joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Marek Maďarič

Mgr. Marek Maďarič (* 23. marec 1966, Bratislava) je slovenský scenárista, dramaturg a politik. Od 4. júla 2006 do 8. júla 2010 bol ministrom kultúry. Po voľbách v roku 2012 sa opäť stal ministrom kultúry SR. V marci 2016 bol vymenovaný do rovnakej funkcie v 3. vláde R. Fica. Po viacerých nezhodách  dňa 25. 10. 2018 zo strany definitívne odišiel a v parlamente zostal pôsobiť ako nezávislý poslanec až do roku 2020.

Raný život, štúdium a rodina 
Narodil sa 23. marca 1966 v Bratislave. V rokoch 1984 až 1989 absolvoval štúdium filmovej a televíznej dramaturgie a scenáristiky na Filmovej a televíznej fakulte Vysokej školy múzických umení v Bratislave. Je ženatý, manželka Zuzana je lekárka. 

Ovláda anglický a francúzsky jazyk.

Umelecká kariéra 
V rokoch 1993 až 1996 pracoval ako nezávislý scenárista. Neskôr pôsobil v Slovenskej televízii ako dramaturg v redakcii literárno-dramatického vysielania. V rokoch 1996 až 1997 bol jej šéfredaktorom a zástupcom šéfredaktora. V rokoch 1999 až 2000 pracoval ako reklamný textár v reklamnej agentúre Istropolitana D´Arcy.

V rokoch 2002 až 2004 bol podpredsedom Rady Slovenskej televízie. Pripravil a realizoval viacero hraných filmov a inscenácií, rozhlasových hier aj divadelných predstavení pre Divadlo Andreja Bagara a Divadlo Astorka Korzo ’90.

Politická kariéra 
Marek Maďarič v roku 1988 vstúpil do Komunistickej strany Slovenska (KSS). Od roku 2002 pôsobil ako vedúci mediálneho a tlačového oddelenia strany SMER - sociálna demokracia. Podpredsedom strany bol od 30. septembra 2006. Oficiálne sa vzdal tejto funkcie na sneme strany v Martine 9. decembra 2017. Nahradil ho Richard Raši. Po vražde mladého novinára Jana Kuciaka a jeho priateľky Martiny sa Maďarič vzdal miesta ministra kultúry v marci 2018. 

Vo vláde Roberta Fica bol minister kultúry Slovenskej republiky. Po predchodcovi Rudolfovi Chmelovi bol prezidentom menovaný do funkcie 4. júla 2006.

Svoj poslanecký mandát si opätovne začal uplatňovať od 28. schôdze 13. marca 2018. Jeho náhradníčkou bola Mária Janíková.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Životopis na stránke Ministerstva kultúry Slovenskej republiky
 Životopis na stránke Úradu vlády Slovenskej republiky
 Životopis na portáli Osobnosti.sk
 Životopis na stránke SMER-SD
 Životopis na stránke Maďarič.sk
 Blog na portáli Aktuálne.sk

Slovenskí politici
Politici KSS
Politici Smeru
Ministri kultúry Slovenskej republiky
Poslanci NR SR (2006 – 2010)
Poslanci NR SR (2010 – 2012)
Slovenskí scenáristi
Osobnosti z Bratislavy
Konštantín VI. (Byzantská ríša)

Konštantín VI. (varianty mena pozri v článku Konštantín VI.;* 771 – † 797) nastúpil ako deväťročný na byzantský trón po svojom otcovi Levovi IV. Zo začiatku za neho vykonávala vládu ako regentka jeho matka Irena, neskôr vládol sám.

V roku 787 uzatvoril spojenectvo s Karolom Veľkým, dokonca sa plánoval sobáš medzi Konštantínom a Karolovou dcérou Rotrud, ale nakoniec sa nekonal a Konštantín uzatvoril manželstvo s dcérou nižšieho šľachtica.

Konštantín mal vtedy 16 rokov a podľa všeobecnej mienky bol teda už dosť starý, aby mohol prevziať výkon vládnych záležitostí od svojej matky. Musel však ešte počkať až do povstania arménskych vojakov v byzantskej armáde v roku 790, ktoré bolo nasmerované proti Irene, kým skutočne získal moc. Irena si nechala titul cisárovnej a Konštantín musel najprv poraziť povstaleckých vojakov, než konečne akceptovala toto nové usporiadanie.

Znovu obnovil prenasledovanie ikonodulov. Musel tiež potlačiť povstanie svojho strýka Nikefora, ktorého potom vyhnal do kláštora, aby mu neprekážal vo vládnutí. Dal sa rozviesť a znovu sa oženil, čo mu spôsobilo ujmu na popularite, a možno to nebolo vôbec legálne, patriarcha to však ignoroval.

V roku 797 vypukla ďalšia vzbura, tentoraz zosnovaná Ireninými spojencami a s jej súhlasom, pri ktorej Konštantína uväznili a oslepili. Neskôr následkom týchto zranení podľahol. Jeho matka Irena získala všetku moc v ríši.

Doba Konštantínovej vlády sa vyznačovala povstaniami, nespokojnosťou obyvateľstva, palácovými intrigami a mravným úpadkom. Ešte počas vlády Michala II. (820 – 829) vystúpili dvaja uchádzači o trón, ktorí predstierali, že sú Konštantínom VI.

Bibliografia

Externé odkazy 
 Biografia Konštantína VI. (po anglicky)

Narodenia v 8. storočí
Úmrtia v 8. storočí
Byzantskí cisári
Obchod na korze

Obchod na korze () je film na motívy novely spisovateľa Ladislava Grosmana. Ako prvý česko-slovenský film získal cenu americkej Akadémie filmových umení a vied (Oscar) za najlepší cudzojazyčný film v roku 1966. Poľská herečka Ida Kamińska bola o rok nato nominovaná na Oscara za najlepší ženský herecký výkon v hlavnej úlohe (cenu nakoniec získala Liz Taylorová za úlohu Marthy v Kto sa bojí Virginie Woolfovej?).

Dej 

Film je tragikomickým príbehom jednoduchého stolára Tóna Brtka, ktorý sa vďaka svojmu švagrovi, miestnemu veliteľovi Hlinkovej gardy, stáva arizátorom a získa skrachovanú galantériu, patriacu staršej židovskej vdove Rozálii Lautmanovej. Film tematizuje schopnosť autoritatívneho režimu zatiahnuť do svojho súkolia aj bezúhonného človeka, ktorý sa potom márne snaží vyrovnať s výčitkami vlastného svedomia.

Príprava a neskoršie premietanie 
Film sa natáčal na východnom Slovensku v Sabinove a v ateliéroch v Prahe.

Nakrúcanie filmu sa začalo 12. júna 1964. Rozpočet filmu tvorcovia prekročili o 700 000 korún a plánovanú metráž 2700 o 750 metrov.

Po roku 1969 bol film ako následok Kadárovej emigrácie zakázaný.

Ocenenia 
 Oscar v kategórii cudzojazyčný film za rok 1965
 Nominácia na Oscara v kategórii Najlepší ženský herecký výkon v hlavnej úlohe za rok 1966 (I. Kamińska)
 Zvláštne čestné uznanie na MFF v Cannes
 Štátna cena Klementa Gottwalda pre J. Kadára, E. Klosa, I. Kamińskú a J. Kronera
 Cena newyorskej filmovej kritiky a Donatellov David pre najlepší zahraničný film roku 1966
 Cena čs. filmovej kritiky 1966

Adaptácie 
 Adaptáciu filmu naštudoval režisér Jaro Rihák pre divadlo Divadlo Astorka Korzo ’90.
 28. marca 2014 mal v divadle Nová scéna európsku premiéru americký muzikál na základe filmu a novely Ladislava Grosmana s rovnakým názvom Obchod na korze.
 24. októbra 2014 mala premiéru adaptácia Divadla Jonáša Záborského v réžii Mariána Pecka.

Referencie

Literatúra 
 VRÁBEL, Juraj, ml.: Obchod na korze : Eseje na filmové témy. Sabinov : Mestské kultúrne stredisko, 2016. 2. vydanie. 72. s. ISBN 978-80-972329-0-0

Slovenské filmy
Filmy podľa názvu
Filmy z 1965
Držitelia Oscara za najlepší cudzojazyčný film
Filmy režírované Jánom Kadárom
Kipa

Kipa (hebr. כיפה, pl. כיפות - kipot) alebo jarmulka (jidiš יאַרמלקע - jarmlke) je okrúhla čiapočka, ktorú nosia praktikujúci židia, v drvivej väčšine muži. Kipa pokrýva temeno hlavy, môže byť pripnutá k vlasom kovovou sponkou. Podľa Talmudu je žid povinný nosiť kipu pri modlitbe a pri štúdiu Tóry. Neskoršie rabínske autority tento úzus rozšírili, takže od 16.-17. storočia nosia mnohí veriaci židia kipu neustále.

História 
V Tanachu nenájdeme mnoho informácií o pokrývkach hlavy, rovnako sporé sú aj informácie zo starovekých pamiatok. Na Čiernom obelisku asýrskeho kráľa Salmanasara sú zobrazení vyslanci izraelského kráľa Jehua prinášajúci tribút (841 pred Kr.). Majú síce pokrývky hlavy, ich odev však vyzerá viac asýrsky než izraelsky. Izraeliti na neskoršom reliéfe kráľa Sinacheriba sú zobrazení bez pokrývky hlavy. Možno predpokladať, že pokrývky hlavy starých Izraelcov sa podobali tým, ktoré nosili Beduíni. Tie pozostávali z kúfíje zloženej do trojuholníka, jeden jeho roh visel vzadu na krku a chránil ho, zatiaľ čo zvyšné dva boli zviazané pod bradou. Hrubým vlneným povrazom (akal) sa táto šatka upevnila na hlave. Neskoršie začali Izraeliti oboch pohlaví používať pokrývky hlavy turbanového typu, aké dnes nosia napríklad arabskí roľníci - felahovia.

Zvyk nosiť kipu pochádza z Talmudu. V traktáte Šabat 156b sa píše: „Zakry si hlavu, aby ťa pokryla bázeň pred nebesami.“ V traktáte Kidušin 31a rabi Chuna uvádza, že rabi Jošua nikdy neprešiel viac než dva metre bez pokrývky hlavy. Vysvetľoval to: „Pretože Božia prítomnosť (šechina) je stále nad mojou hlavou.“ Väčšina halachických autorít sa zhoduje na tom, že nosenie kipy nie je prikázanie, ale len zvyk, ktorý má však platnosť zákona (Šulchan aruch, Orach chajim 2:6). Z prísne talmudického hľadiska je však židovský muž povinný zakrývať si hlavu iba počas modlitby alebo štúdia Tóry.

Etymológia 
Slovo kipa znamená v hebrejčine „kupola“. Etymológia výrazu jarmulka je jasná oveľa menej. Podľa niektorých jazykovedcov, napr. Max Vasmer, slovo jarmulka prešlo do jidiš cez ukrajinčinu alebo poľštinu z tureckého slova yağmurluk, ktoré znamená „plášť do dažďa“. Podľa iných (Herbert Zeiden) je táto hypotéza nesprávna, predsa však uvažujú o pravdepodobnom tureckom pôvode slova. Domnievajú sa, že prvá polovica môže pochádzať z výrazu yarim, tureckého adjektíva s významom „polovičný“. Druhá polovica podľa nich pochádza zo slova qap, ktoré znamená „čiapka“ alebo „uzáver“. Podľa tradičnej etymológie vznikol výraz jarmulka z aramejskej frázy jarej mej-eloka (v bázni pred Bohom) alebo jira malka (bázeň pred Kráľom). Toto vysvetlenie je v súlade s predpokladom, že jarmulka signalizuje bázeň jej nositeľa pred Bohom.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 Nové Slovo; článok o odeve židov

Judaizmus
Pokrývky hlavy
Július Šupler

Július Šupler (* 27. október 1950, Poprad) je slovenský hokejový tréner, ktorý viedol slovenskú reprezentáciu v rokoch 1993-96 a 2006-08.

Hráčska kariéra 
S hokejom začínal v rodnom Poprade, neskôr pokračoval v Liptovskom Mikuláši (oba vo vtedajšej 1. slovenskej národnej hokejovej lige). V rokoch 1970 – 1972 bol hráčom Slovana Bratislava a 1972 – 1976 VSŽ Košice.

Trénerske pôsobenie 
Trénovať začal ako asistent v Poprade 1979-85, v rokoch 1985-87 bol hlavným trénerom tohto klubu. V sezóne 1988-89 vyhral s Liptovským Mikulášom 1.SNHL. V sezóne 1991/92 získal s Duklou Trenčín česko-slovenský titul. V roku 1993 bol vymenovaný za prvého trénera slovenskej reprezentácie. Pod jeho vedením sa Slovensko prebojovalo do najvyššej kategórie Majstrovstiev sveta v hokeji v najkratšom možnom čase, keď v roku 1994 vyhralo C-kategóriu a o rok neskôr B-kategóriu MS. Cenným úspechom bolo i 6. miesto na olympijskej premiére v Lillehammeri 1994. Po Majstrovstvách sveta vo Viedni v roku 1996, kde Slovensko pri prvej účasti medzi elitou obsadilo 10. miesto, mu nebola predĺžená zmluva.

V rokoch 1996-2006 viedol rôzne kluby - získal tituly s Portlandom (WHL - spolutréner), Slovanom Bratislava a HK Riga 2000 (Lotyšsko). 

1998-99 Sparta Praha  hlavný trenér  

1999-2001 Dukla Trenčín hlavný tréner 

2001-02 Slovensko U20 , Dukla Trenčín hlavný tréner 

2002-03 Slovan Bratislava hlavný tréner 

2003-04 Lokomotiv Jaroslavl, Dynamo Minsk 

2004- 2006 Hk Riga 2000 hlavný tréner   

4. júla 2006 bol opätovne vymenovaný za trénera národnej reprezentácie. Za asistentov si vybral Zdena Cígera a Miroslava Miklošoviča (Cígera nahradil v júni 2007 Peter Oremus). 

Na MS 2007 obsadila slovenská reprezentácia 6. miesto, keď podľahla vo štvrťfinále Švédsku.

MS 2008 
Pred svetovým šampionátom v Kanade jeho pozvánku z rôznych príčin odmietlo 14 hráčov. V jeho nominácii bolo napokon 5 hráčov z NHL (z toho jediný útočník Marcel Hossa). Na šampionáte reprezentovali prevažne hráči z európskych súťaží a traja hráči zo slovenskej extraligy (nenominoval však žiadneho z finalistov play-off poslednej sezóny). Mužstvo nepostúpilo zo základnej skupiny po prehrách s Nemeckom a Fínskom. V zápasoch o udržanie zdolalo Slovinsko 5:1 a 4:3 (po samostatných nájazdoch) a obsadilo 13. miesto. Najproduktívnejším hráčom sa stal obranca Ľubomír Višňovský.

Vedenie SZĽH 4. júna 2008 rozhodlo, že 30. júna Šupler pri reprezentácii končí. Jeho nástupcom sa stal Ján Filc.

KHL 
V KHL trénoval Dinamo Riga (2008 – 2011) ,2011-12 CSKA Moskva hlavný tréner  a Donbas Doneck (apríl 2012 – október 2013).

Od októbra 2013 bol trénerom HKm Zvolen.

Referencie

Iné projekty 

Žijúci ľudia
Osobnosti z Popradu
Slovenskí hokejisti
Hráči HK Poprad
Hráči MHk 32 Liptovský Mikuláš
Hráči HC Slovan Bratislava
Hráči HC Košice
Slovenskí hokejoví tréneri
Účastníci MS v hokeji 1996
Účastníci MS v hokeji 2007
Účastníci MS v hokeji 2008
Tarbosaurus

Tarbosaurus bol veľmi veľký dravý dinosaurus blízko príbuzný rodu Tyrannosaurus. Známy je z dobrých pozostatkov ako dospelých, tak nedospelých jedincov. Žil pred približne 70 miliónmi rokov na území dnešného Mongolska. Jediný druh je Tarbosaurus bataar.

Opis 

Tarbosaurus bol typický vyspelý tyranosaurid – disponoval veľkou hlavou so silným žuvacím svaltsvom, krátkymi prednými končatinami, ktoré boli vybavené len dvoma prstami. Váha celého tela spočívala na silných zadných končatinách, kým prednú časť tela vyvažoval pomerne krátky svalnatý chvost. Na rozdiel od tyranosaura bol tarbosaurus o niečo ľahšie stavaný (čo možno súvisí s absenciou veľkých rohatých dinosaurov v kriedovej Ázii) a mal značne užšiu a menej masívnu lebku. 

Vo svojom okolí predstavoval najväčšieho dravca. Podobne ako tyranosaurus, zrejme ani tarbosaurus nebol dobrým bežcom. Napriek tomu bol rýchlejší než väčšina veľkých bylinožravých dinosaurov v okolí. Nemusel však byť výlučný lovec, keďže svojou silou  ľahko odohnal  menších predátorov od ich koristi. Medzi prípadnú korisť tarbosaura zrejme patrili najmä ornitopody z čeľade Hadrosauridae.

Druhy 
Zvyčajne sa uvádza, že Tarbosaurus je známy z dvoch druhov – Tarbosaurus efremovi a Tarbosaurus bataar.  T. efremovi bol pomerne malý, 8 až 10 m. dlhý, zato však pomerne hojný. Jeho korisťou boli zrejme rovnako veľké hadrosauridy a sauropody.  Druhý druh, T. bataar, je tiež síce dobre známy, no vyskytoval sa zriedkavejšie. Pri svojej dĺžke, ktorá sa dosahovala v rozmedzí až 12 metrov si mohol trúfnuť aj na veľké hadrosauridy.  Dnes však prevláda názor, že T. efremovi predstavuje len mladé jedince druhu T. bataar.

Druh tyranosaura? 
Oddávna mnohí vedci považujú tarbosaura za tak podobného tyranosaurovi, že podľa nich predstavuje ďalší druh rodu Tyrannosaurus. Tento názor však nebol nikdy všeobecne prijatý. Nové štúdie (Harum a kol., 2003) dokonca naznačujú dve blízko príbuzné, ale paleogeograficky oddelené vetvy tyranosauridov, ktoré sa od seba odlišujú stavbou nozdier. Na jednej strane je ázijská vetva (Tarbosaurus a Alioramus), na druhej severoamerická (Tyrannosaurus a Daspletosaurus).

Použitá literatúra 
 Hurum, Jørn H. and Karol Sabath, 2003. Giant theropod dinosaurs from Asia and North America: Skulls of Tarbosaurus bataar and Tyrannosaurus rex compared. Acta Palaeontologica Polonica 48 (2), 2003: 161-190. 

Tyrannosauroidea
Svet podľa Garpa

Svet podľa Garpa je názov románu Johna Irvinga, ako aj filmu natočného podľa neho. Hneď po vydaní v roku 1978 sa kniha stala bestsellerom a spolu s Pravidlami muštárne a Hotelom New Hampshire je jedným z najznámejších Irvingových diel.

Dej 

Príbeh rozpráva o osudoch T. S. Garpa, syna vojaka, ktorý umiera krátko po jeho počatí, a zdravotnej sestry Jenny Fieldsovej, ktorá chce dieťa, ale nie manžela (a sex ju zaujíma len ako spôsob počatia dieťaťa). Jenny využije bývalého technika Seržanta Garpa (po úraze hlavy s IQ malého dieťaťa), aby získala, čo chce. Jej bohatí rodičia sú šokovaní, keď zistia, že je tehotná. Jenny vychová Garpa bez ich podpory, pričom pracuje ako školská sestra na chlapčenskej škole a tak zaistí Garpovi vzdelanie (deti zamestnancov školy sú automaticky prijímané a nemusia platiť školné). (Škola je podobná Phillipsovej Exeterskej Akadémii v Exeteri, New Hampshire, ktorú absolvoval John Irving. Jeho nevlastný otec bol tiež zamestnancom školy.)

Na škole sa Garp začína zaujímať o písanie. Keď ukončí štúdium, spolu s Jenny odchádzajú na nejaký čas do Viedne (v Irvingových knihách mesto symbolizujúce smrť). Tu Garpova matka píše svoju autobiografiu nazvanú Sexuálne podozrivá (taká je verejná mienka o nej ako o slobodnej matke) a Garp zase svoju prvú (a najlepšiu) poviedku Penzion Grillparzer. Po vydaní Sexuálne podozrivej sa z Jenny stane známa feministická rečníčka a dom po svojich rodičoch premení na centrum pre ženy v núdzi.

Garp sa stane spisovateľom, ožení sa s Helenou, profesorkou angličtiny a dcérou trénera zápasenia, a spolu majú dvoch synov. Všetko negatívne je v knihe zosobnené v „spodnom výrovi“, čo je detská skomolenina Garpovho syna pre spodné víry vo vode (ktoré človek nevidí, ale môžu ho kedykoľvek stiahnuť ku dnu). Niekoľko rokov žijú celkom idilicky, no prítomnosť spodného výra sa prejaví vo chvíli, keď sa Garp dozvie o Heleninom milencovi. Garp s deťmi odchádza a Helena sa zatiaľ rozchádza s milencom. Obaja sa veľmi snažia neublížiť tomu druhému, no táto snaha končí autonehodou, pri ktorej ich starší syn príde o oko, Helenin milenec o tri štvrtiny penisu, Helena si rozmliaždi jazyk, Garp zlomí čeľusť a mladší syn Walt zomrie.

Kniha zobrazuje totálny krach ľudskej snahy o obyčajný, ale plnohodnotný život. Vyskytujú sa tu prvky, ktoré sa objavujú takmer vo všetkých Irvingových dielach: medvede, wrestling, Viedeň, prostitútky, absurdné nehody a amputácie… Dickensovsky komplexná zápletka sleduje život postáv od narodenia až po smrť.

Film 
 1982 - Svet podľa Garpa, scenár: Steve Tesich, réžia: George Roy Hill, obsadenie: Robin Williams ako Garp, Glenn Close ako Jenny Fieldsová a John Lithgow ako transsexuál Roberta Muldoonová. Close a Lithgow boli za tento film nominovaní na Oscara.

Knihy z 1978
Sfilmované knihy
Savo (sopka)

Savo je malý (6 × 7 km) vulkanický ostrov, patriaci Šalamúnovým ostrovom, nachádzajúci sa blízko severného výbežku ostrova Guadalcanal. Bol objavený španielskymi moreplavcami, ktorí prišli na ostrov práve v čase erupcie v roku 1568.

Je tvorený andezitovo - dacitovými lávami. Erupcie prebiehajú v periódach, prvá bola v rokoch 1568 a 1650, druhá v 1835 - 1847. Obidve vďaka lahárom, pyroklastickým a lávovým prúdom odlesnili celý ostrov a vyžiadali si aj obete na životoch. V súčasnosti je opäť zalesnený a vulkanickú aktivitu dokladajú horúce pramene, fumaroly a malé gejzíry v okolí krátera.

Druhá svetová vojna 
Pre svoju blízku polohu pri ostrove Guadalcanal sa lokalitou niekoľkých námorných bitiek počas druhej svetovej vojny medzi Japonskom a USA.
 Bitka o ostrov Savo (9. august 1942),
 Bitka o Guadalcanal (13. november 1942 - 15. november 1942).

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Savo na Global Volcanism Program (anglicky)

Sopky Šalamúnových ostrovov
Stratovulkány
Cosigüina

Cosigüina je menší, v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na polostrove rovnakého mena v severozápadnej časti Nikaraguy pri pobreží Pacifiku. Sopka je tvorená bazaltovými a andezitovými horninami a jej vrchol je ukončený kalderou s rozmermi 2 × 2,5 km, v súčasnosti zaliatou vodou. Posledná erupcia je datovaná z roku 1859, ale najväčšia sa odohrala 20. januára 1835, keď sopka vyvrhla asi 4,4 mld. m3 prachu, popola a pyroklastov. Bola to jedna z najväčších erupcií v Nikarague a spád sopečného popola bol zaznamenaný až v Mexiku a na Jamajke.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkán Cosigüina na Global Volcanism Program 

Sopky Nikaraguy
Stratovulkány
Andrej Kapustáš

Andrej Kapustáš (* 24. november 1757, Hlohovec – † december 1796, Vilnius) bol poľský ekonóm slovenského pôvodu.

Narodil sa ako prvé zo siedmich detí manželov Jozefa Kapustáša a Anny Furmanovej. V rodnom meste navštevoval školu, v ktorej sa naučil nemecky a hebrejsky.

Odchod do zahraničia 
Po štúdiách odišiel do Postupimu a pracoval v ekonomickom sektore spolu so svojím spoločníkom Františkom Morinom. Okolo roku 1780 sa usadil vo Varšave a viedol tu banku. Po krachu ostatných bankových domov sa jeho banka stala jedinou v Poľsku a získala tak významné postavenie. Bol priateľom Ignáca Działyńského, člena vplyvnej rodiny Działyńskych, a tiež správcom jeho finančných transakcií. Działyński bol zástupcom Tadeusza Kościuszka v Najvyššej národnej rade a neskôr významný poľský diplomat. Kapustáš bol okrem iného členom illuminátskej slobodomurárskej lóže. Zaoberal sa svojským výkladom biblie a talmudu, veril v predpovede a kabalu. V decembri 1790 mu bol udelený poľský šľachtický titul a 17. decembra 1791 erb Odrowaž (pôvodne moravský erb Odřivous), ktorý mal v červenom štíte striebornú strelu na luku. Erb rodu Kapustášovcov mal v modrom štíte strieborného pelikána s červenou ranou na prsiach, kŕmiaceho mláďatá.

V roku 1789 vydal anonymne brožúru, v ktorej hovorí o potrebe založiť v Poľsku národnú banku. O rok neskôr prišiel s presnejším projektom, v ktorom rátal so základným kapitálom 40 miliónov zlotých. Z nich by vlastnil polovicu štát a druhú polovicu súkromní majitelia. V pláne ju rozdelil na dve oddelenia, prvé by sa venovalo emisii a druhé úveru na 7-percentný úrok. Zo ziskov by išli peniaze na výstavbu pevností ciest a kanalizácií. V ďalších svojich brožúrach sympatizoval s Francúzskou revolúciou. Od 3. mája 1792 bol členom magistrátu mesta Varšava.

Účasť v sprisahaní 
Do sprisahania proti kráľovi ho zatiahol Działyński. Od júla 1793 pripravovali spolu plán povstania a Kapustáš venoval 27 000 zlotých do jeho prípravy, hoci chcel, aby povstanie vypuklo neskôr, ako bolo v pláne. Sprisahaniu však prišli úrady v marci 1794 na stopu a Kapustáš sa musel skrývať na okolí Krakova. Do Varšavy sa vrátil v máji a Kosciuszko ho vymenoval za člena poriadkovej komisie Najvyššej národnej rady. Kapustáš v nej neskôr zastupoval predsedu. Pracoval tiež ako gestor, organizátor a šéf finančného rezortu. Naprojektoval prvé poľské peniaze a venoval dostatok času aj ich typografickej realizácii. Počas povstania mal jeho rezort za úlohu aj opravu zbraní.

21. decembra 1794 zatkli Kapustáša a ďalších jeho spoločníkov. Deportovali ich do Petropavlovskej pevnosti a podrobili výsluchu. Väzenie mu nerobilo dobre, pretože bol vychudnutý a drobného vzrastu, navyše trpel častými epileptickými záchvatmi. Napriek zdravotným problémom sa venoval prekladu Biblie a rôznym filozofickým otázkam.
3. decembra 1796 ho prepustili z väzenia a odišiel do mesta Vilnius, kde o pár dní zomrel.

Referencie 
 Šimončič, J.: Hlohovčan Kapustáš - spolupracovník Tadeusza Kościuszku. Príroda a spoločnosť, 1977, č. 12, s. 42-47

Narodenia v 1757
Úmrtia v 1796
Poľskí ekonómovia
Slovenskí ekonómovia
Urbanizmus (architektúra)

Urbanizmus alebo urbanistika je samostatná tvorivá a vedecká disciplína, ktorej cieľom nie je návrh jednotlivých stavieb, ale zaoberá sa problematikou rozvoja osídlenia na všetkých úrovniach od zonálnej, cez sídelnú, regionálnu až po kontinentálnu. Vznik tejto samostatnej disciplíny a jej odčlenenie od architektúry je spojené predovšetkým s mohutným rozvojom mestských sídiel miest, obcí a sídlisk, teda urbánneho (mestského) prostredia na účely bývania, produkcie, rekreácie, komunikovania na začiatku 20. storočia. Urbanizmus tvorí vedeckú bázu pre územné plánovanie. 

Zaoberá sa rozvojom, tvorbou a usmerňovaním vývoja miest, vidieckeho osídlenia a krajiny. Usiluje sa o smerovanie k optimálnemu vývoju sídelných štruktúr, harmonické usporiadanie územia, udržanie ekologickej rovnováhy a ochrane kultúrneho dedičstva a cieľom zaistenia udržateľného rozvoja.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Nová Aténská charta – Zásady plánování měst vypracované Evropskou radou urbanistů v roce 1995
 Úloha městského inženýrství
 Územní plánování v Baťovském Zlíně
 Bata Cities by Jan Bata
 gradOST::

Urbanizmus
Pavel Hrivnák

Pavel Hrivnák (* 9. október 1931, Malý Čepčín, okres Turčianske Teplice – † 3. február 1995) bol slovenský ekonóm a komunistický politik.

Životopis 
V roku 1954 absolvoval Chemickú fakultu Slovenskej vysokej školy technickej (dnes STU v Bratislave). V rokoch 1969 – 1970 bol riaditeľom Výskumného ústavu chemických vlákien vo Svite, neskôr bol v rokoch 1970 – 1974 riaditeľom národného podniku Chemlon v Humennom. 

V rokoch 1974 – 1982 bol námestníkom ministra priemyslu a od 30. novembra 1982 do 12. októbra 1984 bol ministrom priemyslu vo vláde SSR vedenej Petrom Colotkom. Od 12. októbra 1984 zastával post predsedu Slovenskej plánovacej komisie v rovnakej vláde. Od 22. júna 1989 do 8. decembra 1989 bol predsedom slovenskej vlády. 

Od 16. júna 1986 do 20. apríla 1988 bol podpredsedom federálnej česko-slovenskej vlády (ktorú viedol Lubomír Štrougal). V rekonštruovanej Štrougalovej vláde od 21. apríla 1988 do 12. októbra 1988 bol ministrom povereným riadením Federálneho cenového úradu.

V poslednej komunistickej vláde Ladislava Adamca bol od 12. októbra 1988 do 19. júna 1989 prvým podpredsedom vlády a neskôr, už ako predseda slovenskej vlády, do 10. decembra 1989 (do ustanovenia vlády národného porozumenia) podpredsedom vlády.

V rokoch 1971 – 1989 bol členom ÚV KSS, v roku 1989 členom predsedníctva ÚV KSS a kandidát predsedníctva ÚV KSČ. V rokoch 1986 – 1990 bol tiež poslancom SNR.

Po nežnej revolúcii bol v rokoch v rokoch 1993 – 1994 zástupcom firmy AIESEC v Kyjeve.

Zdroje 
 Federálne vlády ČSSR
 Vlády SSR (1969-1989)
 Krátky životopis na servri Vlády ČR

Slovenskí politici
Predsedovia vlády Slovenska
Osobnosti z Malého Čepčína
Pochovaní na Národnom cintoríne v Martine
Absolventi Fakulty chemickej a potravinárskej technológie Slovenskej technickej univerzity v Bratislave
Štefan Sádovský

Štefan Sádovský (* 13. október 1928, Vlkas – † 17. jún 1984, Bratislava) bol slovenský komunistický politik a prvý predseda vlády Slovenskej socialistickej republiky (od 2. januára do 4. mája 1969).

Sádovský v roku 1954 absolvoval Vysokú školu ekonomickú (dnešnú Ekonomickú univerzitu).

V rokoch 1948-1970 bol členom KSČ; postupne bol od roku 1966 členom ÚV KSČ a ÚV KSS, v rokoch 1966-1968 kandidátom, od roku 1967 tajomníkom ÚV KSČ, a od roku 1968 členom predsedníctva ÚV KSČ a členom predsedníctva a sekretariátu ÚV KSS.

Od januára do začiatku mája 1969 bol predsedom prvej vlády SSR v rámci Československej socialistickej republiky. Na zasadaní ÚV KSS 4. mája 1969 bol zvolený za prvého tajomníka ÚV KSS (nahradil Gustáva Husáka) a v kresle premiéra SSR bol sám nahradený Petrom Colotkom. V januári 1970 bol z postu prvého tajomníka odvolaný a nahradený Jozefom Lenártom. Krátko, od februára do decembra 1970 bol podpredsedom vlády SSR. V rokoch 1966-1971 bol poslancom SNR a v rokoch 1969-1971 tiež poslancom Snemovne národov Federálneho zhromaždenia.

8. marca 1971 rezignoval na funkciu poslanca SNR a tým stratil aj mandát v Snemovni národov Federálneho zhromaždenia. V máji 1971 po zjazde KSČ (25.-29. máj) nebol opätovne zvolený do ústredného výboru strany, postupne bol ako následok ambivalentného postoja počas Pražskej jari vylúčený z KSČ a následne odišiel z politického života.

Zdroje

 Krátky životopis na serveri Úradu vlády ČR
 1. schôdza FZ ČSSR 1969-71, Snemovňa národov, 29. januára 1969 Ustanovujúca schôdza FZ, Š. Sádovský zvolený SNR do SN FZ
 10. Schôdza FZ ČSSR 1969-71, Snemovňa národov, 24. marca 1971 Rezignácia Š. Sádovského

Absolventi Ekonomickej univerzity v Bratislave
Slovenskí politici
Predsedovia vlády Slovenska
Osobnosti z Vlkasa
Vylúčení z KSČ do roku 1989
Členovia Ústredného výboru Komunistickej strany Česko-Slovenska
Slovenská socialistická republika

Slovenská socialistická republika (skratka SSR) bol oficiálny názov Slovenska od 1. januára 1969 do 1. marca 1990 v rámci federácie Československej socialistickej republiky. Hlavným mestom bola Bratislava.

Dejiny 
Po okupácii Česko-Slovenska vojskami armád Varšavskej zmluvy boli zabrzdené a neskôr zvrátené všetky demokratizačné reformy Pražskej jari, s výnimkou federalizácie republiky. Centralistické Česko-Slovensko bolo na základe ústavného zákona č. 143 z 28. októbra 1968 rozdelené na Českú socialistickú republiku a Slovenskú socialistickú republiku. Zákon nadobudol účinnosť od 1. januára 1969.

Boli vytvorené dva národné parlamenty - Česká národná rada a Slovenská národná rada a spoločný jednokomorový česko-slovenský parlament bol premenovaný z Národného zhromaždenia na Federálne zhromaždenie s dvoma komorami - Snemovňou ľudu a Snemovňu národov.

Počas procesu normalizácie bola federácia a z nej plynúca deľba moci medzi Českom, Slovenskom a federálnymi inštitúciami skôr de jure ako de facto, keďže moc bola sústredená v rukách Komunistickej strany Československa, spoločne s Komunistickou stranou Slovenska.

Ústavným zákonom Slovenskej národnej rady zo dňa 1. marca 1990 „O názve, štátnom znaku, štátnej vlajke, štátnej pečati a o štátnej hymne Slovenskej republiky“ sa potom názov zmenil na súčasný názov Slovenská republika.

Politika 
Legislatívnu moc v SSR mala Slovenská národná rada. Najvyšším orgánom výkonnej moci bola vláda Slovenskej socialistickej republiky na čele s predsedom vlády.

Predsedovia vlád SSR 
 Štefan Sádovský (2. január 1969 – 4. máj 1969)
 Peter Colotka (4. máj 1969 – 12. október 1988)
 Ivan Knotek (12. október 1988 - 22. jún 1989)
 Pavel Hrivnák (22. jún 1989 – 8. december 1989)
 Milan Čič (10. december 1989 – 27. jún 1990)

Externé odkazy 
 Ústavný zákon o federácii
 Vlády SSR (1969-1989)

Zdroje 
 Slovakia in the Period of „Normalization“ and Expectation of Changes (1969-1989) - Jozef Žatkuliak, The Institute of History, Slovak Academy of Sciences, Bratislava

Dejiny Slovenska
Administratívne členenie Česko-Slovenska
Sopotnica (prítok Hornádu)

Sopotnica je pstruhový vodný tok miestneho významu v Šarišskej vrchovine. Je to ľavostranný prítok Hornádu s dĺžkou 15,5 km.

Opis toku 
Pramení nad obcou Klenov v Sedlickej brázde v nadmorskej výške okolo 650 m n. m. Tečie prevažne juhovýchodným smerom. Prítoky priberá na katastrálnych územiach obcí: Sedlice a Suchá Dolina, sprava sú to potok spod Zajačej hory (635,1 m n. m.), spod Zadného dolu (554,1 m n. m.), spod Rešetky (576,9 m n. m.) a zľava spod Bystrej (765,8 m n. m.). Tečie údolím v Šarišskej vrchovine (na hornom toku) a v pohorí Čierna hora (na dolnom toku), kde preteká podcelkom Sopotnické vrchy. Pod vrchom Tlstá (687 m n. m.) sa medzi obcami Veľká Lodina a Kysak v nadmorskej výške cca 250 m n. m. vlieva do rieky Hornád. 

Preteká obcami Klenov a Miklušovce. Na hornom toku preteká romantickým lúčnatým, mäkko modelovaným údolím, na dolnom toku má prudký spád a viacerými perejami a kaskádami sa prerezáva cez Sopotnické vrchy, pričom vytvára hlbokú približne 12 km dlhú rovnomennú dolinu. V ústí sa nachádza rekreačné stredisko Brezie. Po celej dĺžke toku je lesná cesta, ktorú s obľubou využívajú cykloturisti a peší turisti. Na trase je niekoľko hájovní a zvyšky po vodných mlynoch.

Pôvod názvu 
Podľa vtedajšej osady Sopotnica, ktorá sa spomína z roku 1386, kedy patrila Somosyovcom.

Vodné mlyny 
Miklušovský mlyn
bol postavený asi 1 kilometer pod obcou Miklušovce. Posledným vlastníkom bola rodina Kohútova. Teraz je mlyn prestavaný na súkromný rodinný dom. 

Sedlický mlyn
sa nachádzal asi 900 metrov od odbočky z križovatky cesty Sedlice-Miklušovce  a lesnej cesty pri moste v kameňolome Sedlice. Posledným vlastníkom bola rodina Prokopova. V súčasnosti je z mlyna len zrúcanina.
Safkov mlyn
stojí asi vo vzdialenosti 1,5 kilometra od odbočky z cesty Ľubovec - Suchá Dolina. Odbočka je tesne pred obcou Suchá Dolina. Posledným vlastníkom je rodina Safkova. Aj dnes ide o pomerne zachovalú stavbu.

Hájovňa 
Hájovňa pri Olajošovi
pomenovaná podľa posledného hájnika, ktorý tam býval. Hájovňa stojí asi 0.5 kilometra od sútoku Sopotnice a Sedlického potoka v smere toku Sopotnice. Je možné sa tu dostať z obce Sedlice chodníkom, južným smerom pozdĺž potoka.  V súčasnej dobe je vo vlastníctve obce Sedlice a slúži aj ako príležitostná  turistická ubytovňa.

Iné projekty

Literatúra a zdroje 
 Vlastivedný slovník obcí na Slovensku
''Kotulič,J.: Sedlice podhorská obec Šarišskej vrchoviny, r. 2007

Potoky na Slovensku
Povodie Hornádu
Sedlice (okres Prešov)
Vodné toky v okrese Prešov
Beer Ševa

Beer Ševa () je mesto v Izraeli, najväčšie sídlo Negevskej púšte. V roku 2019 malo mesto 209 687 obyvateľov a bolo ôsmym najväčším mestom v krajine. 20 rokov predtým v ňom žilo len 110 800 ľudí, prírastok bol spôsobený najmä prisťahovalcami z bývaleho ZSSR. 

Je administratívnym centrom južného regiónu a sídlom Ben Gurionovej univerzity. Počiatky mesta sú datované prinajmenšom do čias Abraháma. Existuje viacero vysvetlení pôvodu mena, najčastejšie sa uvádzajú Studňa prísahy (medzi Abrahámom a Abimelechom) a Sedem studní (v hebrejčine beer - studňa, ševa - sedem i prísaha).

Beer Ševa je v súčasnosti významným kultúrnym a priemyselným strediskom.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 stránka mesta (v hebrejčine) 
 stránka mesta v ruštine 
 stránka Ben Gurionovej univerzity 

 
Mestá v Izraeli
Biblické mestá
Irazú

Irazú, je aktívna sopka, nachádzajúca sa v Kostarike v blízkom okolí hlavného mesta San José. S výškou 3 432 m je to zároveň najvyššia sopka Kostariky.

Irazú je pomerne aktívna sopka, od roku 1723 eruptovala asi 23 krát. Najpamätnejšia je erupcia z roku 1963, keď zasypala popolom okolitú krajinu aj hlavné mesto. Odvtedy bola neaktívna až do roku 1994, keď najskôr častými zemetraseniami a následnou menšou freatickou explóziou dala o sebe opäť vedieť.

Vrchol je tvorený niekoľkými krátermi, v jednom z nich sa nachádza jazierko premenlivej hĺbky so zelenou vodou. Ak je priaznivé počasie, je možné z vrcholu uvidieť Pacifik aj Karibik.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkán Irazú na Global Volcanism Program 

Sopky Kostariky
Stratovulkány
Aktívne sopky
Trojtisícovky v Kostarike
Lachíš

Pre dnešné sídlo na rovnakom mieste pozri Mošav Lachíš

Lachíš, tiež Lachiš/Lachis alebo Lakíš (hebr. לכיש) bolo významné staroveké mesto v Izraeli. Je situované niekoľko kilometrov od Kiryat Gatu. Na území bohatého archeologického náleziska sa dnes nachádza Národný park Lachíš.

História 
Po smrti kráľa Šalamúna (vládol približne v rokoch 970-931 pred Kr.) sa krajina rozdelila na dve kráľovstvá - Izrael a Judeu, pričom Lachíš bol po Jeruzaleme druhým najvýznamnejším mestom v Judei.

Národný park 
Niekdajšie slávne mesto bolo objavené na začiatku 19. storočia. Návštevníci Národného parku môžu obdivovať pozostatky kanaánskych chrámov, dômyselný vodovodný systém a mestskú bránu. Britskí archeológovia pri svojom pátraní narazili na studňu, hlbokú 44 metrov. Práve ona bola pravdepodobne dôvodom, pre ktorý Lachíšania zvykli dlho odolávať cudzím votrelcom (Asýrčanom, Babylončanom). Cenným dokumentom je tzv. Lachíšska listina.

Referencie

Externé odkazy 
 Lachíš na špecializovanej archeologickej stránke
 zmienka v Biblii o Lachíši

Biblické mestá
Archeologické lokality v Izraeli
Národné parky v Izraeli
Faktoriál

V matematike sa pojmom faktoriál prirodzeného čísla  označuje súčin všetkých prirodzených čísel od  po 1. Zapisuje sa  a číta sa „n faktoriál“. Napríklad:

Definícia 
Faktoriál kladného celého čísla  je definovaný vzťahom:

Pre potreby kombinatoriky je výhodné definovať aj faktoriál nuly. V takom prípade sa definitoricky kladie .

Kombinatorické súvislosti 
Faktoriál čísla  sa rovná počtu rôznych permutácii -prvkovej množiny.

Asymptotické vlastnosti 
Funkcia faktoriál rastie rýchlejšie, než akákoľvek exponenciálna funkcia a tým skôr rýchlejšie než akýkoľvek mnohočlen.
Pre zaujímavosť, už  predstavuje približne číslo 1,197·10100 čo je číslo väčšie ako odhadovaný počet atómov v nám známom vesmíre.

Algoritmické implementácie 
Implementácia pomocou rekurzívnej funkcie. Ukážka v pseudokóde:

  function faktorial(n)
      if n = 0
          then return 1
          else return n * faktorial(n - 1)

Ukážka implementácie v programovacom jazyku C:

  long double faktorial (int n) {
      long double b = 1;
      while (n--)
           b*=n+1;
      return b;
  }

Dvojitý faktoriál, multifaktoriál 
Okrem bežného faktoriálu sa môže definovať tiež dvojitý faktoriál, označený n!!, v ktorom sa činitele znižujú po dvoch namiesto po jednom. Je možno ho rekurzívne definovať ako

Napríklad 8!! = 8 ⋅ 6 ⋅ 4 ⋅ 2 = 384, 9!! = 9 ⋅ 7 ⋅ 5 ⋅ 3 ⋅ 1 = 945.

Postupnosť dvojitých faktoriálov čísel 0, 1, 2, … začína
1, 1, 2, 3, 8, 15, 48, 105, 384, 945, 3840, …

Okrem dvojitého faktoriálu môžeme túto ideu zovšeobecniť na (už nie príliš používané) multifaktoriály n!!!, n!!!! atď. (všeobecne n!(k)).

Externé odkazy 
  Výpočet faktoriálu (0≤N≤40000)
  Faktoriál

Matematika
Kombinatorika
Teória čísel
Kislovodsk

Kislovodsk (, doslovne po slovensky: kyslá voda) je kúpeľné mesto v Stavropoľskom kraji, v Rusku. Leží na severe kaukazskej oblasti, medzi Čiernym a Kaspickým morom. Je pomenované po minerálnych prameňoch, ktoré sa nachádzajú okolo mesta. 

Na konci 19. a začiatkom 20. storočia bolo mesto Kislovodsk domovom hudobníkov, umelcov a členov ruskej aristokracie, vrátane nositeľa Nobelovej ceny za literatúru Alexandra Solženicyna.

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.kislovodsk-kurort.org
 www.kmvtur.ru
 www.dumaksl.ru

 
Mestá v Rusku
Kúpeľné mestá v Rusku
Prašivá (sedlo)

Prašivá () je horské sedlo vo Veporských vrchoch, v podcelku Sihlianska planina. 

Sedlo je pramennou oblasťou Ipľa a nachádza sa v kopaničiarskej oblasti na katastrálnom území obce Látky. Vedie ním cesta II/526 z Hriňovej do Kokavy nad Rimavicou.
Pod sedlom sa nachádza rekreačné stredisko Látky-Prašivá.

Prístup 
 po  značke z Čierťaže () alebo Bykova () 
 po ceste II/526

Zdroje 

 Poloha na turistickej mape

Priesmyky a sedlá na Slovensku
Veporské vrchy
Herlianske sedlo

Herlianske sedlo () je sedlo v hlavnom hrebeni centrálnej časti Slanských vrchov. Leží medzi vrchmi Mošník () a Črchlina (), oddeľuje podcelky Mošník a Makovica.

Sedlom vedie cesta II/576 spájajúca Košice s Vranovom, na úseku medzi obcami Herľany a Banské. Taktiež ním prechádza červeno-značená turistická trasa z Dargovského priesmyku na vrch Makovica (), chodník je súčasťou medzinárodnej trasy EB.

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Priesmyky a sedlá na Slovensku
Makovský priesmyk

Makovský priesmyk () je sedlo na Kysuciach, na rozhraní Javorníkov a Turzovskej vrchoviny, medzi vrchmi Dupačka () a Beskydok (), na slovensko-českej štátnej hranici.

Priesmykom vedie cesta II/487 odbočujúca z cesty I/10, ktorá vedie z Makova do Velkých Karlovic. Spája údolie Kysuce s moravským Vsetínskom. 

Ďalej ním prechádza náučný chodník Javorníky-Družba, hrebeňom vedie červeno-značkovaný turistický chodník súbežne s lyžiarskou turistickou trasou od sedla Pindula ďalej na sever, do sedla Bumbálka.

V priesmyku je na slovenskej strane motorest, na českej strane pamätník SNP.

Prístup 
 po II/487 z Makova
 po  značke po hlavnom hrebeni z Bumbálky alebo Veľkého Javorníka

Externé odkazy 
 Turistická mapa

Priesmyky a sedlá na Slovensku
Bumbálka

Bumbálka () je horské sedlo v hlavnom hrebeni Turzovskej vrchoviny, medzi vrchmi Beskydok () a Beskyd (), na slovensko-českej štátnej hranici.

Južne od sedla pramení na slovenskom území potok Trojačka, zdrojnica Kysuce. Sedlom vedie hlavné európske rozvodie.

Bumbálkou prechádza dôležitá cestná spojnica E442 v trase cesty I/10 z Valašského Meziříči do Žiliny cez Makov. Je tu hraničný prechod, horský hotel a lyžiarsky vlek.

V súčasnosti je oblasť sedla rekreačnou oblasťou na oboch stranách hranice. Stretávajú sa tu červeno-značkovaná turistická trasa od Makovského priesmyku po hrebeni ďalej na severovýchod, žlto-značkovaná trasa vedie z osady Trojačka do osady Salajka na moravskej strane. Hlavný hrebeň sleduje aj lyžiarska turistická trasa, náučný chodník spája Bumbálku s južnejšie ležiacim Makovským priesmykom.

Prístup 
 po ceste I/10 z Makova
 po  značke po hlavnom hrebeni od Makovského priesmyku
 po  značke z osady Trojačka

Externé odkazy 
 Turistická mapa

Priesmyky a sedlá na Slovensku
Dujava

Dujava () je sedlo v severnej časti Ondavskej vrchoviny, prechádza ním slovensko-poľská štátna hranica. Poľský názov sedla je Przełęcz Dujawa.

Sedlom vedie cesta II/545 zo Zborova cez obec Becherov (leží južne od sedla) do poľského mesta Gorlice. 

Pod sedlom je na slovenskej strane colnica a v jeho blízkosti vojenský cintorín a pamätník padlým v 1. svetovej vojne.

Prístup 
 cestou II/545 z Becherova
 po  značenej medzinárodnej trase E3 od vrchu Javorina (881,2 m n. m.) alebo sedla Nižná Polianka

Zdroj 

 Poloha na turistickej mape

Priesmyky a sedlá na Slovensku
Ondavská vrchovina
Priehyby

Priehyby () je sedlo v pohorí Čergov, medzi vrchmi Horošovík () a Kozí hrb (). Na severnej strane pramení pravostranný prítok Tople, Vlčí potok.

Sedlo je križovatkou turistických chodníkov, modro-značkovaný vedie po hlavnom hrebeni Čergova medzi Minčolom () a sedlom Lysina (), zeleno-značkovaný vedie z obce Livov do Olejníkova. 

V sedle stojí pútnická kaplnka a prechádza ním neudržiavaná asfaltová cesta z Livova do Pečovskej Novej Vsi. Cesta nie je zo strany obce Majdan zjazdná pre bežné automobily. Poradia si s ňou iba terénne automobily. Tiež ním vedie hranica medzi okresmi Bardejov a Sabinov.

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Priesmyky a sedlá na Slovensku
Čergov
Ľubomír Jahnátek

Prof. Ing. Ľubomír Jahnátek, CSc. (* 16. september 1954, Nitra) je slovenský vysokoškolský pedagóg a politik. V rokoch 2006 až 2010 pôsobil ako minister hospodárstva, v rokoch 2012 až 2016 ako minister pôdohospodárstva a rozvoja vidieka. Od júla 2017 je predsedom Úradu pre reguláciu sieťových odvetví (ÚRSO) s funkčným obodobím do roku 2023.

Štúdium 
V roku 1973 ukončil vysokoškolské štúdium na Slovenskej vysokej škole technickej v Bratislave. Potom v rokoch 19781992 pracoval na Výskumnom ústave spracovania a aplikácie plastických látok. Od roku 1992 až do 2005 bol generálny riaditeľ a výrobno-technický námestník v Plastike v Nitre a riaditeľ pre stratégiu v Duslo Šaľa.

Politická kariéra 
Jahnátek je bývalý člen komunistickej strany. V rokoch 2006 až 2010 pôsobil ako minister hospodárstva v prvej Ficovej vláde. V parlamentných voľbách v roku 2010 získal mandát poslanca za SMER-SD, ktorý obhájil aj v nasledujúcich (predčasných) voľbách. Mandát neuplatnil, v druhej Ficovej vláde bol vymenovaný za ministra poľnohospodárstva a rozvoja vidieka.

Ako minister hospodárstva dostal od dekana Materiálovotechnologickej fakulty Pamätnú mincu A. B. Stodolu.

Akademická kariéra 
Popri ministerskej funkcii pôsobil aj na Materiálovotechnickej fakulte STU v Trnave. V januári 2010 mu prezident Ivan Gašparovič udelil titul profesora elektroenergetiky, aj napriek medializovaným pochybnostiam o jeho kvalifikácii a praxi v odbore. Medzi problémami profesúry bol fakt, že Jahnátek nepracoval 5 a viac rokov po získaní habilitácie na verejnej vysokej škole v odbore profesúry. Ďalším kritériom je vedenie doktorandov. Z dvoch, ktorých viedol, jeden nerobil doktorát z elektrotechniky, druhému bol vedúci len po úmrtí pôvodného vedúceho. Téma inauguračnej prednášky bola Stratégie energetickej bezpečnosti elektrizačnej sústavy Slovenskej republiky. Energetickú stratégiu pripravuje Ministerstvo hospodárstva SR a spolupracujú na nej viacerí odborníci.

Predseda Úradu pre reguláciu sieťových odvetví 
24. júla 2017 bol treťou Ficovou vládou vymenovaný do funkcie predsedu Úradu pre reguláciu sieťových odvetví, vo funkcii nahradil Jozefa Holjenčíka. Opozícia výber kritizovala. Podľa SaS Jahnátek nespĺňa podmienku sedemročnej praxe v sieťových odvetviach, v cenotvorbe alebo v tvorbe koncepcií v energetike. Nespĺňa ani zákonnú požiadavku na politickú nestrannosť tejto funkcie. Po výbere do funkcie vláda tajila Jahnátkov životopis. Do funkcie bol uvedený 25. júla 2017.

Referencie

Iné projekty 

Osobnosti z Nitry
Ministri hospodárstva Slovenskej republiky
Slovenskí politici
Politici Smeru
Poslanci NR SR (2010 – 2012)
Ministri pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky
Poslanci NR SR (2016 – 2020)
Absolventi Slovenskej technickej univerzity v Bratislave
Vyučujúci na Materiálovotechnologickej fakulte so sídlom v Trnave Slovenskej technickej univerzity v Bratislave
Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Slovenskí univerzitní profesori
Predsedovia Úradu pre reguláciu sieťových odvetví
František Kašický

PhDr. Mgr. František Kašický, PhD., MBA, LL.M (* 18. november 1968, Gelnica) je slovenský vojak, politik a diplomat. Od 4. júla 2006 do 30. januára 2008 bol ministrom obrany SR v prvej vláde Roberta Fica. Následne pôsobil ako diplomat v službách Ministerstva zahraničných vecí a európskych záležitostí SR, okrem iného ako veľvyslanec Slovenska pri NATO a v Nórsku.

Životopis 
Vysokoškolské vzdelanie získal na Vysokej vojenskej pedagogickej škole v Bratislave. V rokoch 2001-2003 pracoval ako riaditeľ Kancelárie ministra obrany (MO) SR a riaditeľ komunikačného odboru. V rokoch 2003-2004 bol riaditeľom Vojenského obranného spravodajstva MO SR. Od roku 2004 pôsobil vo funkciách tajomníka Výboru NR SR pre obranu a bezpečnosť, Osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti Národného bezpečnostného úradu a Výboru NR SR na kontrolu použitia informačno-technických prostriedkov.

Po parlamentných voľbách v roku 2006 sa stal ministrom obrany vo vláde Roberta Fica. Z postu odstúpil 30. januára 2008 v súvislosti so spornými verejnými obstarávaniami ministerstva obrany. Vo funkcii ministra obrany ho nahradil dovtedajší štátny tajomník Jaroslav Baška.

V rokoch 2008 až 2013 bol mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Slovenska pri Organizácii Severoatlantickej zmluvy (NATO), vedúci delegácie a stály predstaviteľ Slovenska pri Severoatlantickej rade - Brusel, Belgicko. Od 18. apríla 2013 pôsobil ako mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Slovenska v Nórsku.

V septembri 2017 ukončil pôsobenie na poste veľvyslanca v Osle. V súčasnosti pracuje na Ministerstve zahraničných vecí ako veľvyslanec s osobitným poslaním pre granty Finančného mechanizmu Európskeho hospodárskeho priestoru, Nórskeho finančného mechanizmu a Švajčiarskeho finančného mechanizmu.

František Kašický je ženatý a má dve deti. Hovorí po anglicky (aktívne) a rusky (pasívne).

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Ministerstva obrany SR

Osobnosti z Gelnice
Slovenskí politici
Ministri obrany Slovenskej republiky
Politici Smeru
Slovenskí diplomati
Veľvyslanci Slovenska pri Organizácii Severoatlantickej zmluvy
Veľvyslanci Slovenska v Nórsku
Veľvyslanci Slovenska na Islande
Miroslav Jureňa

Ing. Miroslav Jureňa (* 17. jún 1954, Skalica) je slovenský podnikateľ v poľnohospodárstve a politik. Od júla 2006 do novembra 2007 bol minister pôdohospodárstva Slovenska. Bol tiež podpredsedom strany ĽS-HZDS.

Životopis 
Jureňa v roku 1977 absolvoval Vysokú školu poľnohospodársku v Nitre. V rokoch 1977–1990  hlavným ekonómom jednotného roľníckeho družstva v Gbeloch. Bol členom KSČ. Po nežnej revolúcií 1989 začal od roku 1991 v poľnohospodárstve podnikať. Pôsobil vo výkonných riadiacich pozíciách a tiež ako člen orgánov obchodných spoločností. Vo svojej praxi sa venoval problematike pôdohospodárstva a vidieka.

Politická kariéra 
Bol poslancom mestského zastupiteľstva v Gbeloch.

Jureňa bol ministrom pôdohospodárstva a rozvoja vidieka SR v prvej vláde Roberta Fica. V novembri 2007 bol prinútený odstúpiť z funkcie ministra po škandále so sporným prevodom pozemkov na Slovenskom pozemkovom fonde. Rozlúčkovú tlačovú konferenciu usporiadal v kravíne vo Vajnoroch, kde obvinil premiéra Fica zo zaujatosti a uviedol, že zodpovednosť za dianie v SPF nesie hlavne strana SMER-SD.

Členstvo v politických stranách 
 pred rokom 1989 – člen KSČ
 do júna 2011 - člen ĽS-HZDS
 od septembra 2011 - člen SNS (predseda agrárneho sektora)

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Miroslav Jurena - of. web
http://www.sme.sk/c/5979193/jurena-mieri-do-sns-clenstva-v-hzds-sa-uz-vzdal.html

Slovenskí politici
Slovenskí komunálni politici
Politici KSČ
Politici ĽS-HZDS
Politici SNS (1990)
Poslanci NR SR (2006 – 2010)
Ministri pôdohospodárstva a rozvoja vidieka Slovenskej republiky
Absolventi Slovenskej poľnohospodárskej univerzity v Nitre
Osobnosti zo Skalice
Orosí

Orosí je názov vyhasnutého stratovulkanického komplexu pozostávajúceho zo štyroch kužeľov (Orosí, Orosilito, Pedregal a Cacao), nachádzajúceho sa na severozápade Kostariky v blízkosti mesta La Cruz, v pohorí Guancaste. Najvyšší so štyroch kužeľov je Cacao a jeho vrchol je tvorený dvoma menšími kalderami.

Posledná aktivita sopky nie je známa, aj keď v rokoch 1844 a 1849 boli erupcie reportované, neskorším výskumom sa nepotvrdili. Jediný dôkaz sopečnej aktivity je lahárový prúd, ktorý je datovaný na 3 500 rokov.

Okolie sopky je často vyhľadávaná destinácia miestnych obyvateľov, najmä ekologickejšie založených, zaujímajúcich sa o biodiverzitu. Sopka je súčasťou národného parku Parque Nacional Guancaste.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - komplex Orosí na Global Volcanism Program 

Sopky Kostariky
Stratovulkány
Vyhasnuté sopky