Biologická membrána

Biologická membrána (iné názvy: biomembrána, membrána, bunková membrána; s dôrazom na všeobecnú jednotnosť jej štruktúry aj: jednotková membrána, elementárna membrána, membránová jednotka, z angl. unit membrane) je stavebný a funkčný prvok všetkých buniek a súčasť veľkého počtu organel, ktorý pozostáva prevažne z tukov a bielkovín. Má veľa rôznych funkcií, najmä funkciu semipermeabilnej membrány, ako aj regulátora špecifickej látkovej výmeny medzi bunkou a jej okolím resp. medzi rôznymi reakčnými priestormi vnútri bunky.

Druhy 
Podľa funkcie a štruktúry existujú tieto druhy biologickej membrány:
plazmatická membrána resp. cytoplazmatická membrána
membrána endoplazmatického retikula (najtenšia, často sa na nej usadzujú ribozómy, hlavný enzým: glokóza-6-fosfatáza)
membrána obalu jadra 
membrána Golgiho aparátu (hlavný enzým: glykozyltransferáza)
membrána mitochondrií a plastidov:
vonkajšia: pomer lipidov a proteínov asi 1:1)
vnútorná mitochondrií: pomer lipidov a proteínov asi 1:4, najzložitejšia biologická membrána, prebiehajú na nej procesy oxidatívnej fosforylácie
vnútorná chloroplastov (tylakoid): na nej prebiehajú procesy fotosyntézy
membrána myelínovej pošvy (vysoký podiel cholesterínu v lipidoch)
dráždivé membrány (v nervových, zmyslových a svalových bunkách)
plazmatická membrána baktérie (podobná vnútornej membráne mitochondrií a chloroplastov)
membrána vírusu (podobná cytoplazmatickej membráne)

Rôzne druhy biomembrán sa do seba môžu navzájom premieňať, pričom sa postupne menia aj enzýmy v nich a zloženie ich lipidov. Napríklad z membrán Golgiho vačkov vznikajú pri tvorbe bunkových platničiek rastlinnej bunky nové plazmatické membrány dvoch dcérskych buniek. Takisto dokážu niektoré baktérie a ryby prispôsobiť zloženie svojich biomembrán teplotám okolia.

Zloženie 
Základná štruktúra všetkých biomembrán je pomerne podobná, preto sa označujú aj jednotková membrána/elementárna membrána/membránová jednotka (angl. „unit membrane“). Hrúbka je 5-10 nm. Od roku 1925 sa predpokladá, že pozostávajú z lipidovej dvojvrstvy. V elektrónovom mikroskope sa javia biomembrány trojvrstvovo:
osmiofóbna alebo hydrofóbna vrstva: stredná vrstva, ktorá je opticky priepustná pre elektróny, a preto svetlá 
osmifilné alebo hydrofilné vrstvy: okrajové vrstvy, ktoré sú tmavé.
Pri veľkom zväčšení vidno v biomembráne väčšie okrúhle útvary nerovnomernej veľkosti a dispozície – sú to veľmi pravdepodobne bielkoviny, najmä enzýmy. 

Samotná membrána teda zrejme pozostáva z lipidov, prevažne fosfolipidov, napr. lecitínu. Ich molekuly pozostávajú z hydrofóbnej časti (uhľovodíky – zvyšky mastných kyselín) a hydrofilnej časti (napr. zvyšky fosfátov, cholín). Pri nízkych teplotách sú uhľovodíky usporiadané na spôsob kryštálovej mriežky a membrána má vtedy želatínovú konzistenciu, pri fyziologických teplotách sú membrány tekuto kryštalické, čo je spôsobené obrovskou rýchlosťou pohybu molekúl lipidov. Pomer hmotnosti proteínov a lipidov je 1:4 až 4:1. 

Jednotlivé druhy membrán sa spravidla odlišujú najmä rozličnými enzýmami, ktoré obsahujú. Membrány s malým počtom proteínových útvarov sú tzv. štruktúrne membrány, ostatné sú tzv. funčné membrány (napríklad vnútorná membrána mitochondrií).

Model tekutej mozaiky 
Na týchto a iných výsledkoch moderného molekulárneho výskumu je založený tzv. model tekutej mozaiky, ktorého autori sú S. J. Singer a G. L. Nicolson (Science 1971, 1972). 
Podľa tohto modelu je cytoplazmatická membrána tvorená fosfolipidmi, ktoré sú usporiadané do dvoch vrstiev. Jednotlivé molekuly fosfolipidov sú orientované hydrofilnými (polárnymi) alifatickými reťazcami na povrch membrány a hydrofóbnymi (nepolárnymi) koncami do vnútra membrány. Každá biomembrána má preto hydrofilné jadro a dva hydrofóbne povrchy:
 vnútorný – orientovaný dovnútra bunky, organely alebo kompartmentu
 vonkajší – orientovaný navonok bunky, organely alebo kompartmentu
Jednotlivé molekuly sú v membráne uložené voľne, môžu sa pohybovať a preto je membrána pri fyziologických teplotách viskózna a tento model sa nazýva tekutý. Mieru fluidity membrány ovplyvňuje jej zloženie z rôznych typov fosfolipidov, alebo prítomnosť molekúl, ktoré ako keby zrieďovali hustú hydrofóbnu vrstvu fosfolipidových reťazcov. V prípade eukaryotických buniek je to najmä cholesterol, v prokaryotických membránach sú to hopanoidy.

Okrem tukov (lipidov) sa v biomembráne nachádzajú bielkoviny (proteíny) s rozličnou štruktúrou a funkciou, ktoré sú ponorené rôzne hlboko do vrstvy lipidov. Na základe toho rozoznávame proteíny
 povrchové (tiež periférne) – nachádzajú sa z veľkej časti na povrchu membrány z vnútornej alebo vonkajšej strany,
 integrálne – nachádzajú sa pevne ukotvené v membráne alebo na povrchu membrány z vnútornej alebo vonkajšej strany
 transmembránové – prenikajú celou dvojvrstvou a majú povrchové časti na vonkajšej aj vnútornej strane membrány
Bielkoviny sú v membráne často nerovnomerne rozložené - podľa toho, aké majú príslušné časti membrány funkcie.

Bunka