joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Spinosaurus

Spinosaurus (v preklade "ostnatý jašter") bol obrovský dravý dinosaurus zo skupiny Tetanurae. Vyskytoval sa pred približne 95 miliónmi rokov na území dnešnej severnej Afriky.

Znaky 
Spinosaurus disponoval pomerne ľahkou a pretiahnutou stavbou tela. Oproti iným dravým dinosaurom bol nápadný pretiahnutou nízkou hlavou, ktorá pripomínala hlavu krokodíla, veľkými hákovitými pazúrmi predných končatín a najmä mimoriadne predĺženými tŕňmi stavcov chrbta, na ktoré sa za života zvieraťa upínala pravdepodobne kožená plachta. Predĺžené tŕne stavcov boli na najvyššom bode až okolo dvoch metrov vysoké, proporcionálne oveľa dlhšie než tŕne stavovcov príbuzného rodu Suchomimus.

Klasifikácia 
Podľa Spinosaura je pomenovaná čeľaď Spinosaury obsahujúca dve podčeľaďe: Baryonychinae a Spinosaurinae. Čeľaď Baryonychinae obsahuje rod Baryonyx z južného Anglicka a rod Suchomimus z Nigera v strednej Afrike. Spinosaurinae zahŕňa rody Spinosaurus, Irritator a Angaturama (tento rod je však často považovaný za Irritatora) z Brazílie.

Spôsob života 
Predpokladá sa, že spinosaurus predstavoval rybožravého dinosaura, podobne ako príbuzný Baryonyx, ktorému na mieste, kde sa pôvodne nachádzal žalúdok, našli skamenenú rybu. Zodpovedá tomu aj stavba čeľustí spinosaura, ktoré pripomínali čeľuste krokodílov. Avšak pred nedávnom sa viac pritvrdila teória o tom, že sa stravoval s mäsom z ostatných dinosaurov. Veď na čo by mal pazúre ostré ako nôž a tlak, ktorý dokázal vyvinúť stlačením čeľustí rovnaký, či možno dokonca väčší ako tlak, ktorý dokázal vyvinúť Tyrannosaurus Rex. Čeľuste totiž nemal až tak špecializované ako napríklad Suchomimus. 
Účel koženej plachty na chrbte spinosaura nie je istý. Plachta mohla mať termoregulačnú funkciu (čo však nemusí nevyhnutne znamenať, že spinosaurus bol ektotermný, mohla spĺňať podobnú funkciu ako uši slona - vyžarovať prebytočné teplo), prípadne vizuálnu funkciu (upútať pozornosť samíc alebo odstrašiť soka).

Veľkosť 
Spinosaurus je dnes najdlhším známym dravým dinosaurom. Všeobecne sa uvádza, že dorastal do dĺžky 17 metrov, je však zrejmé, že dosiahnuť mohol aj väčšej veľkosti. Najdávnejšie objavený jedinec spinosaura, ktorého pozostatky boli zničené počas druhej svetovej vojny, bol síce nedospelý, napriek tomu až 17,5 m. dlhý. Nedávno opísaný jedinec (MSNM V4047) mal podľa výpočtov dĺžku okolo 21 metrov a váhu aspoň 20 ton (čo je dvakrát viac než hmotnosť rodu Tyrannosaurus).

Pozri aj 
 Irritator

Externé odkazy 
O spinosaurovi na Theropod Database (po anglicky)
Obrázok spinosaura s korisťou.

Spinosauridae
Rudava (rieka)

Rudava je rieka na Záhorí, ľavostranný prítok Moravy, má dĺžku  a zaberá povodie s plochou . Je tokom III. rádu, priemerná lesnatosť povodia dosahuje až 60 % (borovicové lesy na viatych pieskoch).

Prameň 
Pramení v Lakšárskej pahorkatine (podcelok Borskej nížiny) pod vrchom Dubník (), západne od obce Bílkove Humence v nadmorskej výške cca

Opis toku 
Najprv obteká obec z juhu a tečie na severovýchod, potom na východ, priberá zľava menšie potoky a ďalej preteká územím vojenského výcvikového priestoru (VVP) Záhorie. Oblúkom sa stáča na juhozápad, opúšťa VVP Záhorie a tečie po jeho východnej hranici, na pravom brehu sa oddeľuje koryto Starej Rudavy, ktoré ďalej tečie viac-menej rovnobežne. Zľava potom priberá Prievalský potok, Mäsiarsky potok, Hrudky, Smrekovec, Hraničný potok, Trstienku, výraznejším oblúkom sa stáča na západ a priberá zľava Kráľov potok, sprava Starú Rudavu pri hájovni Stará píla. Opäť preteká územím VVP, zľava priberá Rudavku (), sprava Žliabok, pri obci Studienka na krátkom úseku opúšťa územie VVP, vytvára meandre a po tretí raz vstupuje na územie VVP. Tu sa od hlavného koryta oddeľuje pravobrežný Nový kanál (), pričom Rudava ďalej pokračuje veľkým oblúkom na juhozápad, definitívne opúšťa územie VVP, podteká diaľnicu D2, železničnú trať a následne aj štátnu cestu I/2 (pri obci Veľké Leváre), spája sa s Novým kanálom a tečie ďalej na severozápad. Pri obci Malé Leváre sa koryto obracia na západ, priberá pravostranný Lakšársky potok, križuje Zohorský kanál a v oblasti Rudavného jazera sa v nadmorskej výške  vlieva do Moravy (katastrálne územie obce Malé Leváre).

Pozri aj 
 Rudava (chránený areál)

Iné projekty 

Rieky na Slovensku
Povodie Moravy
Vodné toky v Borskej nížine
Vodné toky v okrese Malacky
Vodné toky v okrese Senica
Faust

Faust môže označovať:

 prvé meno, pozri Faust (prvé meno)
 alchymistu menom Johann Faust (Doktor Faust), ktorého uniesol diabol a stal sa protagonistom mnohých ľudových povestí a literálnych diel, napríklad:
 drámy Johanna Wolfganga von Goethe, pozri Faust (Goethe) (prípadne Prafaust, Faust I a Faust II).
 opery od Charlesa Françoisa Gounoda, pozri Faust (opera)
 symfonickej básne of Franza Liszta, pozri Faust (symfónia)
 známej českej a nemeckej povesti, pozri Faust (povesť)
 románu Thomasa Manna „Doktor Faustus“, pozri Thomas Mann
 drámy Christophera Marlowa, pozri Tragická história doktora Fausta 
 filmu F.W. Murnaua z roku 1926, pozri Faust 
 filmu z roku 1960, pozri Faust (film z roku 1960)
 prvej nemeckej nahrávky celého divadelného predstavenia na gramofónovú platňu, pozri Faust I (gramofónová platňa)
 nemeckú kraut-rocková hudobnú skupinu, pozri Faust (hudobná skupina).
 pivovar v Miltenbergu, pozri Faust (pivo).
 združenie spisovateľov vo Frankfurte, pozri Faust Frankfurt.
 združenie „FAUST e.V.“ v Hannoveri
 vojenský systém na vedenie boja (Führungsausstattung, taktisch“) od EADS, pozri EADS.
 pieseň od Gorillaz
Faust (opera)

Faust je operné spracovanie legendy o Faustovi od Charlesa Françoisa Gounoda podľa Goetheovej drámy Faust I. Opera mala premiéru v Parížskom divadle Théatre-Lyrique 19. marca 1859.

Autorom libreta je Jules Barbier a Michele Carré.

Postavy 
 
Fausttenor
Margarétasoprán
Valentín, jej bratbarytón
Mefistobas
Siebel- mezzosoprán, soprán alebo tenor
Branderbas
Marta, Margarétina susedkaalt

Dejstvá 

Opera má 5 dejstiev:

1. dejstvo:Starý vedec Faust uvažuje vo svojej pracovni nad nezmyselnosťou života. Vo chvíli, kedy sa chce otráviť, sa ozvú veľkonočné zvony a zbožný spev. Faust zo vzdoru voči Bohu vzýva na pomoc diabla. Zjaví sa Mefisto a ponúka Faustovi mladosť výmenou za jeho dušu. Faust zmluvu s peklom uzavrie.
2. dejstvo:Pred hostincom je zhromaždených mnoho ľudí, medzi nimi i Margarétin bratValentín – ktorý prosí mladého Siebela, aby mu ochraňoval sestru, keď bude na vojne. V dave sa objavuje Mefisto, ktorý spieva o sile zlata a peňazí, veští Valentínovi blízku smrť, vyčaruje víno a pripije na zdravie Margaréte. Valentín sa naňho vrhne, dav spozná v Mefistovi diabla a zaháňa ho krížom. Faust chce od Mefista, aby mu predstavil Magarétku. Tak sa aj stane, lenže tá odmietne jeho sprievod.
3. dejstvo:Sibel, zamilovaný do Margaréty,jej kladie na prah domu kvety. Neskôr k domu prídu Faust s Mefistom, ktorý odkopne kvety a položí tam skrinku so šperkami. Margaréta si spieva pri kolovrátku a myslí na Fausta. Nájde šperky a je nimi očarená. Naradostená ich ukazuje susedke Marte. Prichádza Faust a Mefisto. Faust sa začne zhovárať s Margarétou a obaja sa do seba zamilujú. Mefisto dvorením obratne odláka Martu. Faust ale nechce narušiť Margarétinu nevinnosť, a tak Mefisto musí použiť svoje diabolské triky, aby prinútil Faust ísť za Margarétou do domu.
4. dejstvo:Margarétka smúti za Faustom, ktorý ju opustil a s ktorým čaká dieťa. Útechu hľadá v kostole, ale tam ju prenasleduje Mefistova kliatba a ona omdlieva. Valentín sa vracia z vojny a od Siebela sa dozvedá, čo sa stalo. Keď príde Faust s Mefistom, ktorý spieva posmešné pesničky, pred ich dom, Valentín vyzýva Fausta na súboj. Ten s Mefistovou pomocou víťazí. Umierajúci Valentín preklína svoju sestru.
5. dejstvo:Mefisto nemá celkom v moci Fausta, a tak ho chce rozptýliť inými ženami a odvádza ho na Valpurkinu noc. Faustovi sa tam však zjaví podoba Margaréty a on za ňou okamžite uteká. Nachádza ju vo väzení, kde pomätená čaká na súd za vraždu svojho dieťaťa. Spoznáva Fausta, lenže keď sa pri ňom zjaví Mefisto, odskakuje od neho. Margaréta odmieta pomoc, ak je to pomoc diablova a prosí nebesá o milosť. Posiela Fausta preč a umiera. Mefisto posmešne volá,zatratená" a anjelský chór odpovedá „spasená“.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Libretto v origináli

Opery
Fašiangy

Fašiangy (iné názvy: fašiang; nárečovo: fašianok; zastarano: fašang(y), fašäng, fašank, faršongy, faršongy, foršangy, mäsopust, masopust) je obdobie od Troch kráľov až do polnoci pred Popolcovou stredou. Potom nasleduje 40 dňový pôst (zavedený až koncom 4. storočia kresťanskou cirkvou) až do Veľkého piatku. Je to prechodné obdobie medzi zimou a jarou.

Názov 
Podľa prameňov z obdobia Veľkej Moravy sa u nás v 9. storočí používal termín mjasopust (koniec jedenia mäsa pred pôstom). V Česku sa toto slovo zachovalo ako masopust, na Slovensku sme však neskôr prebrali nemecký názov fašiangy () .

Fašiangy na dedine 
Oslavy fašiangov sa regionálne líšili, aj keď sa vyskytovali aj spoločné črty. Napríklad v regióne Liptov a v obci Čičmany sa varila praženica, na ktorú bola pozvaná celá dedina. Mládenci najprv týždeň pred zábavou chodili po dedine a pozývali dievčatá, ale aj starších. Pri tejto obchôdzke nezabudli zozbierať vajíčka a slaninu. Praženicu väčšinou pripravovala richtárka, potom sa začínala zábava, na ktorej boli aj pražené šišky, karamel, závin, huspenina a ďalšie miestne špeciality. V Honte bolo zvykom robiť pálenku. Chlapci chodili po dedine a vyberali zrno, taktiež spojené s obchôdzkami za dievčatami a pýtaním slaniny, klobásy a niekde im dali aj údené mäso. Všetko sa odnieslo na priadky, kde dievčatá pripravili pohostenie. Fašiangy sa končili v utorok o polnoci.

Fašiangy v meste 
Robili ich remeselnícke cechy. Teda skôr sa tu konali zábavy, ktorých hlavnými organizátormi boli tovariši. Väčšinou sa konali v dome majstra, pretože tu sa vítali noví tovariši, ktorým bolo poskytnuté krátkodobé ubytovanie. V tomto období sa zvykli stávať z učňov tovariši. Museli však uspieť v rôznych skúškach. Napríklad v Kežmarku bolo typické kúpanie v studenej a potom teplej vode, nosenie na žrdi  atď. Jednotlivé cechy konali sprievody a snažili sa o čo najväčšiu atraktívnosť. Mlynári behali na chodúľoch, debnári krútili nad hlavami obručami a podobne. Remeselnícke fašiangové zvyky zanikli pred 1. svetovou vojnou.

Iné projekty

Zdroje

Sviatky
Slovanské sviatky
Liturgický rok
Ľudové zvyky
Milétska škola

Milétska škola alebo iónska škola je najstaršia grécka filozofická a vedecká škola. Vznikla v 1. polovici 6. storočia pred Kr. v Miléte. Jej predstavitelia sa zaoberali najmä prírodnou filozofiou a hľadaním počiatku (arché) všetkého bytia.

Charakteristika 
Milétska škola vedome postavila ako základnú svetonázorovú otázku pátranie po pralátke (arché). Z Tálesovej odpovede na otázku pralátky a z jej porovnania so staršími mytologickými názormi je zrejmé, že pri samom zrode filozofie je problém súcna chápaný ešte veľmi primitívne, a to ako problém vzniku súčasného štádia bytia zo štádia predchádzajúceho, teda podobne, ako už stará mytológia vykladala vznik nových božstiev z božstiev starších. Raná grécka filozofia už síce vysvetľovala problematiku súcna v predstavách a pojmoch, ktoré sú materiálnej realite adekvátnejšie, ale naivnosť, s akou Táles a jeho pokračovatelia odkladali problém bytia do lona bytia skoršieho, predchádzajúceho, je podobná ako naivnosť pohľadov starej mytológie. 

Hoci názorové obdoby mytológie a ranej filozofie sú nepopierateľné, bolo by chybou vyvodzovať z nich, že raná filozofia je čírou pokračovateľkou starého myslenia. Milétski filozofi v zásade opustili a prekonali mytológiu.

Škola zanikla po strate politickej samostatnosti Miléta, začiatkom 5. storočia pred Kr., avšak jej učenie sa odrazilo v rozvoji filozofického bádania v iných gréckych mestách.

Učenie milétskej školy 
Nadväzuje na staré náboženské tradície, a to grécke i orientálne, pričom ich pretvára v kvalitativne odlišný obraz sveta – vznik sveta, jeho usporiadanie a celé kozmické dianie je prirodzené, bez zasahovania božských síl. Všetky časti vesmíru sú rôzne formy jedinej, a to živej pralátky. Pralátka je počiatkom (arché), z ktorého sa usporiadaný svet vyvinul.

Významní predstavitelia 
 Táles
 Anaximandros
 Anaximenes

Referencie

Literatúra

Pozri aj 
 hylozoizmus

Externé odkazy 
 
 
 Kapitola o milétskej škole v online vydaní diela Johna Burneta Early Greek Philosophy (1920) 

Klasická grécka filozofia
Filozofické školy
Budova orgánov štátnej bezpečnosti na Lubianke

Budova orgánov štátnej bezpečnosti na Lubianke, hovorovo Lubianka (rus.: Лубянка) je hovorový názov veliteľstva bývalej ruskej tajnej služby KGB. Túto obrovskú budovu zo žltých tehál navrhol architekt Alexej Sušev, ktorý taktiež navrhol aj Leninovo mauzóleum a ďalšie významné moskovské budovy. Budova je známa pre svoje prekrásne parketové podlahy a bledozelené steny. 

Budova sa nachádza na Námestí Lubjanka. Do roku 1991 sa námestie volalo podľa zakladateľa Čeky a veliteľa NKVD - Felixa Dzeržinského, ktorého socha sa nachádzala na námestí.

História budovy 

Budova bola postavená ako sídlo Všeruskej poisťovacej spoločnosti, no po boľševickej revolúcii bola zabraná sovietskou vládou, ktorá v nej zriadila veliteľstvo tajnej polície - vtedy nazývanej Čeka.

Názov i štruktúra sovietskej tajnej polície sa menil, avšak budova ostávala. Tak sa tu vystriedalo NKVD, KGB a v súčasnosti tu sídli FSB - Federálna bezpečnostná služba Ruskej federácie. Súčasťou budovy bola aj väznica, v ktorej boli zadržiavaní mnohí politickí väzni. Väzenie sa spomína aj v diele Súostrovie Gulag od Alexandra Solženicyna. Okrem iného v budove sídli aj Múzeum KGB, ktoré je prístupné širokej verejnosti.

Jeden z vtipov zo sovietskej éry vraví, že z Lubianky je prekrásny výhľad - dá sa z nej dovidieť až na Sibír.

Externé odkazy 
 Federal Service of Security of Russia - Museum; oficálna stránka Múzea KGB (po anglicky a po rusky)

Stavby v Moskve
Karol Sidor

Karol Sidor (* 16. júl 1901, Ružomberok – † 20. október 1953, Montreal) bol slovenský novinár, diplomat a politik. 

Od roku 1920 člen HSĽS, 1929 – 38 šéfredaktor denníka Slovák. 1938 – 39 šéf tlačových podnikov HSĽS a veliteľ Hlinkových gárd, popredný ideológ slovenského klerikálneho nacionalizmu, zástanca orientácie slovenskej politiky na Poľsko. V rokoch 19351939 poslanec Národného zhromaždenia; od decembra 1938 do marca 1939 minister bez portefeuille v česko-slovenskej vláde. V období 11. marec – 14. marec 1939 predseda slovenskej autonómnej vlády. 13. marca 1939 odmietol nemecký nátlak na vyhlásenie samostatného Slovenského štátu. Od 14. 3. do 18. 4. 1939 minister vnútra Slovenskej republiky, potom na pokyn Nemecka odstránený zo slovenského politického života.

V rokoch 19391945 vyslanec Slovenska vo Vatikáne. Po roku 1945 zostal v emigrácii. V roku 1947 bol v neprítomnosti odsúdený na 20 rokov väzenia. V roku 1948 založil v emigrácii Slovenskú národnú radu v zahraničí (SNR Vz) a stal sa jej predsedom.

Dielo

Literatúra 
 Kliatba nenarodených (1922), literárny debut, zbierka noviel so sociálnou tematikou
 Kysuca (1925), historická povesť

Publicistika 
 Slováci v zahraničnom odboji (1928)
 Andrej Hlinka 18641926 (1934)  
 Sedem týždňov (1935)
 Masakra v Černovej
 Slovenská politika na pôde pražského snemu 19181938
 Ako vznikal Slovenský štát
 Šesť rokov vo Vatikáne (1947)

Iné projekty

Referencie

Externé odkazy 
 Milan Krajniak: Karol Sidor: Muž, ktorý povedal Hitlerovi NIE
 Ľubica Kázmerová: Vatikánska misia Karola Sidora

Poslanci Snemu Slovenskej republiky
Predsedovia vlády Slovenska
Politici HSĽS
Slovenskí diplomati
Slovenskí novinári
Osobnosti z Ružomberka
Osobnosti s ulicami podľa celého mena
Slovenskí politici
Kuopio

Kuopio je mesto vo východnom Fínsku. Jeho viac ako 105 000 obyvateľov ho radí na ôsme miesto vo Fínsku pred Lahti a za Jyväskylä. Mesto má rozlohu 1 730 km², z čoho 805 km² je vodná plocha.

Mesto leží prevažne na polostrove vybiehajúcom do jazera Kallavesi. 

Kuopio bolo založené roku 1653, ale mestom sa stalo až povýšením roku 1775 za vlády švédskeho kráľa Gustáva III..

V Kuopiu nájdete niekoľko stavieb z 19. storočia. Za návštevu stojí luteránska katedrála postavená v rokoch 1806 až 1815 a pravoslávny chrám sv. Mikuláša. V meste je aj mestské múzeum a skanzen, múzeum umení a niekoľko galérií, tiež mestské divadlo, kino, knižnica a centrum hudby.

Kuopio je kultúrnym centrom východného Fínska. Mesto charakterizuje najmä tunajší dialekt fínčiny, chlieb plnený rybou (Kalakukko) a veža Puijo.

Mesto je aj veľkým športovým strediskom. Rozsiahly lyžiarsky areál s bežeckými traťami pretínajúcimi okolie dopĺňajú skokanské mostíky. Známy je tiež každoročný korčuliarsky maratón.

Do Kuopia sa dá pricestovať tak autom, ako aj vlakom, vrátane Pendolina alebo lietadlom.

Kuopio je podobne ako veľa iných fínskych miest univerzitným mestom a darí sa tu výskumu v mnohých oblastiach.

Partnerské mestá

Iné projekty

Externé odkazy 
 Kuopio - oficiálne stránky mesta (po anglicky, fínsky)
 Kuopioinfo - informácie o regióne Kuopio (po anglicky, nemecky, fínsky, rusky, čínsky)

 
Mestá vo Fínsku
Lahti

Lahti (po švédsky Lahtis) je mesto v južnom Fínsku. Leží na južnom okraji jazera Vesijärvi. So svojimi necelými 100 000 obyvateľmi sa medzi fínskymi mestami radí na siedme miesto medzi Oulu a Kuopio. Mesto sa rozkladá na 154,51 km², z čoho 19,56 km² je vodnej plochy.

Samostatným mestom sa stalo v roku 1905. Pôvodne bolo súčasťou susedného mesta Hollola, ale dnes je už oveľa väčšie ako jeho sused. So súčasným počtom obyvateľov sa radí po Tampere na druhé miesto medzi fínskymi vnútrozemskými mestami.

Mesto má železničné spojenie s ostatnými väčšími fínskymi mestami. Do Helsínk vedie aj diaľnica.

Partnerské mestá

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Mestá vo Fínsku
Alfred Delp

Alfred Delp (* 15. september 1907, Mannheim, Nemecko – † 2. február 1945, Plötzensee) bol nemecký spisovateľ, kňaz - jezuita. 

Bol členom Kreisauského krúžku, ktorý sa postavil na odpor proti národnému socializmu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Alfred-Delp-Gesellschaft Mannheim
 Alfred Delp 
 Vor 60 Jahren wurde Jesuitenpater Alfred Delp hingerichtet 

Jezuiti
Nemeckí spisovatelia
Osobnosti na nemeckých poštových známkach
Osobnosti z Mannheimu
Ares (boh)

Ares alebo Arés (kmeň pri skloňovaní Are-; gr. Άρης - Ares/iný prepis:Arés), resp. zriedkavo Árés alebo Áres je starogrécky boh vojny a vojnového vraždenia. U Rimanov mu zodpovedá Mars. Ares je syn Dia a Héry. Podporoval Tróju a bojoval s Heraklom. Bol všeobecne nenávidený, hašterivý, krutý a bol rušiteľom zákona a poriadku.

Zeus ho neznášal pre jeho krvilačnosť. Obľuboval bitky a zabíjanie. Vznášal sa medzi bojovníkmi v žiaracej zbroji s prilbicou a veľkým štítom a rozsieval skazu. Jeho pomocníkmi boli bohovia Deimos (des), Fobos (hrôza), Eris (Areova sestra, bohyňa sváru) a bohyňa Enyo, rozsievajúca záhubu. Legendy o Areovi tvrdili, že počas bitiek obchádzal ženy bojujúcich vojakov a obšťastňoval sa s nimi. 

Ares bol milenec Afrodity, Hefaistovej manželky a mal s ňou podľa povestí 6 detí - bohov Erosa, Anterosa, Fobosa, Deimosa, Harmoniu a Adrestia. Ares bol podľa tradície, reprezentovanej v Homérovej Iliade a Odyssey, jeden z dvanástich Olympanov. Uctievaný bol predovšetkým v Tébach, lebo kráľovná Kadmose bola jeho dcérou.
V Sparte ho uctievali ako svalnatého vojaka, ktorého sila, vytrvalosť a vojenská inteligencia nemala páru.

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam postáv gréckej mytológie

Iné projekty 

Grécki bohovia
Arabský polostrov

Arabský polostrov alebo Arábia (arabs. جزيرة العرب, Džazíra al-Arab) je polostrov, ktorý sa nachádza na Blízkom východe, je križovatkou medzi Áziou a Afrikou.

Geografia 

Na juhozápade je ohraničený Červeným morom a Arabským zálivom, na juhovýchode Arabským morom a na severovýchode Ománskym a Perzským zálivom. Jeho rozloha je , je to najväčší polostrov na Zemi. Povrch je zložený prevažne z púští, iba južné pobrežie je úrodné a poľnohospodársky využívané. Na západnom a južnom pobreží sa nachádzajú pohoria. Vo svetovom meradle zohráva oblasť Arabského polostrova veľmi dôležitú úlohu, pretože sa tam nachádzajú obrovské zásoby ropy a zemného plynu a islamské pútnické miesta Mekka a Medína.

Kultúra 
Z kultúrneho hľadiska je súčasťou tzv. arabského sveta. Arabi sú tu dominujúcim etnikom a islam prevažujúcim náboženstvom. Najväčším veľkomestom je Rijád, hlavné mesto Saudskej Arábie.

Štáty 
 Saudská Arábia
 Spojené arabské emiráty
 Jemen
 Omán
 Katar
 Kuvajt
Bahrajn

Referencie 

Geografia Ázie
Polostrovy Ázie
O dve slabiky pozadu

O dve slabiky pozadu (angl. Two Syllables Behind) je slovensko-český film režisérky Kataríny Šulajovej. 

 Architekt: Jana Domitreková
 Kostýmy: Renáta Ormandíková
 Strih: Barbora Paššová
 Vedúci výroby: Patrik Pašš, Vladimír Bednár, Hana Vrbová
 Premiéra na Slovensku: 10. február 2005

Externé odkazy 
 http://www.odveslabikypozadu.sk/
 http://sfd.sfu.sk/main.php?idf=408

České filmy
Slovenské filmy
Filmy podľa názvu
Filmy z 2004
Romantické filmy
2006 DO62

{{DISPLAYTITLE:2006 DO62}}

2006 DO62 je planétka zo skupiny Apollo, patriaca súčasne medzi Mars križujúce planétky a objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Jej dráha nie je doposiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.

Popis objektu 

Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba krátko počas najväčšieho priblíženia, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a pretože nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý.

História 

Planétku objavil 24. februára 2006 okolo 07:11 svetového času (UTC) na Mt. Lemon Observing Facility na vrcholu rovnomennej hory v pohorí Catalina severovýchodne od Tusconu, AZ (USA) 1,5metrovým ďalekohľadom s CCD kamerou v rámci programu Mt. Lemon Survey astronóm E. J. Christensen.  Dňa 25. februára 2006 o 16:23 UTC preletela v minimálnej vzdialenosti 787 tis. km od stredu Zeme. Objav bol nahlásený do Strediska malých planét (MPC) až 27. februára 2006.

Výhľad do budúcnosti  

Zo znalostí súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 187 tis. km. Vzhľadom na to nemôže ani vo vzdialenej budúcnosti Zem ohroziť, napriek tomu patrí k blízkozemským planétkam. Najväčšie priblíženie v tomto storočí nastane 27. júla 2069, keď by mala Zem minúť o 450 tis. km; súčasná neistota v určení elementov dráhy však nevylučuje ani priblíženie až na 52 tis. km od stredu Zeme, teda asi 46 tis. km nad povrchom našej planéty. Ďalšie významné priblíženia tejto planétky k Zemi sa očakávajú v rokoch  2011 a 2087.

Externé odkazy 

 Asteroid 2006 DO62. - NEO page. NASA/JPL (nákres dráhy) 
 2006 DO62. - NeoDys (elementy dráhy a ďalšie dáta) 
 MPEC 2006-D52 : 2006 DO62. - Minor Planet Center Electronic Circular (hlásenie objavu) 

Skupina Apollo
Mars križujúce planétky
Blízkozemské planétky
Astronomické objekty objavené v roku 2006
2006 DN

2006 DN je planétka zo skupiny Apollo, patriaca súčasne medzi Mars križujúce planétky a objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Pretože sa v budúcnosti môže veľmi priblížiť k Zemi, bola zaradená tiež medzi potenciálne nebezpečné planétky (PHA). Jej dráha nie je dosiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.

Popis objektu

Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba šesť dní, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a pretože nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý.

História

Planétku objavil 20. februára 2006 približne v 09:31 svetového času (UTC) 0,68 metrovým Schmidtovým ďalekohľadom s kamerou CCD v rámci programu Catalina Sky Survey astronóm R. A. Kowalski ako teleso zdanlivej hviezdnej veľkosti 19,5m. Najbližšie k Zemi bude 17. marca 2006 a to v minimálnej vzdialenosti 3,9 mil. km.

Výhľad do budúcnosti

Zo znalostí súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 645 tis. km. Najbližšie veľké priblíženie k Zemi na vzdialenosť 660 tis. km sa očakáva 4. apríla 2027. Vzhľadom na doterajšiu neistotu v určení parametrov dráhy by sa však mohla priblížiť až na 136 tis. km. Tesnejší prelet je vypočítaný na 22. apríla 2077, keď by sa planétka mala priblížiť v extrémnom prípade až na 22 tis. km od stredu našej planéty, teda asi 15 tis. km nad jej povrchom. Napriek tomu kumulatívna pravdepodobnosť zrážky so Zemou v tomto storočí nie je príliš vysoká a bola vyčíslená na 1,6×10−6. Na turínskej stupnici je preto klasifikovaná stupňom 0, na palermskej -5,58. Ak by však ku kolízii došlo, bola by rýchlosť stretu telesa so Zemou približne /s. Vzhľadom na odhadovaný rozmer by jej kolízia so Zemou spôsobila rozsiahle regionálne škody.

Externé odkazy 
 Asteroid 2006 DN. - NEO page. NASA/JPL (nákres dráhy) 
 2006 DN. - NeoDys 
 MPEC 2006-D14 : 2006 DN. - Minor Planet Center Electronic Circular (hlásenie objavu) 

Skupina Apollo
Mars križujúce planétky
Potenciálne nebezpečné planétky
Astronomické objekty objavené v roku 2006
2006 DD1

{{DISPLAYTITLE:2006 DD1}}

2006 DD1 je planétka zo skupiny Apollo, patriaca súčasne medzi Mars križujúce planétky a objekty pravidelne sa približujúce k Zemi (NEO). Jej dráha nie je doposiaľ definitívne určená, preto jej nebolo doteraz pridelené katalógové číslo.

Popis objektu

Vzhľadom na to, že bola pozorovaná iba krátko počas najväčšieho priblíženia, nebolo možné uskutočniť spektroskopický výskum. Preto o jej chemickom zložení nie je nič známe. Jej priemer je odhadovaný na základe hviezdnej veľkosti a pretože nie je známe ani albedo jej povrchu, je preto do veľkej miery neistý.

História

Planétku objavil 22. februára 2006 okolo 06:22 svetového času (UTC) 0,68metrovým Schmidtovým ďalekohľadom s kamerou CCD v rámci programu Catalina Sky Survey astronóm R. Hill. Nasledujúceho dňa o 06:56 UTC preletela v minimálnej vzdialenosti 117,5 tis. km od stredu Zeme. Zaradila sa tak v rebríčku na 7. miesto najbližších preletov planétok.

Výhľad do budúcnosti 

Zo znalostí súčasných elementov dráhy planétky vyplýva, že minimálna vypočítaná vzdialenosť medzi jej dráhou a dráhou Zeme je 57 tis. km. Aj keď patrí k blízkozemským planétkam, nemôže v dohľadnej dobe Zem ohroziť. V 21. storočí sa síce vráti do blízkosti Zeme trikrát, a to v rokoch 2013, 2058 a 2079, ale nikdy sa nepriblíži na viac ako 12,5 mil. km.

Externé odkazy

 Asteroid 2006 DD1. - NEO page. NASA/JPL (nákres dráhy) 
 2006 DD1. - NeoDys 
 MPEC 2006-D24 : 2006 DD1. - Minor Planet Center Electronic Circular (hlásenie objavu) 

Skupina Apollo
Mars križujúce planétky
Blízkozemské planétky
Astronomické objekty objavené v roku 2006
Miloš Alexander Bazovský

Miloš Alexander Bazovský (* 11. január 1899, Turany – † 15. december 1968, Trenčín) bol významný slovenský maliar, jeden z najreprezentatívnejších predstaviteľov slovenského maliarstva a grafiky 20. storočia. Jeho inšpiráciou bolo ľudové umenie. Vytváral sugestívne diela baladickej poetickosti. Pre svoj novátorský umelecký prejav patrí k zakladateľom slovenskej moderny.

Rodina 
 otec Koloman Bazovský - učiteľ v Turanoch
 matka Mária rod. Molnárova

Život 
Študoval na Akadémii výtvarných umení v Budapešti, na Akadémii výtvarných umení v Prahe ako aj na súkromnej maliarskej škole vo Viedni.

Významné diela 
 Detvianska melódia
 Detviansky laz
 Na horný koniec
 Horúci deň
 Námestie
 Z paše
 Žltý most
 Malatiná
 Večer na dedine

Externé odkazy 
 Výstavy Miloša Alexandra Bazovského  v Artfacts.net
 Záznam o narodení a krste v matrike riadok 9 - evanjelická farnosť Turany; pokrstený ako Miloslav Alexander Bazovsky
 Diela Miloša Bazovského v SNG 
 Životopis  na nedbalka.sk
 

Slovenskí maliari
Česko-slovenskí národní umelci
Osobnosti z Turian
Osvietenstvo

Osvietenstvo bolo kultúrne hnutie, filozofický smer, životný postoj a dejinné obdobie s cieľom nahradiť názory opierajúce sa o náboženskú a politickú autoritu názormi, ktoré sú výsledkom činnosti ľudského rozumu a zároveň obstoja pred jeho kritikou.

Pojem osvietenstva v naznačenom zmysle bol vytvorený reflexiou procesu globálneho prevrstvovania sa kultúry v Európe v období od 16. do 18. storočia a používa sa aj pri reflexii iných kultúrno-historických epoch a v konštitúcii ich pojmu (napríklad pri konštitúcii pojmu kultúrnohistorickej náplne posokratovských storočí v antike).

V Anglicku vystupuje osvietenstvo počnúc 16. storočím v náboženstve a politike, vo Francúzsku od 17. storočia spoločensky a morálnokriticky a víťazí v 18. storočí, pričom vyúsťuje do Francúzskej revolúcie v roku 1789. V Nemecku sa osvietenstvo šíri v 18. storočí bez výraznejších vonkajších úspechov, skôr ako vnútorne formujúca sebareflexia nemeckej filozofie a literatúry v zmysle Kantových slov: Osvietenstvo je prebúdzanie sa človeka z nedospelosti zavinenej ním samým. 

Taliansko a Španielsko epochu osvietenstva takmer nepoznajú. Osvietenstvo v Taliansku znamená antiklerikalizmus.

Základom osvietenstva je empirizmus a racionalizmus. Osvietenstvo podrobuje všetko (napr. náboženstvo, tradičné politické a spoločenské poriadky) novoobjavenému meradlu: v znamení empirizmu je týmto meradlom zmyslová skúsenosť, v znamení racionalizmu je ním rozumový dôkaz. V obidvoch prípadoch tu ide o obrat k subjektu, o snahu oslobodiť vedomie a revolucionizovať existujúce pomery. V obidvoch prípadoch je životom osvietenstva pátos viery vo vedu a v pokrok.

Anglicko 
Anglické osvietenstvo nastupuje už v 16. stor., avšak prevažne v oblasti náboženskej a politickej.

Predstavitelia anglického osvietenstva:
 Francis Bacon
 Thomas Hobbes
 David Hume

Francúzsko 
Francúzske osvietenstvo je klasická forma osvietenstva, ktorá spadá do 18. storočia.

Hlavní predstavitelia osvietenstva 
 Cesare Beccaria
 August Friedrich Wilhelm Crome
 Denis Diderot
 Claude Adrien Helvétius
 Johann Gottfried Herder
 Paul Heinrich Dietrich von Holbach
 David Hume
 Immanuel Kant
 Gotthold Ephraim Lessing
 John Locke
 Montesquieu
 Thomas Paine
 Stanisław August Poniatowski
 Jean-Jacques Rousseau
 Voltaire
 Christoph Martin Wieland

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 

 
História
Kultúra
Radovan Kaufman

Radovan Kaufman (* 9. apríl 1978, Partizánske† 16. jún 2003, tamže) bol slovenský paralympijský reprezentant v cyklistike, zakladateľ kampane „Na kolesách proti rakovine“. Bol bratrancom neskoršieho slovenského tenistu Martina Kližana.

 bývalý člen klubu ŠK ZP Remata Handlová
 absolvent Ekonomickej univerzity v Bratislave s červeným diplomom
 1994 - amputácia pravej nohy pre kostný Ewingov sarkóm
 2002 - amputácia ľavej lopatky pre chondroblastický osteosarkóm

Najväčšie športové úspechy 
Paralympiáda 2000 v Sydney
 zlatá medaila v cyklistických pretekoch na 1 km s pevným štartom v olympijskom rekorde
 štvrtý v cestných pretekoch
Majstrovstvá sveta 1998 v Colorado Springs
 majster sveta v cyklistických pretekoch na 1 km s pevným štartom v svetovom rekorde
 strieborná medaila v stíhacích pretekoch
 bronzová medaila v cestných pretekoch
Majstrovstvá Európy 1999
 strieborná a bronzová medaila

Iné 
 2005 - Ocenenie in memoriam na akcii Paralympionik desaťročia od SPV

Referencie 

Slovenskí paralympionici
Slovenskí cyklisti
Cyklisti na Letných paralympijských hrách 2000
Absolventi Ekonomickej univerzity v Bratislave
Slovenskí paralympijskí víťazi
Osobnosti z Partizánskeho
Laureáti Pribinovho kríža II. triedy
Mníchov (film)

Mníchov je film režiséra Stevena Spielberga. 

Príbeh o tom čo nasledovalo po tom, ako v roku 1972 boli zavraždení 11 izraelskí športovci na mníchovskej olympiáde. 

 Premiéra na Slovensku: 2. február 2006

Filmy USA
Filmy podľa názvu
Filmy z 2005
Filmy režírované Stevenom Spielbergom
Sergej Vasilievič Rachmaninov

Sergej Vasilievič Rachmaninov,  (* 1. apríl 1873, Semionovo – † 28. marec 1943, Beverly Hills) bol ruský skladateľ neskorého romantizmu a klavírny virtuóz, ktorý strávil mnoho rokov v USA. Vytvoril vlastný hudobný štýl, komponoval symfónie, práce pre klavír a orchester, sonáty, zborové diela a diela pre sólový klavír s nezabudnuteľnou hudbou a najpôsobivejšími hudobnými myšlienkami.

Slávu dosiahol nielen ako skladateľ, ale aj ako dirigent a klavírny virtuóz, ktorý predvádzal vlastné diela. Po emigrácii z Ruska do USA sa cítil takmer neschopný komponovať. Roky bol v Sovietskom zväze zákaz jeho hudby. V Amerike bola jeho hudba presadzovaná Filadelfským orchestrom pod vedením Eugena Ormandyho.
Mal veľmi veľké ruky, ktoré mu umožňovali hrať nezvyčajne široké akordy. Jeho slabosť pre rýchle autá spôsobovala, že príležitostne prekračoval dovolené rýchlosti.
Rachmaninov považoval za svoje najlepšie diela Zvony a Večerné bohoslužby.

Diela 
             
Orchestrálna tvorba
 Symfónie: 
 č. 1 v d-mol, op. 13, 1895; 
 č. 2 v e-mol, op. 27, 1907; 
 č. 3 v a-mol, op. 44, 1936. 
 Klavírne koncerty: 
 č. 1 vo fis-mol, op. 1, 1890-91, rev. 1917; 
 č. 2 v c-mol, op. 18, 1901; 
 č. 3 v d-mol, op. 30, 1909; 
 č. 4 v g-mol, op. 40, 1927. 
 rôzne: 
 Skala, op. 7, 1893 (pre orchester); 
 Capriccio na Cigánske motívy, op. 12, 1894 (pre orchester);
 Ostrov mŕtvych, op. 29, 1909;
 Rapsódia na Paganiniho tému, op. 43, 1934 (pre klavír a orchester); 
 Symfonické tance, op. 45, 1941 (pre orchester)

Komorná tvorba
 Sonáta pre čelo a klavír v c-mol, op. 19, 1901
 Elegické trio pre klavír, husle a violončelo - bolo napísané ako vyjadrenie úcty P. I. Čajkovskému v roku 1893, kedy Čajkovskij zomrel

Klavírna tvorba
 Sólo klavír: 
 Päť skladieb pre klavír, op. 3, 1892 (Prelúdium v cis mol), 
 Šesť hudobných momentov (Moments Musicaux), op. 16, 1896; 
 Variácie na Chopinovu tému, op. 22, 1903; 
 Études-Tableaux, op. 33 (1911), op. 39 (1916-17);
 Variácie na Corelliho tému, op. 42, 19, 32; 
 Prelúdia op.23, op.32;
 Sonáty; 
 Dva klavíre:
 Suita č. 1, op. 5, 1893; 
 Suita č. 2, op. 17, 1901; 
 Symfonické tance op. 45, 1943 
  
Vokálna tvorba 
 Opery: Aleko, 1892
Lakomý rytier, op. 24, 1904;
 Francesca da Rimini, op. 25, 1904. 
 piesne: asi 72 piesní zložených medzi rokmi 1893 a 1916. 
 rôzne: 
 Liturgia Sv. Jána Chrysostoma, op. 31, 1910 (pre zmiešaný zbor); 
 Zvony, op. 35, 1913 (zborová symfónia); 
 Bohoslužobná omša, op. 37, 1915; 
 Tri ruské ľudové piesne, op. 41, 1928

Hudobné ukážky

Referencie

Iné projekty

Citáty 

"Pozerám sa na moje skoršie práce a vidím ako veľa je tam nadbytočného. Aj v tejto sonáte sa veľa hlasov vyskytuje súčasne a je príliš dlhá. Chopinova sonáta trvá 19 minút a všetko bolo povedané."
Rachmaninov o jeho 2. klavírnej sonáte s muzikológom Alfredom Swanom

Zdroje:BBC,
Webring

Ruskí hudobní skladatelia
Ruskí klaviristi
Naturalizované osobnosti USA
Prosauropody

Prosauropody alebo prosauropódy (lat. Prosauropoda) bola skupina  bylinožravých dinosaurov. Zástupcovia Prosauropoda sa vyznačovali veľkými rozmermi, dlhým krkom, relatívne malou hlavou a často veľkými pazúrmi predných končatín. Vyskytovali sa koncom triasu a začiatkom jury po celom svete.

Vývoj 

Prosauropody vznikli z niektorého primitívneho zástupcu Sauropodomorpha, podobného rodom Thecodontosaurus a Saturnalia. Už koncom triasu predstavovali, spolu so sesterskou skupinou Sauropoda, najväčšie suchozemské stavovce. Za úspech na úkor iných v rovnakom čase rozšírených vďačili  ekonomicky výhodnej telesnej stavbe tela (vzpriamené končatiny, ktoré netrčali do strán, boli energeticky výhodné, dovoľovali rýchlejší pohyb a umožnili dorastať do väčších veľkostí) a univerzálnosti v rámci zháňania potravy. Vďaka veľkej telesnej veľkosti a dlhému krku totiž dosiahli do výšok, kam žiadne iné zvieratá nedočiahli, kým veľkými pazúrmi predných končatín mohli vyhrabávať podzemné časti rastlín. 

Začiatkom jury už neexistovali veľké krokodílom a cicavcom príbuzné plazy, s ktorými prosauropody nažívali v triase. Prosauropody a sauropody boli tak bezkonkurenčne dominantné bylinožravce na planéte. Z neznámych príčin však však prosauropody neprežili koniec spodnej jury. Ich miesto vyplnili stále väčšie sauropody.

Systematika 
Prosauropoda tvorí spolu s infraradom Sauropoda podrad dinosaurov zvaný Sauropodomorpha.

Za prosauropody boli pôvodne považované všetky triasové sauropodomorfy. Nedávne výskumy však situáciu zmenili. Primitívne formy ako Thecodontosaurus alebo Saturnalia tak ostali pred bránami ako Prosauropoda tak i sesterskej Sauropoda , kým iné formy boli preradené ku Sauropoda (napr. Melanorosaurus). Prosauropoda je tak momentálne tvorená niekoľko blízko príbuznými alebo bližšie nezaradenými rodmi. Z čeľadí zostali len Plateosauridae (napr. Plateosaurus) a Massospondylidae (napr. Massospondylus).

Pozri aj 
 Sauropoda

Zdroje

Iné projekty
Eurázijský jazykový zväz

Eurázijský jazykový zväz ja jazykový zväz navrhovaný Jakobsonom, ktorý sa vyznačuje  prítomnosťou monotónie (neexistenciou tónov) a zároveň mäkkostnou koreláciou spoluhlások. Patria sem:
východoslovanské jazyky
poľština
východobulharské nárečia
moldavčina
viaceré uralské jazyky (okrem fínčiny, estónčiny a maďarčiny)
väčšina turkických jazykov (okrem osmanskej turečtiny)
mongolské jazyky
niektoré severokaukazské jazyky
možno aj írčina (mimo eurázijského kontinentu)

Zdroj 
 eurázijský jazykový zväz. In: 

Jazyky
Frederick Sanger

Frederick Sanger (* 13. august 1918, Rendcomb – † 19. november 2013, Cambridge) bol anglický biochemik a aktuálne jediná osoba ktorá je nositeľom dvoch Nobelových cien za chémiu, v roku 1958 za svoju prácu na primárnej štruktúre proteínov, najmä inzulínu a v roku 1980 spolu s Walterom Gilbertom za ich príspevky týkajúce sa určenia bázových postupností v nukleových kyselinách.

Vzdelanie 
Sanger študoval na Bryanstonskej škole a neskôr urobil bakalára umenia v prírodných vedách na univerzite St John's v Cambridge. Na začiatku plánoval, že sa bude venovať medicíne, ale neskôr sa začal zaujímať o biochémiu spolu s poprednými biochemikmi vtedajších časoch na Univerzite v Cambridge. Svoj titul PhD. získal v roku 1943.

Úspechy 
Sanger sa rozhodol skompletizovať primárnu štruktúru proteínovej štruktúry, hlavne inzulínu. Pri tejto práci, dokázal to, že proteíny majú špecifické štruktúry. Začal so zmenšovaním inzulínu na malé fragmenty pomocou zmiešavania enzýmu trypsín (ktorý štiepi proteín) s roztokom inzulínu.

Tituly 
 Frederick Sanger, Esq. (13. august 19181943)
 Dr Frederick Sanger (1943–18. marec 1954)
 Dr Frederick Sanger, FRS (18. marec 19541963)
 Dr Frederick Sanger, CBE, FRS (19631981)
 Dr Frederick Sanger, CH, CBE, FRS (198111. február 1986)
 Dr Frederick Sanger, OM, CH, CBE, FRS (11. február 1986)

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Nositeľ Nobelovej ceny za rok 1958
 Nositeľ Nobelovej ceny za rok 1980

Anglickí biochemici
Nositelia Nobelovej ceny za chémiu
Britskí nositelia Nobelovej ceny
Absolventi University of Cambridge
Vyučujúci na University of Cambridge
Držitelia Copleyovej medaily
Držitelia Radu britského impéria
Commanders of the Order of the British Empire
Členovia American Academy of Arts and Sciences
Členovia Kráľovskej spoločnosti
Členovia Francúzskej akadémie vied
Členovia United States National Academy of Sciences
KOZMOS (časopis)

KOZMOS je populárno-vedecký astronomický časopis, ktorý vydáva Slovenská ústredná hvezdáreň v Hurbanove. Prvé číslo vyšlo v marci 1970. Ako dvojmesačník začal časopis vychádzať pravidelne od októbra 1970.

V bývalom Česko-Slovensku patrí k najvýznamnejším časopisom popularizujúcim vedy o vesmíre. Do 2019 (vrátane) vyšlo 50 ročníkov. Jeho vedúcimi redaktormi boli 1970 – 76 Martin Brezina (*1927, †1987), 1977 – 89 Tatiana Fabini (*1943, †1989), od 1989 je šéfredaktorom Eugen Gindl (*1944). Okrem aktuálnych noviniek zo všetkých oblastí astronómie informuje aj o činnosti hvezdární a astronomických kabinetov na Slovensku a prináša aj pozorovateľský servis. 

Redakčná rada: RNDr. Ivan Dorotovič, CSc., Mgr. Ladislav Druga, doc. RNDr. Rudolf Gális, PhD., RNDr. Drahomír Chochol, DrSc., doc. RNDr. Leonard Kornoš, PhD., doc. RNDr. Ladislav Kulčár, CSc., RNDr. Daniel Očenáš, Mgr. Anna Pribullová, PhD., RNDr. Pavol Rapavý, RNDr. Ján Rybák, CSc. Jej predsedom je: doc. RNDr. Ján Svoreň, DrSc.

Externé odkazy 

 stránka časopisu KOZMOS

Slovenské odborné časopisy
Astronómia
Teplica (prítok Myjavy)

Teplica je pravostraným prítokom Myjavy s dĺžkou , pričom  je na území Slovenska. Je to rieka tečúca územím okresov Myjava a Senica.

Prameň 
Pramení v Bielych Karpatoch na území Česka pod sedlom U tří kamenů v nadmorskej výške cca , južne od moravskej obce Kuželov.

Opis toku 
Tečie veľkým oblúkom najprv na severovýchod, potom na juhovýchod. Stáča sa na juh a pri osade U Sabotů vteká na územie Slovenska. Ďalej sa otáča na juhozápad, priberá zľava Liešťanský potok, sprava Haluzníkov potok a pri Vrbovciach potok Roncková zľava. Tečie cez obec Vrbovce a z oboch strán priberá kratšie prítoky, Pri osade Javorec sa rieka stáča na juh, na oboch brehoch sú rozvinuté početné výmole a vteká na územie obce Sobotište (už v Chvojnickej pahorkatine). Ďalej napája vodnú nádrž Kunov, preteká obcou Kunov a stáča sa najprv na juhozápad, neskôr na území mesta Senica na západ (tu priberá Rovenský potok a Pasecký potok sprava) a od Čáčova opäť tečie na juhozápad. Do Myjavy sa vlieva v katastrálnom území Senice (cca  od železničnej stanice) na Myjavskej nive (už súčasť Borskej nížiny).

Povodie Teplice - prítoky v smere toku http://www.hydrate.tesaf.unipd.it/WareHouse/EuropeanDataCenter/Slovakia/Attached_documents/flash%20flood%20data/mTeplica.pdf
(Vysvetlivky: PP/LP - pravý/ľavý prítok, BLP/BPP - bezmenný ľavý/pravý prítok)
Rybnícky potok (prítok Teplice ČR)<br/ >hranica SR 
Liešťanský potok LP
BLP
BLP
BLP
BPP
BPP
BLP
BLP
Haluzníkov potok PP
BPP
BLP
Kopánky PP
BLP
Zápasečník(Roncková) LP s VN Vrbovce
Lulovský potok PP
Vesný potok LP
BPP
BLP
BLP
Valúchovský potok PP
U Bohušov PP
Chodúrovský potok LP
Povalačský potok PP
Vápeník LP
BPP
BLP
BLP
BLP
Žabí potok PP
BPP
BPP
BPP
BLP
BPP
Priečny potok LP
Kratnov LP
Rovenský potok PP
BLP
Rybnický potok PP
Pasecký potok PP
BLP
BPP
BLP
Častkovský potok PP
Bôrik PP
Rohovský potok PP
BPP
Rybčiansky potok PP
BPP
BLP
BPP
ústie do Myjavy

Galéria

Referencie 

Rieky na Slovensku
Povodie Myjavy
Vodné toky v Bielych Karpatoch
Vodné toky v Chvojnickej pahorkatine
Vodné toky v Borskej nížine
Vodné toky v okrese Myjava
Vodné toky v okrese Senica
Varínka

Varínka je riečka na severnom Slovensku, v severovýchodnej časti okresu Žilina. Je pravostranným prítokom Váhu, má dĺžku  a je tokom III. rádu. Povodie Varínky je cca 190 km², priemerný ročný prietok je 3,157 metrov kubických za sekundu.

Priebeh toku 

Pramení v Malej Fatre, v podcelku Krivánska Fatra, pod Chlebom () v nadmorskej výške cca  

V pramennej oblasti sa zdrojnice vejárovito zbiehajú na začiatku Starej doliny, ktorou preteká na sever. Priberá viaceré prítoky, najvýznamnejším je Stohový potok, ktorý priteká z pravej strany, zo susednej Novej doliny. Varínka ďalej prerezáva horskú skupinu Rozsutce hlbokou tiesňavou (NPR Tiesňavy) a vstupuje do Žilinskej kotliny, do podcelku Varínske podolie. 

Preteká obcou Terchová, sprava priberá Biely potok a Struháreň a stáča sa na západ. Tečie na styku Žilinskej kotliny a Kysuckej vrchoviny, zľava priberá Bránicu, pri obci Belá Beliansky potok a Bačinský potok, ďalej tečie medzi obcami Stráža na pravom brehu a Dolná Tižina na ľavom brehu. Následne priberá zľava Kúr, preteká územím s dobre zachovanými brehovými porastmi (prírodná pamiatka Krasniansky luh) a stáča sa na juh. Tečie popri obciach Krasňany a Varín a v katastrálnom území obce Varín ústi v nadmorskej výške približne  do Váhu. 

Varínka je prevažne vysokohorským typom rieky bystrinného charakteru, za obcou Terchová ukladá balvany i jemnejšie nánosy štrku a vytvára početné sihote.

Územie európskeho významu 
Tok rieky Varínka o výmere  je územím európskeho významu. Predmetom ochrany sú penovcové prameniská, vlhkomilné vysokobylinné lemové spoločenstvá na poriečnych nivách od nížin do alpínskeho stupňa, lužné vŕbovo-topoľové a jelšové lesy a druhy európskeho významu: zvonček hrubokoreňový (Campanula serrata), bystruška potočná (Carabus variolosus), spriadač kostihojový (Callimorpha quadripunctaria), kunka žltobruchá (Bombina variegata), vydra riečna (Lutra lutra) a netopier obyčajný (Myotis myotis).

Referencie

Galéria

Externé odkazy 
 Poloha ústia na turistickej mape

Iné projekty 

Rieky na Slovensku
Povodie Váhu
Vodné toky v Krivánskej Fatre
Vodné toky v Žilinskej kotline
Územia európskeho významu na Slovensku
Vodné toky v okrese Žilina
Vodíková väzba

Vodíková väzba alebo vodíkový mostík je druh slabej interakcie medzi molekulami. Je silnejšia ako väčšina ostatných medzimolekulových síl, ale je podstatne slabšia ako iónová väzba alebo kovalentná väzba.

Vznik vodíkovej väzby 
Pretože atóm vodíka má iba jeden elektrón, dochádza pri vytvorení väzby k elektronegatívnemu prvku k značnému odhaleniu atómového jadra. Vzniknutý parciálny kladný náboj na atóme vodíka viaže neväzbové eletrónové páry okolitých molekúl (v prípade intramolekulových väzieb ide o elektrónové páry rovnakej molekuly).

Vznik vodíkovej väzby je možný iba u veľmi elektronegatívnych prvkov, ako je napríklad fluór, kyslík a dusík. Jedine tieto tri prvky sú schopné v dostatočnej miere odčerpať elektrónovú hustotu od atómu vodíka.

Energia vodíkovej väzby 
Najslabšie vodíkové väzby majú energiu 1 - 2 kJ.mol-1, najsilnejšie dosahujú energiu okolo 40 kJ.mol-1 (u aniónov HF2-). Diaľka vodíkovej väzby závisí na energii väzby, teplote a tlaku. Typická diaľka vodíkovej väzby vo vode je 1,97 Å.

Zmeny fyzikálnych vlastností látok v dôsledku vodíkovej väzby 
Vodíková väzba spôsobuje zväčšenie medzimolekulových príťažlivých síl, čo silne ovplyvňuje fyzikálno - chemické vlastnosti systému (teplota varu a teplota topenia, hustotu, viskozitu, atď.). Vďaka vodíkovej väzbe má voda teplotu varu 100 °C, zatiaľ čo sulfán (ktorý vodíkové väzby nevytvára) vrie pri teplote -60 °C.

Iné projekty 

Chemická väzba
Informačné a komunikačné technológie

Informačné a komunikačné technológie alebo menej často informačná a komunikačná technológia, skr. IKT (angl. information and communication(s) technology alebo menej často information and communication(s) technologies, ICT) sú technológie, ktoré umožňujú elektronicky zaznamenávať, uchovávať, vyhľadávať, spracovávať, prenášať a šíriť informácie. Ide teda o kombináciu informačnej technológie (a techniky) a komunikačnej technológie (a techniky).

Technológia = pracovný postup + súhrn zariadení a nástrojov, pomocou ktorých sa dotyčný pracovný postup vykonáva

IKT |= súhrn zariadení, nástrojov a postupov používaných pri šírení informácií

Príklady IKT
V jednoduchosti sa dajú informačno-komunikačné technológie rozdeliť nasledovne:
primitívne technológie – posielanie správ dymovými signálmi u indiánov; komunikácia námorníkov pomocou vlajok, svetiel...
vyspelé technológie – komunikácia prostredníctvom kozmických satelitov; pozemné komunikačné zariadenia pracujúce v oblasti rádiových vĺn (TV, rozhlas, mobilné telefóny...); káblové informačné siete...

História IKT 
História pojmu informačno-komunikačných technológií siaha už do roku 1980. Podľa Burgerovej (2006) bol Alvin Toffler jedným z prvých ľudí, ktorí sa zaoberali týmto pojmom. Informačno-komunikačným technológiám sa venoval vo svojom knižnom diele Tretia vlna (The Third Wave), kde popisoval analýzu vývoja ľudskej spoločnosti.

V nasledujúcom období postupne vychádzali ďalšie publikácie, v ktorých sa ich autori zaoberali problematikou informačno-komunikačných technológií. Niektorí autori považovali informačné technológie len za techniku, ktorá spracováva informácie. Iní zase informačné technológie označujú ako „systém metód“, pomocou ktorého sa  podľa Koleničku (1998) realizuje maximálne využitie zdrojov (blízkych aj vzdialených) na komunikáciu v počítačových sieťach.

Rozvoj IKT na Slovensku prebiehal prostredníctvom reprezentovania našej krajiny rôznymi známymi osobnosťami ako napríklad Aurelom Stodolom, Štefanom Baničom, Milanom Rastislavom Štefánikom a Jozefom Murgašom. Jozef Murgaš je známy tým, že položil základy bezdrôtového prenosu a mobilnej komunikácie. Slovensko v tejto oblasti ani v súčasnosti nezaostáva, pretože práve zo Slovenska údajne pochádza jeden z najlepších antivírusových softvérových riešení.

Súčasnosť 
Informačné a komunikačné technológie sú v dnešnej modernej dobe neoddeliteľnou súčasťou našich životov. Ľuďom šetria čas a uľahčujú prácu vo viacerých pracovných odboroch – v zdravotníctve (elektronické zdravotné karty...), v školstve, v doprave, v bankách, na úradoch, v priemysle a v mnohých iných oblastiach. IKT neustále napredujú, a preto je nevyhnutné, aby  sme sa vzdelávali a dokázali s takýmito technológiami pracovať.

Referencie

Externé odkazy 
Informačno-komunikačné technológie - vysokoskolacidopraxe.sk
Co je ICT? - zkusit.cz 

Informatika
Komunikácia
Informačné technológie