

Iné projekty 

 
Politológia
Etnografia
Vickers Vimy

Vickers F.B.27 Vimy bolo britské ťažké bombardovacie lietadlo z konca 1. svetovej vojny.

Lietadlo navrhol Reginald K. Pierson. Prvý prototyp vzlietol 30. novembra 1917. Napriek tomu, že z troch prototypov boli dva zničené, typ preukázal dobré výkony a v marci 1918 bola objednaná výroba tak v materskej továrni ako aj licenčná výroba v ďalších 3 firmách (celkovo bolo počas vojny objednaných 1130 kusov). Na konci vojny, 31. októbra 1918, RAF vlastnilo len tri kusy v operačnom stave, dva sa nachádzali pri skúšobných jednotkách, tretí patril Independent Force vo francúzskom Nancy a bol pripravený k náletom na ciele v Nemecku. Na základe Vickers Vimy vznikli civilné stroje Vimy Commercial a Vernon.

Služba 
Prvou jednotkou RAF vyzbrojenou Vickers Vimy sa stala až v júli 1919 58. peruť v Egypte. Vickers Vimy slúžil v rámci Royal Air Force na strednom východe do roku 1925, kedy ho nahradil typ Vickers Virginia. V severnom Írsku doslúžil v roku 1929.

Civilná verzia, Vimy Commercial, so zväčšeným trupom, sa vyrábala v roku 1919, väčšinou pre zahraničných zákazníkov. Prvý Vimy-Commercial vzlietol 13. apríla 1919 ešte s vojenským sériovým číslom K107 (neskôr stroj získal civilné registračné číslo G-EAAV). Najmä Čína objednala typ vo veľkom množstve 100 kusov, ale problémy s platbami pravdepodobne spôsobili nedokončenie objednávky.

Diaľkové prelety 

Viac ako vojenským použitím sa Vickers Vimy preslávil diaľkovými preletmi.
 Najvýznamnejším bol prvý non-stop prelet Atlantického oceánu britskými pilotmi Johnom Alcockom a Arthurom W. Brownom. Prelet uskutočnili v júni 1919 so štartom na Newfoundlande. V Írsku núdzovo pristáli 15. júna 1919 po 16 hodinách a 27 minútach. (ich lietadlo je zachované v London Science Museum)
 Ross Smith, Keith Smith s dvoma mechanikmi preleteli z Anglicka do Austrálie. Získali tak odmenu 10 000 libier vyhlásenú austrálskou vládou. Prelet trval 720 hodín (čistý letový čas bol 135 hodín a 55 minút). Po 14 medzipristátiach dňa 10. decembra 1919 lietadlo pristálo v austrálskom Darwine. (ich lietadlo je zachované v Smithovom rodisku Adelaide, Austrália).
V roku 1922 sa van Rynevald a Brand pokúsíli o výhru inej ceny prvým preletom z Anglicka do Severnej Afiriky. Ich Vimy v Afrike havaroval a piloti dokončili prelet na druhom stroji. Kvôli výmene lietadla však boli diskvalifikovaní.
 3. júla 2005 na replike Vickers Vimy zopakovali Steve Fossett a Mark Rebholz historický let cez Atlantik z Kanady do západného Írska.

Technické údaje 

 Posádka: 2
 Dĺžka: 13,27 m
 Rozpätie krídel: 20,75
 Výška: 4,76 m
 Prázdna hmotnosť: 3222 kg
 Maximálna vzletová hmotnosť: 4937 kg
 Maximálna rýchosť: 166 km/h
 Motory: 2x Rolls-Royce Eagle VIII, každý s výkonom 360 k (270 kW)
 Dolet: 11 hodín
 Dostup: 3200 m

Iné projekty

Externé odkazy 
Prvý let cez Atlantik…, článok na aero.sme.sk
Let cez Atlantik s replikou, 2005, článok na aero.sme.sk
RAF Múzeum (angličtina)
Alcockov a Brownov Vickers Vimy, London Science Museum (angličtina)

Britské bombardovacie lietadlá
Britské dopravné lietadlá
Vimy
Fačkov

Fačkov je obec na Slovensku v okrese Žilina.

Poloha 
Nachádza sa na južnom okraji Rajeckej kotliny, na pomedzí Strážovských vrchov a Malej Fatry, pod dominantou regiónu - vrchom Kľak. Cez Fačkov preteká Suchý potok, ktorý v obci ústi do Rajčanky.

Obcou prechádza cesta I/64, spájajúca Žilinu s Prievidzou cez Fačkovské sedlo. Najbližšími mestami sú Rajec () a Rajecké Teplice (), Žilina je vzdialená  a Prievidza .

Dejiny 
Prvá písomná zmienka je z roku 1351, spomína sa ako Luchka - „osada na lúčke v lese“. Názov obce je odvodený od mena prvého dedičného richtára, ktorý sa volal Fachkó. Obec patrila považskému panstvu, malú časť chotára vlastnili zemani.V obci sa nachádza barokový Kostol svätého Mikuláša postavený v roku 1761, ktorý už prešiel viacerými rekonštrukciami. 

Názov obce sa stáročiami menil: v roku 1471 sa uvádza ako Fachkwa Lhota, v roku 1508 ako Faczkow a v roku 1773 ako Fačkov. Pokým v roku 1598 v obci stálo 35 domov, v roku 1784 to bolo už 126 domov, v ktorých žilo 158 rodín a 1045 obyvateľov. Pri sčítaní ľudu v roku 1828 mal Fačkov 123 domov a 1374 obyvateľov, čím sa radil medzi väčšie sídla. Obyvatelia sa v hornatom kraji zaoberali chovom dobytka a pálením liehu, po vzniku Prvej republiky sa rozšírilo poľnohospodárstvo a lesné hospodárstvo. Počas povstania tu pôsobil Revolučný národný výbor a intenzívnu činnosť v širokom okolí vyvíjali partizáni.

Organizácie 
 Základná škola a materská škola
 Dobrovoľný hasičský zbor
 Klub slovenských turistov Kosodrevina
 Poľovnícke združenie Hodoň
 Obecná knižnica
 Fačkovská izba (expozícia)

Šport 
 TJ Sokol
 Stolnotenisový oddiel
 Šachový oddiel

Turizmus 
Horské prostredie v okolí obce poskytuje široké možnosti na zimnú aj letnú turistiku. Okrem peších turistov sú v oblasti vhodné podmienky na cykloturistiku, v neďalekom Fačkovskom sedle aj na bežecké a zjazdové lyžovanie.

Turistické trasy 
 po  značke do Domaniže a Súľovských vrchov
 po  značke na hlavný hrebeň na rázcestie Pod Kľakom, odtiaľ na dominantu kraja - Kľak
 po  a  značke z Fačkovského sedla

Referencie

Iné projekty

Zdroje 
 Dejiny na e-obce.sk
 Oficiálne stránky obce

 
Obce okresu Žilina
Kliper (kozmonautika)

Kliper je viacnásobne použiteľná návratová kabína, ktorú projektovala Ruská kozmická agentúra ako náhradu za kozmické lode Sojuz. Životnosť návratovej kabíny mala byť 25 letov alebo 10 rokov. V roku 2006 došlo pre nedostatok financii k zastaveniu celého projektu.

Parametre 
Na obežnej dráhe bude môcť loď Kliper samostatne zostať maximálne 15 dní. V spojení s kozmickou stanicou až 1 rok. Kozmická loď je projektovaná pre 2 až 6 kozmonautov a až 700 kg nákladu. Veľkou výhodou oproti Sojuzom má byť tiež lepšia schopnosť bočného manévrovania, čo umožní presnejšie pristávanie.

K mnohonásobne použiteľnej časti kozmickej lode bude vždy nutné vyrobiť kompletnú prístrojovú časť vrátane orbitálnej časti, tepelneho štítu a padáka návratovej kabíny.

S Kliperom mala byť vyvinutá aj nová nosná raketa Onegia.

Kozmické lode