joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Zjavenie Jána

Zjavenie Jána (iné názvy: Zjavenie apoštola Jána, Zjavenie svätého Jána, Jánova Apokalypsa/Jánova apokalypsa, Jánovo zjavenie, (zriedkavo) Zjavenie Jána Teológa, apokalypsa, Apokalypsa; z gr. ἀποκάλυψις: ἀπο- apo- = od a κάλυψις kalipsis = prikrývka, spolu doslovne odkrytie; skratka Zjv alebo Zj alebo Zjav) je posledná z 27 kníh Nového zákona. Je jedinou novozákonnou prorockou knihou.

Autorstvo 
Názov knihy naznačuje, že jej pravdepodobným autorom bol apoštol Ján, ktorý ako jediný z dvanástich apoštolov zomrel prirodzenou smrťou a ako posledný z nich. V samotnej knihe však autor sám seba pomenováva iba Ján a udáva, že počas zjavenia bol v exile na ostrove Patmos, takže sa o ňom hovorí aj ako o Jánovi z Patmu.

Štruktúra 
Kniha sa skladá podľa všeobecne rozšíreného delenia z 22 hláv (kapitol) a obsahovo sa delí na dve časti:
 Posolstvo siedmim cirkvám (cirkevným spoločenstvám) v Malej Ázii (hlavy/kapitoly 1-3)
 Videnie o konci sveta (hlavy/kapitoly 4-22)

Kniha je napísaná pre sedem cirkví v Ázii - efezskú, smyrniansku, pergamskú, tyatirskú, sardyskú, filadelfskú a laodicejskú.

Druhá časť knihy je preplnená symbolmi a obraznými vyjadreniami, preto existuje mnoho jej výkladov, pričom žiadny z nich nie je všeobecne prijímaný, dokonca ani v samotnej Katolíckej cirkvi nepanuje v tomto podľa mnohých informácií jednota.

Mnohé predstavy v knihe sú podobné ako v židovských apokalypsách. Zjavenie sa popisuje vo videniach.

V tejto knihe sa objavuje aj takzvané satanské číslo (666), ktoré sa vykladá a interpretuje rôznymi spôsobmi.

Poznámky

Referencie

Literatúra

Iné projekty

Externé odkazy 
 Zjavenie apoštola Jána, iný link - rímskokatolícky preklad, obsahuje úvod s informáciami o knihe
 Zjavenie - evanjelický preklad

Nový zákon
Kežmarská Biela voda

Kežmarská Biela voda je rieka na Slovensku ktorá odvodňuje východnú časť Vysokých Tatier.

Tok rieky 
Rieka vzniká sútokom Zeleného potoka, odvodňujúceho dolinu Zeleného plesa a Bieleho potoka, pritekajúceho z Doliny Bielych Plies. Na svojom toku priberá Napájadlový potok, tečie na východ popri Mlynčekoch a neďaleko Kežmarku ústi do rieky Poprad.

Niektoré pramene za zdrojnicu rieky chybne označujú Biely potok, vytekajúci z Bielych plies. V zmysle väčšiny historických prameňov však toponymom Kežmarská Biela voda označujeme až tok poniže sútoku Bieleho potoka s Zeleným potokom.

Názov Bielej vody patrí medzi prvé geografické názvy vo Vysokých Tatrách, pod názvom aqua Bela quae fluit de miueis montibus (rieka Bela tečúca z Snežných hôr - ako sa historicky Tatry označovali) sa spomína už v pozemkových listinách z roku 1285.

V starších latinských textoch  Dávid Fröhlich  (1639, 1644) rieku označuje Albula Amnis - Biela bystrina, čo vychádza z pravdepodobne jej horského bystrinného charakteru s množstvom štrkovitých nánosov bielej farby. Slovenský polyhistor Matej Bel v roku 1736 už uprednostňuje prívlastok Albula Kesmarkiensis - Kežmarská Biela voda. Kartograficky ju prvýkrát znázornil v mape Spiša Pavol Kray v roku 1715 s nemeckým názvom Weiss Wasser. 

Pretože Bielych vôd je veľa, zvykne sa v názve riečky používať adjektívum Kežmarská Biela voda alebo správnejšie Biela voda kežmarská, pretože dodatkový miestopisný prvok nie je možné považovať za konštantu a tobôž nie za hlavnú zložku rozvitého názvu.

Pravé prítoky 
 Napájadlový potok
 Biely potok

Ľavé prítoky 
 Zelený potok

Splavnosť 
Kežmarská Biela voda nie je splavná vzhľadom na nízky prietok a veľa skál v riečisku. V prípade VV je teoreticky splavná od Mlynčekov, resp. od Cesty slobody (prvosplav).

Obťažnosť Bielej vody kežmarskej 
 WV IV+

Nebezpečné miesta 
 napadané stromy

Mestá a dediny pri Bielej vode kežmarskej 
 Kežmarské Žľaby
 Mlynčeky
 Kežmarok

Iné projekty 

Rieky na Slovensku
Povodie Popradu
Vodné toky vo Vysokých Tatrách
Vodné toky v Popradskej kotline
Vodné toky v okrese Kežmarok
Vodné toky v okrese Poprad
Libračný bod

Libračný bod (libračné centrum, Lagrangeov bod) v nebeskej mechanike, v sústave dvoch telies m1 a m2 rotujúcich okolo spoločného ťažiska, je bod, v ktorom sa vyrovnávajú gravitačné a odstredivé sily. Malé teleso, ktoré tiež rovnako rotuje okolo spoločného ťažiska telies m1 a m2 a sa nachádza v tomto libračnom bode, nemení voči sústave svoju polohu, teda si od telies m1 a m2 zachováva konštantnú vzdialenosť. Všetky libračné centrá sa nachádzajú v rovine rotácie telies m1 a m2 a je ich celkom päť. Označujú sa L1, L2, L3, L4 a L5.

História 
Prvé tri kolineárne Lagrangeove body L1, L2 a L3 boli objavené Leonhardom Eulerom niekoľko rokov predtým než Joseph Louis Lagrange objavil zostávajúce dva L4 a L5.

V roku 1772 Lagrange publikoval "Esej na problém troch telies". V prvej kapitole uvažoval ako opísať pohyb troch telies v sústave s ľubovoľnými počiatočnými vzájomnými polohami a hybnosťami. Následne z toho v druhej kapitole opísal dva špeciálne prípady pohybu platné pre hocijakú sústavu troch telies so sústrednými kruhovými obežnými dráhami. Prvý prípad bol kolineárny obeh okolo spoločného ťažiska, ktorý už objavil Euler, no Lagrange ho naformuloval elegantnejšie, t.j. obeh týchto troch telies tak, že sa v každom čase všetky tri nachádzajú na jednej priamke, a druhý bol rovnostranný, t.j. obeh týchto telies tak, že v každom čase tvorili spojnice týchto telies spolu rovnostranný trojuholník.

Vlastnosti 

Centrá L1, L2 a L3 ležia na priamke prechádzajúcej ťažiskami telies m1 a m2. Centrum L1 leží medzi nimi a L2 a L3 sa nachádzajú na ich vonkajších stranách. Centrá L4 a L5 tvoria s týmito dvoma telesami rovnostranné trojuholníky.

Z pohľadu neinerciálnej vzťažnej sústavy rotujúcej s oboma hlavnými telesami sú gravitačné silové účinky telies m1 a m2 a odstredivá sila pôsobiaca na malé teleso umiestené v jednom z libračných centier v rovnováhe. Presnejší rozbor je možné vykonať pomocou súčtu gravitačných potenciálov hlavných telies m1 a m2 a "rotačného" potenciálu neinerciálnej sústavy. V skutočnosti je ale aj tam stabilita tohto malého telesa hlavne vďaka pôsobeniu ďalších telies v sústave obmedzená. Telesá zachytené v okolí bodov L4 a L5 okolo nich obvykle mierne oscilujú na trajektórii v tvare tadpole (v preklade žubrienka) ako napríklad Trojanské asteroidy planéty Jupiter prípadne oscilujú po trajektórii v tvare podkovy okolo bodov L4, L3, L5 a späť. Body L1 až L3 sú v rovine obehu nestabilné aj pri malej výchylke od ideálnej polohy. Je možné však nájsť sklonené, polostabilné obežné dráhy okolo týchto bodov zvané halo orbita. Tieto dráhy bývajú využívané pri umiesťovaní umelých družíc v blízkosti libračných bodov L1 až L3. V prípade sústavy Slnko-Zem je to pre pozorovanie vesmíru alebo Slnka. V libračnom centre L1 je napríklad umiestnená kozmická sonda SOHO a v libračnom centre L2 je zase napríklad astrometrická sonda Gaia vypustená v roku 2013. Medzi rokmi 2009 až 2013 v libračnom bode L2 pracovali aj ďalšie sondy ako kozmický ďalekohľad Planck a Herschelov vesmírny ďalekohľad.

Príklady vzdialeností planét od libračných bodov

Odkazy

Referencie 

Nebeská mechanika
Ivo Gogál

Ivo Gogál (* 11. január 1959, Zvolen) je slovenský televízny, divadelný a dabingový herec. Je syn režisérky Marty Gogálovej a herca a režiséra Jána Gogála. Svoj debut absolvoval už ako šesť ročný. Je druhýkrát ženatý, má štyri deti a žije v Bratislave.

Filmografia 
 
 1967: Mister Scrooge
 1968: Sladký čas Kalimagdory; Maroško
 1971: "... Aj vtedy rozkvitli kvety"
 1976: Dvakrát do tej istej rieky; Americká tragédia
 1977: Dravý prúd
 1978: Horúci dych
 1979: Žiadne veľké slová
 1980: Hodiny; Príčina katastrofy náhodná
 1981: Macbeth; Mojmír II.; Obyčajné rozmery
 1982: Kouzelné dobrodružství; Dedičstvo
 1983: Hasičský plášť; Zuzana Vojířová
 1984: Všechno nebo nic; Tajomný ostrov; Rozprávky pätnástich sestier; Múdra princezná
 1986: Cena odvahy (Andy)
 1987: O živej vode (slepý sluha)
 1990: Dávajte si pozor! (neznámy muž)
 1990: Šípková Ruženka
 1996: Lea (Lein otec)
 1998: Rivers of Babylon (Zdravko)
 20022004: Sue Thomas: F.B.Eye (dabing Dimitrius Gans)
 2008: Priateľky (Vincenzo Giroldini)
 2009: Ako som prežil (Dobrý synček)
 2009: Ordinácia v ružovej záhrade
 2009: Odsúdené (Luky)
 2009: Dôverní nepriatelia (TV inscenácia)
 2010: Panelák
 2012: Dr. Dokonalý; Horúca krv
 2013: Kolonáda
 2014: Doktori; Vdova 
 2020: Oteckovia (Marekov nový šéf)

Dabing 
Ivo Gogál má veľmi hlboký hlas, vďaka ktorému je veľmi často obsadzovaný na černochov, hlavne tých starších. 

Herci ktorých Gogál dabuje najčastejšie (v zátvorke sú uvedené príklady filmov, v ktorých Gogál daného herca nadaboval):
 Morgan Freeman (Temný rytier, Návrat Temného rytiera, Sedem a ďalších viac ako 25 filmov)
 Samuel L. Jackson (Star Wars, Avengers: Pomstitelia, Thor a ďalších viac ako 25 filmov)
 Laurence Fishburne (séria Matrix, C.S.I. Las Vegas, ...)
 Sean Bean (celá séria filmov o Richardovi Sharpeovi okrem prvých dvoch)
 Jean-Claude Van Dame (Expendables 2, Univerzálny vojak, ...)
 Bill Cosby (Show Billa Cosbyho, ...)
 Ving Rhames (Mission: Impossible, ...)
 Denzel Washington (Nezastaviteľný vlak, ...)
 Delroy Lindo
Taktiež nadaboval postavu kapitána Barbossu (Geoffrey Rush) v sérii filmov Piráti z Karibiku, Dartha Vadera (James Earl Jones) v pôvodnej trilógií Star Wars, postavu Johna Luthera (Idris Elba) v seriáli Luther, postavu elfa Elronda (Hugo Weaving) v sérii Pán prsteňov a filme Hobit: Neočakávaná cesta a postavu Leona Vancea (Rocky Carroll) v seriáli NCIS: Námorný vyšetrovací úrad.

Diskografia, kompilácie (výber)
 2008 - Veľkí herci spievajú malým deťom 2 - Kniha s CD - Enigma, ISBN 978-80-969830-1-8, Texty: Peter Konečný - Alena Michalidesová - Oľga Záblacká - Svetozár Sprušanský, Hudba: Sisa Michalidesová, (na CD spievajú: Stano Dančiak, Marián Labuda, Marián Geišberg, Martin Huba, Monika Hilmerová, Robert Roth, Petra Polnišová, Ladislav Kerata, Oľga Belešová, Alexander Bárta, Ivo Gogál a Gabriela Dzuríková)

Slovenskí dabingoví herci
Slovenskí divadelní herci
Slovenskí filmoví herci
Slovenskí herci divadelných muzikálov
Slovenskí televízni herci
Slovenskí dabingoví režiséri
Osobnosti zo Zvolena
Michal Gučík

Michal Gučík (* 28. august 1962, Nitra) je slovenský herec a podnikateľ. Od 29. decembra 2010 do 27. marca 2012 bol generálnym riaditeľom spravodajskej televízie TA3.

Filmografia 
 
 1980: Toto leto doma (Dušan)
 1981: Vták nociar (mladík)
 1983: Hořký  podzim s vůní manga (Švéd Erik)
 1983: Výlet do mladosti (Gusto)
 1984: Kráľ Drozdia brada (kupec)
 1984: Na druhom brehu sloboda (Peter)
 1988: Piloti (ppor. Martin Gabriel)
 1991: Tajomstvo alchymistu Storitza (Marc Vidal)
 1992: Pozemský nepokoj (Henry)
 1994: Vášnivé známosti (poviedka Verný sluha - The Faithful Manservant)
 2003: Zostane to medzi nami (operný spevák)

Externé odkazy 
 ČFN.cz - Michal Gučík 
 ČSFD.cz - Michal Gučík 
 FDb.cz - Michal Gučík 
 IMDb.com - Michal Gučík  

Žijúci ľudia
Slovenskí dabingoví herci
Slovenskí divadelní herci
Slovenskí filmoví herci
Slovenskí televízni herci
Slovenskí podnikatelia
Osobnosti z Nitry
Vladimír Jedľovský

Vladimír Jedľovský (* 7. november 1951, Čaka) je slovenský herec.

Študoval na Strednej poľnohospodárskej technickej škole v Trnave, napokon študoval herectvo. Je členom Divadla Jána Palárika v Trnave. Je dlhoročným partnerom herečky Táni Kulíškovej.

Jeho hlas možno poznať aj z dabingu.
Dabované postavy:
 Dr. Gregory House v seriáli Dr. House
 Sebastian Stark v seriáli Shark
 Kamarát Hortona v seriáli Horton

Divadlo 
zoznam nie je úplný
 Voľakedy a dnes 
 Mandragora

Filmografia 
 1976: Amerikán
 1984: Rozprávky pätnástich sestier
 1985: Veštba 
 1985: Materské znamienko
 1986: Rodina Tjaeldovcov
 1986: Alžbetin dvor (Fojtík)
 1987: Hody (Ondrej Nádasky)
 1987: Začiatok sezóny (Tesár)
 1988: Psia zima
 1988: Sagarmatha (Karol)
 1989: Rabaka (lekár)
 1991: Štúrovci
 1991: Rozruch na onkológii
 1991: Pravda
 1991: Meteor
 1992: Neznámy
 1992: Eros a Psyché
 1992: Lepšie byť bohatý a zdravý ako chudobný a chorý
 1993: Zurvalec
 1993: Doloroso
 1994: Národný hriešnik
 1994: Diagnóza: vajíčko
 1994: Čierny mních
 1995: Z môjho denníka
 1995: Škriatok
 1996: Herodes a Herodias
 1997: Čo viem ja, nevieš ty
 1997: Nejasná zpráva o konci světa (krčmár)
 1998: Knieža
 1999: Šest statečných
 1999: Klietka
 2000: Sokoliar Tomáš (otec)
 2000: Zpráva o putování studentů Petra a Jakuba
 2000: Prekliaty služobník lásky
 2001: Pod hladinou
 2005: Rodinné tajomstvá
 2007 – 2008: Ordinácia v ružovej záhrade (TV seriál)
 2008: Mesto tieňov
 2009: Jánošík - Pravdivá história
 2010: V mene zákona (hlas)
 2011: Mŕtvola musí zomrieť
 2014: Kolonáda (TV seriál)
 2015: Johankino tajomstvo (TV film)
 2017: Rex (TV seriál)

Dabing 
 Dr. Gregory House (Hugh Laurie) – Dr. House 
 Rubeus Hagrid (Robbie Coltrane) – Harry Potter a Kameň mudrcov, Harry Potter a Tajomná komnata, Harry Potter a Väzeň z Azkabanu, Harry Potter a Ohnivá čaša, Harry Potter a Fénixov rád, Harry Potter a Polovičný princ, Harry Potter a Dary smrti 1 a Harry Potter a Dary smrti 2 
 Waternoose – Príšerky s.r.o.
 Ivan – Autá 2
 kamarát Hortona – Horton

Referencie

Externé odkazy 
 Slovenský dabing

Slovenskí dabingoví herci
Slovenskí divadelní herci
Slovenskí filmoví herci
Slovenskí televízni herci
Osobnosti z Čaky
Andrej Kraus

Mgr. art. Andrej „Andy“ Kraus (* 13. júl 1967, Bojnice) je slovenský herec, humorista, scenárista, producent a moderátor. Herectvu sa venuje od detstva. Účinkoval v rozhlasovom zábavnom programe Twister a v televíznych humoristických programoch Uragán, Hurikán, Susedia a Kutyil, s.r.o. Známy je najmä svojou spoluprácou s Petrom Marcinom alebo aj "mileneckou" aférkou s mladou herečkou Natáliou Puklušovou. Taktiež v roku 2017 vydal knihu s názvom Route 67.  

Chvíľu moderoval aj talkšou Nech sa páči. Písal scenár seriálu Panelák na TV JOJ, taktiež aj Kutyil s.r.o., kde je aj hlavným protagonistom. Scenáristom bol aj v ďalších seriáloch TV JOJ – Keby bolo keby a Pod povrchom.

Filmografia 
 1976: Sváko Ragan (TV film)
 1976: My sme malí muzikanti (seriál)
 1977: Kamarátka Šuška (Peter Horský)
 1987: Discopříběh (Cáfa)
 1988: Postoj (Imro)
 2006 – 2007; 2018 – súčasnosť: Susedia (László Komárom)
 2008: Panelák (34. časť; neurotický režisér Krausz)
 2008 – 2009: Kutyil s.r.o. (Lajos Gyönyörű)
 2016: Dovidenia stará mama

Diskografia 
 2003: Hity z uragánu – Krímeš, CD

Referencie

Externé odkazy 
 Andrej Kraus na IMDb

Slovenskí filmoví herci
Slovenskí televízni herci
Slovenskí humoristi
Slovenskí rozhlasoví moderátori
Slovenskí televízni moderátori
Slovenskí rozhlasoví scenáristi
Slovenskí televízni scenáristi
Osobnosti z Bojníc
Ľudovít Hudek

Doc. JUDr. Ľudovít Hudek, CSc. (* 30. máj 1948, Bratislava) je slovenský prokurátor. Bol minister vnútra Slovenskej republiky v rokoch 1994 až 1996. Predtým v termíne od 16. novembra do 13. decembra 1994 bol generálnym prokurátorom až do nástupu na ministerský post. Je ženatý, má dve deti.

V roku 1966 ukončil Strednú všeobecnovzdelávaciu školu. Rok potom pracoval v podniku Slovnaft Bratislava ako robotník. V rokoch 1967-1972 študoval na Právnickej fakulte UK v Bratislave. Po ukončení školy začal v roku 1974 pracovať ako podnikový právnik. Od mája 1976 bol vedecko-pedagogickým pracovníkom na Fakulte vyšetrovania Vysokej školy ZNB v Bratislave. V rokoch 1977 až 1981 absolvoval externú vedeckú ašpirantúru na Právnickej fakulte UK. 

V novembri 1993 ho prezident SR vymenoval za generálneho prokurátora Slovenskej republiky. V tejto funkcii zotrval do vymenovania za člena vlády SR.

2. mája 1996, tri dni po výbuchu auta, v ktorom zahynul Róbert Remiáš, vyhlásil Hudekov hovorca Debnár, že príčinou výbuchu bola pravdepodobne porucha na propán-butánovom pohone vozidla. Ministerstvo vnútra pod vedením Ľudovíta Hudeka tak nečakalo na závery z vyšetrovania a zverejnilo neoverenú a nepravdivú informáciu. Ako sa neskôr ukázalo, táto teória bola jednou z viacerých, ktoré mali odviesť pozornosť verejnosti od podstaty problému a od prieťahov vo vyšetrovaní kauzy únosu Michala Kováča ml. do zahraničia. 

Narodenia v 1948
Žijúci ľudia
Osobnosti z Bratislavy
Slovenskí právnici
Slovenskí politici
Ministri vnútra Slovenskej republiky
Generálni prokurátori (Slovensko)
Pavol Višňovský

Pavol Višňovský (* 8. máj 1960, Veľké Leváre) je slovenský herec.

Filmografia 
 1983: Muž nie je žiaduci (Juraj Horvát)
 1984: Na druhom brehu sloboda (Ondrej Janiš)
 1984: Noc smaragdového měsíce (Vojta)
 1985: Zelená léta (Balco)
 1987: Gottšalk 
 1987: Matej Bel z Očovej
 1987: Zbojnícke fašiangy
 1988: Uzavřený okruh (Ing. Jan Kalaš)
 1995: Hazard
 2000: Čajová šálka lásky
 20082012: Mesto tieňov (Ivan; vyšetrovateľ)
 2009: Ako som prežil
 20092011: Odsúdené
 2010: Detektív Kripta (rozprávač)
 2012: Druhý dych (Judr. Teodor Musil)
 20142016: Kolonáda (Igor Bernát)
 20162019: Za sklom (Borsó)
 2017: Rex (Martin Koch)

Ocenenia 
 2009: IGRIC - za herecký výkon vo filmovom alebo televíznom diele: postava vyšetrovateľa Tomečka v televíznom seriáli Mesto tieňov „za civilné a dôveryhodné stvárnenie hlavnej postavy v kriminálnom seriáli“

Referencie 

Slovenskí dabingoví herci
Slovenskí divadelní herci
Slovenskí filmoví herci
Slovenskí televízni herci
Slovenskí televízni moderátori
Členovia Divadla Andreja Bagara
Osobnosti z Veľkých Levár
Geraldova hra

Geraldova hra je román Stephena Kinga.
  
Silný príbeh manželov Geralda a Jessie Burlinghamovcov, ktorí sa na svojej odľahlej chate oddávajú erotickým hrám. Vo chvíľach, keď Gerald pripútal svoju ženu k posteli, zomiera a Jessie je uväznená. Uväznená žena bojuje so smädom, strachom a vnútornými hlasmi rovnako, ako s vlastnou minulosťou, ktorú poznačilo sexuálne zneužitie otcom.

K jej starostiam pribudne boj o Geraldovo telo, ktoré sa stane potravou túlavého psa a strach o vlastný život po návšteve záhadnej postavy s kufríkom kostí. Zoslabnutej žene sa podarí oslobodiť sa drastickým spôsobom a nájsť pomoc. Vyvrcholením románu je list, ktorý Jessie píše priateľke. V liste opisuje zistené detaily o záhadnom mužovi, Geraldovej smrti ...

Knihy z 1992
Knihy Stephena Kinga
Sfilmované knihy
Viera Strnisková

Viera Strnisková (* 30. október 1929, Hlohovec – † 31. august 2013, Bratislava) bola slovenská herečka. Sestra divadelného režiséra Vladimíra Strniska.

Študovala na Filozofickej fakulte, neskôr na Lekárskej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. V osemnástich rokoch začala účinkovať na Novej scéne v Bratislave (1948-1950). Potom hrala v Mestskom divadle v Kolíne (1950-1951), v Divadle Jozefa Gregora-Tajovského vo Zvolene (1953-1957) a v Nitre (1957-1962). V rokoch 1962 - 2004 v Slovenskom národnom divadle. Po roku 1989 účinkovala tiež v Spišskom divadle v Spišskej Novej Vsi. Významná bola aj jej recitačná, rozhlasová a dabingová činnosť. Bola tri krát vydatá, jej druhým manželom bol režisér Pavol Haspra. Ich dcéra Jana Strnisková-Mikulášová (* 1957) sa stala tiež herečkou a režisérkou.

Filmografia  
 1959: Pán a hvezdár (princezná z Hornovodského zámku)
 1963: Tvár v okne (Haruštiaková)
 1964: Prípad pre obhajcu (Urbančíková)
 1965: Námestie svätej Alžbety (Weimannová)
 1965: Smrť prichádza v daždi (Holešová)
 1966: Živý bič (Ilčička)
 1967: Rok na dedine (nevesta)
 1967: Zmluva s diablom (lekárka)
 1968: Dialóg 20-40-60 (žena I.)
 1968: Sladký čas Kalimagdory (Lebduchová)
 1968: Traja svedkovia (Remeňová)
 1970: Medená veža (sprievodkyňa)
 1970: Zločin slečny Bacilpýšky (bezdetná manželka)
 1972: ...a pozdravuji vlaštovky (Maruškina matka)
 1972: Ďaleko je do neba (Klenčová)
 1973: Srdce na lane (Válková)
 1973: Zatykač na královnu („kralovnina“ matka)
 1974: Deň, ktorý neumrie (Matúšova matka)
 1974: Ohnivé križovatky (Belušová)
 1975: Stretnutie (Mara Dadová)
 1977: Rača, láska moja (Orlíková)
 1978: Dievča z jazera (Kováčová)
 1978: Nie (Beláňová)
 1978: Pustý dvor (matka)
 1978: Sneh pod nohami (učiteľka)
 1978: Ežo Vlkolinský (matka)
 1979: A pobežím až na kraj sveta (Káťa)
 1982: Predčasné leto (riaditeľka školy)
 1982: Soľ nad zlato (Matka víl)
 1984: Na druhom brehu sloboda (Mrázová)
 1986: Kohút nezaspieva (pani lekárniková)
 1986: Alžbetin Dvor (zemanka Ruttkayová)

Ocenenia 
V roku 1969 získala titul Zaslúžilá umelkyňa a v roku 2003 jej prezident Rudolf Schuster udelil štátne vyznamenanie Pribinov kríž II. triedy.

Referencie

Externé odkazy 
 
 

Slovenské dabingové herečky
Slovenské divadelné herečky
Slovenské filmové herečky
Slovenské televízne herečky
Členovia Divadla Andreja Bagara
Členovia Divadla Jozefa Gregora Tajovského
Osobnosti z Hlohovca
Laureáti Pribinovho kríža II. triedy
Mayotte

Mayotte je zároveň zámorský departement a zámorský región Francúzska a EÚ. 

Ide o najľudnatejší ostrov z Komorských ostrovov v Indickom oceáne o rozlohe , s počtom obyvateľov 186 452 (2007). Správne stredisko: Mamoudzou.

Dejiny 
Majoritné náboženstvo na Mayotte je Islam. Hlási sa k nemu 97% obyvateľstva, zvyšné 3% sú kresťania. – v rokoch 1974 a 1976 hlasovali proti svojmu začleneniu do Federálnej islamskej republiky Komory, ktorá vznikla 6. júla 1975 z dovtedy francúzskej dŕžavy. Ostrov tak dodnes tvorí súčasť Francúzska.

Od 4. apríla 2011 je zámorský departement a zámorský región.

Ekonomika 
Poľnohospodárstvo (vanilka, ylang-ylang, káva a kopra). Hlavní obchodní partneri sú Francúzsko, Komory a Keňa.

Iné projekty

Referencie 

 
Ostrovy Indického oceánu
Ostrovy Francúzska
Francúzske zámorské správne korporácie
Zvláštne územia EÚ
Obdĺžnik

Obdĺžnik je druh mnohouholníka so štyrmi stranami - štvoruholník, pričom každé dve susedné strany obdĺžnika zvierajú navzájom pravý uhol. Dve a dve protiľahlé strany obdĺžnika sú rovnobežné a rovnako dlhé. Obdĺžnik má vždy dve strany dlhšie, ako ďalšie dve. Špeciálnym prípadom obdĺžnika je štvorec so štyrmi rovnako dlhými stranami.

Matematické vzťahy 
Nech má obdĺžnik strany s dĺžkami "a" a "b". Potom platí:

Vlastnosti 
 Vzájomne protiľahlé strany sú rovnobežné a majú zhodnú dĺžku.
 Uhlopriečky obdĺžnika sa navzájom delia na polovicu a sú rovnako dlhé.
 Obdĺžnik má opísanú kružnicu so stredom v priesečníku uhlopriečok a polomerom rovným polovici dĺžky uhlopriečky.
  Obdĺžnik obecne nemá vpísanú kružnicu – výnimkou je len špeciálny prípad obdĺžnika – štvorec.
 Obdĺžnik je stredovo súmerný podľa priesečníku uhlopriečok.
 Obdĺžnik je v obecnom prípade osovo súmerný podľa dvoch osi. Osami súmernosti sú rovnobežky so stranami prechádzajúcimi priesečníkom uhlopriečok. Špeciálny prípad obdĺžnika – štvorec – je osovo súmerný podľa štyroch osi, ďalšími dvoma osami sú jeho uhlopriečky.

Externé odkazy 
 Obdĺžnik

Zdroj

Iné projekty 

Mnohouholníky
Misijná spoločnosť svätého Vincenta de Paul

Misijná spoločnosť sv. Vincenta de Paul (lat. Congregatio Missionis - CM) je združenie kňazov, ktorí sa riadia rehoľnými pravidlami. Známi sú tiež pod menom lazaristi alebo vincentíni.

Rehoľu založil svätý Vincent de Paul v roku 1625, schválená bola pápežom Urbanom VIII. roku 1632. Okrem pastorácie sa lazaristi venujú charitatívnej činnosti, výchove kňazov, konajú misie, vedú duchovné cvičenia, starajú sa o starých, o chorých ľudí, siroty a osoby postihnuté mravným úpadkom. Meno „lazaristi“ dostali členovia združenia podľa opátstva sv. Lazára v Paríži, kde mali prvý dom.

Na Slovensko prišla Misijná spoločnosť sv. Vincenta de Paul v roku 1918, v roku 1942 bola zriadená slovenská viceprovincia, no po vojne ich komunistický režim umlčal. V roku 1990 vznikla samostatná slovenská provincia.

Domy slovenskej provincie sú v týchto lokalitách:
 Banská Bystrica, Slovensko
 Bijacovce, Slovensko
 Bratislava-Ružinov, Slovensko
 Dobruška, Česko
 Loštice, Česko
 Sangrelaya, Honduras
Holýšov, Česko
Lučenec-Rúbanisko, Slovensko

Referencie

Externé odkazy 
 Misijná spoločnosť sv. Vincenta de Paul

Duchovné rády
Mužské rehoľné rády a združenia
Congregatio Jesu

Congregatio Jesu (skratka CJ), pred rokom 2003 Inštitút preblahoslavenej Panny Márie (Institutum Beatae Mariae Virginis, skratka IBMV), ľudovo anglické panny, je ženská rehoľná spoločnosť, ktorú založila Angličanka Mary Wardová v Nizozemsku (dnešné Holandsko), v meste Saint-Omer v roku 1609. Meno dostali od ľudí, ktorí ju aj jej spoločníčky jednoducho nazývali „anglické panny“. Tento názov sa prijal aj na pomenovanie rádu. Spolu so sestrami z Loretta (tieto sestry zatiaľ na Slovensku nepôsobia) tvoria jedno rehoľné spoločenstvo.

Vo svojej dobe sa rehoľa chápala ako príliš „novátorská“. Spiritualita, ktorú Mary Wardová prijala od jezuitov, spájala kontempláciu s rôznorodou apoštolskou činnosťou, ktorá bola v dobovom kontexte pre ženy netypická (vzdelávanie dievčat, katechéza, príprava k sviatostiam, pôsobenie v tajnej misii v Anglicku). Preto sa šírilo nepochopenie voči účinkovaniu žien, ktoré sa zriekli klauzúry až nakoniec pápež Urban VIII. v roku 1631 Inštitút Márie Wardovej rozpustil. Na pápežské uznanie si inštitút počkal až do 18. storočia kde prijali názov spoločnosti IBMV. Konštitúcie prevzali od sv. Ignáca z Loyoly v skrátenej verzii. A v júni 2003 sa naplnilo prianie Márie Wardovej: mať v názve meno Ježiš. Na Slovensko prišli v roku 1882.

Provinciálne predstavené na Slovensku
 Sr. Margitta Absolonová
 Sr. Antoneta Magdolenová 
 Sr. Ida Viznerová 
 sr. Lucia Pipková CJ (po komunizme)
 sr. Helena Bugošová CJ
 sr. Júlia Milčová CJ
 sr. Helena Bugošová CJ
 sr. Agnesa Jenčíková CJ (súčasnosť)

Domy CJ na Slovensku (od 1. 9. 2007)
 Banská Bystrica
 Bardejov
 Bratislava - provincialát a niekoľko rehoľných komunít
 Jarovnice
 Košice 
 Považská Bystrica
 Prešov - noviciát, dom sv. Jozefa, výrobňa hostií
 Ružomberok - študentský dom
 Stará Ľubovňa
 Zborov

Domy v zahraničí, kde pracujú slovenské sestry CJ
 Česko - Štěkeň, Praha
 Rusko - Novočerkassk, Sibír (Ťumeň, Kujbyšev)
 Ukrajina - Kyjev, Užhorod, Seredne
 Taliansko - Rím
 Rakúsko - Viedeň
 Nemecko - Mníchov

Externé odkazy 
 oficiálna stránka CJ

Duchovné rády
Ženské rehoľné rády a združenia
Jarok

Jarok môže označovať:

 málo vodnatý a krátky vodný tok, pozri jarok (vodný tok)
 obec v okrese Nitra, pozri Jarok (okres Nitra)
 časť mesta Želiezovce, pozri Jarok (Želiezovce)
 prítok Ondavy ústiaci pri obci Cigla, pozri Jarok (prítok Ondavy)
Antonio Abetti

Antonio Abetti (* 19. jún 1846, Šempeter pri Gorici, Slovinsko – † 20. február 1928, Florencia) bol taliansky astronóm.

Životopis 
Vyštudoval matematiku a inžinierstvo na Padovskej univerzite. V roku 1879 sa oženil s Giovannou Colbachini. Mali dvoch synov, Giorgio sa tiež stal astronóm.

Zaoberal a pozičnou astronómiou. V roku 1874 sa zúčastnil na expedícii Pietra Tacchiniho na pozorovanie prechode Venuše so spektroskopom. Neskôr sa stal riaditeľom Arcetri Astrophysical Observatory a profesorom na Univerzite vo Florencii.

Ocenenia 
 člen Accademia dei Lincei
 člen Royal Astronomical Society
 kráter Abetti na Mesiaci a planétka 2646 Abetti sú pomenované po ňom a jeho synovi.

Referencie

Externé odkazy 
Biografia
 Dielov v Astrophysics Data System
 A. Abetti v Astrophysics Data System

Zdroj 

Talianski astronómovia
Diagram tried

Diagram tried (class diagram) je typ diagramu v jazyku UML.

Diagram tried popisuje štruktúru systému zobrazením tried a vzťahov medzi nimi.

Triedy 
Každá trieda, zobrazená ako obdĺžnik so svojim názvom uvedeným vnútri, reprezentuje časti systému alebo softvéru. Trieda môže zobrazovať svoje vlastnosti, nazývané v UML atribúty pod svojim názvom. Každý atribút je zobrazený minimálne svojim menom, môžu byť pri ňom uvedené aj jeho parametre a typ návratovej hodnoty.

Trieda môže zobrazovať aj svoje metódy, v UML nazývané operácie. Každá operácia by mala byť reprezentovaná aspoň svojim menom, môžu byť pri nej uvedené aj jej parametre a typ návratovej hodnoty.

Viditeľnosť atribútov a operácií sa označuje nasledovne:
 "+": verejné (public)
 "#": chránené (protected)
 "–": súkromné (private)
 "~": balíček (package)

Trieda môže mať špecifikovaný stereotyp, ktorý definuje určité vlastnosti triedy. Stereotyp je zobrazovaný nad názvom triedy medzi "značkami" << a >> (napr. <<control>>, <<entity>>, <<boundary>>, <<interface>>).

Interface je špeciálnym typom triedy, ktorá poskytuje iba definíciu funkcionality systému (operácií). Implementáciu zabezpečuje iná trieda.

Vzťahy 
Jazyk UML definuje nasledovné vzťahy v diagramoch tried.

Generalizácia 
Generalizácia alebo dedičnosť je vzťah medzi nadradenou a podradenou triedou. Grafickou reprezentáciou dedičnosti je trojuholník na konci nadradenej (rodičovskej) triedy.

Asociácia 
Asociácie sa zakresľujú medzi triedami, ale reprezentujú vzťahy medzi objektami. Úloha objektu vo vzťahu asociácie môže byť špecifikovaná na konci asociácie, ako aj na multiplicite (počet objektov, ktoré sa zúčastňujú asociácie).

Agregácia, kompozícia 
Agregácia i kompozícia sú zvláštnou formou asociácie.

Agregácia 
Agregácia nastáva, keď je trieda vytvorená ako kolekcia alebo kontajner inej triedy bez silnej závislosti životného cyklu jej inštancií. Jej grafická reprezentácia je prázdny kosoštvorec na konci nadradenej triedy.

Kompozícia 
Kompozícia je silne závislá na životnom cykle medzi objektami daných tried. Ak je zničený kontajner, je zničený aj objekt v tejto triede. Grafickou reprezentáciou kompozície je čierny kosoštvorec na konci nadradenej triedy.

Asociačná trieda 
Asociačná trieda je konštrukcia, ktorá umožňuje asociačnej väzbe mať operácie a atribúty. Grafickou reprezentáciou je trieda pripojená k asociácii prerušovanou čiarou.

Externé odkazy 
 UML Reference Card
 Object Relationships
 Model Notation
 UML 2 Class Diagram Guidelines
 UML Class Diagram
 UML Overview
 Umbrello manual
 ClassDraw Manual
 dotnetcoders.com
 javaworld.com
 objectmentor.com
 phppatterns.com php and uml class diagrams
 uml2php.com examples

UML
UML diagramy
Acetylén

Acetylén (systematické pomenovanie etín) je chemická zlúčenina patriaca medzi uhľovodíky, konkrétne do skupiny alkínov. Objavil ho v roku 1836 Ír Edmund Davy. Za normálnych podmienok je to plynná bezfarebná látka bez zápachu (technický acetylén má nepríjemný cesnakový zápach), ktorá so vzduchom vytvára vysoko výbušnú zmes.

Výroba

Hydratáciou karbidu vápenatého 

 Vstup: oxid vápenatý, uhlie (resp. koks)
 Výstup: karbid vápenatý, oxid uhoľnatý
 CaO + 3 C → CaC2 + CO

 Vstup: karbid vápenatý, voda;
 Výstup: acetylén, hydroxid vápenatý
CaC2 + 2 H2O → Ca(OH)2 + C2H2 

Produkcia plynu je 347 litrov na 1 kg karbidu vápenatého. Výhoda je v skladovateľnosti karbidu vápenatého a rýchlej produkcii acetylénu pri jeho hydratovaní.

Krakovaním ľahkých benzínov s dodatočnou premenou produktov 
 Vstup: ľahké benzíny, voda 
 Výstup: acetylén, etén, metán, oxid uhoľnatý, vodík
 CnH2n + 2 → 2 C2H2 + CmH2m

Využitie etínu 
Používa sa ako technický plyn pri rôznych chemických procesoch a ako palivo do plynových zváračiek a karbidových lámp; zmes acetylénu s kyslíkom horí plameňom s teplotou až 3000 °C. Pri jeho spaľovaní dochádza ku trom rôznym reakciám podľa množstva kyslíka vstupujúceho do reakcie.

2 C2H2 + O2 → 4 C + 2 H2O

2 C2H2 + 3 O2 → 4 CO + 2 H2O

2 C2H2 + 5 O2 → 4 CO2 + 2 H2O

Rozpoznať reakciu je možné podľa teploty plameňa a produkcie sadzí. 

V minulosti bol acetylén hlavnou surovinou na výrobu alifatických uhľovodíkov, dnes slúži predovšetkým na výrobu vinyléterov a esterov, 1,4-butándiolu.

Upozornenie
Acetylén je síce netoxický, ale pri vyššej koncentrácii ma po vdýchnutí dusivé a mierne narkotické účinky. Pri tlaku prevyšujúcom 150 kPa (neoverené) alebo privedení do kvapalného alebo tuhého skupenstva samovoľne exploduje. Kvôli tomuto nepríjemnému javu sa vo vysokotlakových nádobách skladuje rozpustený v acetóne.

Referencie

Externé odkazy
 Údaje o acetyléne 

Alkíny
Peter Aksamit

Peter Aksamit z Lidéřovic a Košova (* okolo r.1400 – † 21. máj 1458, Blatný Potok po maďarsky Sárospatak) bol český zeman a slávny vodca Bratríkov, bojovných skupín českých husitov na Slovensku.

Pochádzal z juhočeskej zemianskej rodiny a patril k tým bývalým husitským bojovníkom, ktorí sa po bitke pri Lipanoch nechali najímať do cudzích služieb. Zo začiatku bojoval ako kapitán vo vojsku Jána Jiskru z Brandýsa, ktorého si po smrti Žigmunda Luxemburského najala jeho dcéra Alžbeta, aby chránil nástupnícke práva jej syna Ladislava Pohrobka v Uhorsku.

V r.1448 založil vojenský spolok Bratríkov. Pod jeho vedením vyplienili bratríci kartuziánske kláštory v Červenom kláštore, pri Lechnici a Letanovciach, premonštrátsky kláštor v Jasove, augustiniánsku prepozitúru v Novom Meste nad Váhom a veľa feudálnych sídel. Medzi inými aj hrad Plaveč, odkiaľ potom Aksamit organizoval šarišských poddaných a prepadával s nimi obchodnícke karavány bardejovského a prešovského patriciátu na poľsko-slovenských hraniciach, najmä v Pieninách a na Dunajci. 

Veľký rozmach Bratríckeho hnutia nastal po odchode Jiskru do zahraničia. R.1458 velil už Aksamit 36 poľným táborom a hradným pevnostiam s 15 až 20 000 bojovníkmi, proti pôvodným 5 000. Od mešťanov i poddaných na Slovensku vyberal poplatok a preto ho najmä patriciát slobodných kráľovských miest prenasledoval.

Na jeseň r.1453 zorganizoval uhorský kráľovský dvor proti Aksamitovým Bratríkom vojenskú výpravu. Žoldnierskemu vojsku velil starší syn Jána Huňadyho Ladislav. Táto výprava však nebola úspešná. V Sečanoch musel Ladislav s Aksamitom vyjednávať. Po smrti kráľa Ladislava Pohrobka zasadol na uhorský trón Matej Korvín. Tento sa na jar r.1458 vybral s početným žoldnierskym vojskom na výpravu proti Bratríkom a v bitke pri Blatnom Potoku ich porazil. V bitke padol aj Peter Aksamit.

Dejiny Slovenska
České vojenské osobnosti
Ivan Krivosudský

Ivan Krivosudský (* 1. marec 1927, Bratislava – † 4. december 2010, Trnava) bol slovenský herec.

V rokoch 19461948 študoval na Právnickej fakulte Univerzity Komenského. V roku 1951 absolvoval štúdium herectva na Štátnom konzervatóriu v Bratislave. Od roku 1949 bol členom činohry Novej scény v Bratislave.

Filmografia 
 1952: Lazy sa pohli (Ďuro Sršeň)
 1952: Mladé srdcia (Uhrík)
 1955: Štvorylka
 1956: Čert nespí (Cyril Kvasnička)
 1957: Štyridsaťštyri
 1959: Dom na rázcestí (robotník z Kysúc)
 1961: Bratia
 1961: Pieseň o sivom holubovi (zmoknutý vojak)
 196263: Jánošík III
 1966: Majster kat (Gabriel)
 1968: Zbehovia a pútnici (vykupovač)
 1970: Naši pred bránami (Frank)
 1971: Páni sa zabávajú (Elečko Demín)
 1972: Ľalie poľné (Kerenský)
 1973: Hriech Kataríny Padychovej (Hanuliak)
 1973: Skrytý prameň (Abrahámovský)
 1974: Kto odchádza v daždi... (Lubina)
 1976: Červené víno
 1978: Poéma o svedomí (Štefan Bednár)
 1978: Smoliari (profesor Cosinus)
 1982: Soľ nad zlato (záhradník)
 1988: Nebojsa (krčmár)
 1997: Duchovia (seriál- dedko Vendelín)
 1999: O ľuďoch a čarodejníkoch

Diskografia 
 1980: Lokomotíva - Pavol Hammel / Traja snehuliaci - Michal Dočolomanský, Ivan Krivosudský, Milan Markovič - Opus, 9143 0514, SP (na obálke je Pavol Hammel)

Referencie

Externé odkazy 
 
 
 

Slovenskí filmoví herci
Slovenskí divadelní herci
Slovenskí televízni herci
Slovenskí dabingoví herci
Členovia Činohry Novej scény
Osobnosti z Bratislavy
Úmrtia na rakovinu
Ján Ďuriš

Prof. Mgr. Ján Ďuriš, ArtD. (* 22. apríl 1945) je slovenský kameraman.

Po ukončení štúdia na FAMU v Prahe sa kameramansky podieľal na tvorbe dokumentárnych filmov, v oblasti hranej tvorby debutoval v roku 1979 filmom Jána Zemana Hra na telo. Jeho najzaujímavejšie projekty vzišli zo spolupráce s Jurajom Jakubiskom. Jeho práca na filme Nejasná zpráva o konci světa bola na MFF v Montreale ocenená Cenou za kameru. Od septembra 2003 je vedúcim Ateliéru kameramanskej tvorby a fotografie na VŠMU (profesor od roku 2005).

Filmografia 
 1979 – Hra  na telo
 1980 – Citová výchova jednej Dáše
 1981 – Súdim ťa láskou
 1982 – Kočka
 1982 – Na konci diaľnice
 1983 – Štvrtý rozmer
 1984 – Lampáš malého plavčíka
 1985 – Kára plná bolesti
 1987 – O živej vode
 1987 – Pehavý Max a strašidlá
 1988 – Nebojsa
 1997 – Nejasná zpráva o konci světa
 2001 – Dážď padá na naše duše
 2003 – Zostane to medzi nami
 2003 – Pokrvné vzťahy
 2004 – Post coitum
 2008 – Báthory

Ocenenia 
2015 - Zlatá kamera

1997 - Krištáľové krídlo v kategórii divadlo a audiovizuálne umenie

Referencie

Externé odkazy  
 
 
  
 Ján Ďuriš na FDb.cz
 Ján Ďuriš na Osobnosti.cz
 Ján Ďuriš na sfd.sk

Slovenskí kameramani
Držitelia Krištáľového krídla
Riadni členovia SFTA
Spolok svätého Vojtecha

Spolok svätého Vojtecha (skratka SSV) v Trnave je kultúrny a vydavateľský rímskokatolícky spolok. Dnes je známy najmä vydávaním duchovnej literatúry.

Dejiny 
Založili ho roku 1870 z iniciatívy Andreja Radlinského ako pôvodne vydavateľský spolok na šírenie slovenskej rímskokatolíckej literatúry. Vydával učebnice, Katolícke noviny, Literárne listy, kalendáre a inú náboženskú literatúru. Mal tisícky členov. V roku 1913–1926 preložil celú Bibliu do modernej slovenčiny. V roku 1937 vydal Jednotný katolícky spevník. Za komunizmu (1949 a 1953) bol transformovaný na „účelové zariadenie rímskokatolíckej cirkvi“ a bol pod veľmi prísnou kontrolou štátu. V roku 1990 začal opäť fungovať ako spolok.

Činnosť

Periodiká 
Spolok sv. Vojtecha vydáva tieto periodiká:
 Katolícke noviny
 Duchovný pastier
 Liturgia (časopis)
 Adoramus Te

Predajne 
Okrem vydavateľskej činnosti SSV prevádzkuje predajne s kresťanskou literatúrou, kresťanskou hudbou a duchovnými predmetmi. Zoznam predajní možno nájsť na stránke: Predajne SSV

Riaditelia 
Riaditeľ sa volí v tajnej voľbe členmi Výboru SSV na štvorročné obdobie s možnosťou opätovaného zvolenia.
 19831990 – Milan Medek
 19932002 – Štefan Hanakovič
 do 2013 – Vendelín Pleva
 od 1. januára 2014 – Ivan Šulík

Referencie

Pozri aj 
 Tomáš Červen
 Andrej Ľudovít Radlinský

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka spolku - www.ssv.sk

Kultúra v Trnave
Spolky
Rímskokatolícka cirkev na Slovensku
Kresťanské médiá
Kresťanské obchody
Kníhkupectvá
Vydavateľstvá na Slovensku
Kresťanské vydavateľstvá
Organizácie založené v 1870
Kostol svätého Jakuba (Trnava)

Kostol svätého Jakuba nazývaný aj Františkánsky kostol je jednoloďový barokový kostol s kláštorným komplexom v Trnave.

Stavať sa začal v roku 1632 na mieste staršej gotickej stavby. Konečnú podobu získal v roku 1712. Mesto dalo pristaviť druhú polovicu uličného krídla v roku 1749. Kostol má dĺžku 54,4 m, šírka hlavnej lode je 16,9 m a výška 16,8 m. Maximálna šírka svätyne je 11,4 m a jej výška je 15,3 m.

Predpokladá sa, že v prvej polovici 13. storočia, ešte pred príchodom františkánov do Uhorska, stál na mieste dnešných objektov kláštor iného rádu, pravdepodobne benediktínske opátstvo. Františkáni prišli do Trnavy niekedy v 30. rokoch 13. storočia a pravdepodobne sa usadili v menšom dome pri kostolíku sv. Heleny, kde stál mestský špitál.

Referencie

Iné projekty

Zdroje 
 Kostol sv. Jakuba

Jakub
Trnava
Františkáni
Trnava
Trnava
Strunový nástroj

Strunové nástroje tvoria skupinu hudobných nástrojov, pri ktorých zvuk vzniká rozochvievaním strún.

Delenie strunových nástrojov 
 brnkacie – struna sa rozochvieva brnkaním prstami alebo brnkadlom (to sa drží medzi prstami hráča alebo je súčasťou mechaniky nástroja)
 gitara (akustická, elektroakustická, elektrická), basová gitara (basgitara)
 menšie gitare podobné nástroje: bendžo, balalajka, mandolína, ukulele, citara, Buzuki
 harfa

 úderové – struna sa rozochvieva udieraním paličkami, kladivkami, atď.
 klavír, pianíno
 čembalo
 cimbal

 sláčikové – tón sa vyludzuje pohybom sláčika po strune
 husle
 viola
 violončelo
 kontrabas

Iné projekty

Externé odkazy 
 Hudobná výchova - edukačný web pre žiakov ZŠ

Hudobné nástroje
Námestie svätého Mikuláša (Trnava)

Námestie svätého Mikuláša v Trnave patrí do historického jadra Trnavy, Starého mesta, nachádzajúce sa v mestskej časti Trnava-stred a je súčasťou Centrálnej mestskej zóny, ktorá je mestskou pamiatkovou rezerváciou. Na námestí sa nachádza Dóm sv. Mikuláša (tzv. „Hrubý kostol“ - medzi trnavčanmi) a budovy patriace k farnosti.

História

18. storočie 
Trnavský sochár I. Melczer v roku 1731 postavil z vďaky z ukončenia moru na Námestí svätého Mikuláša Súsošie svätého Jozefa, ktoré je kultúrnou pamiatkou Trnavy.

20. storočie 
Námestie svätého Mikuláša sa stalo súčasťou mestskej pamiatkovej rezervácie koncom roka 1987, kedy bolo celé historické jadro mesta Trnava vyhlásené za mestskú pamiatkovú rezerváciu. Túto možnosť Mesto Trnava malo začiatkom 50-tych rokov 20.storočia, avšak bola zamietnutá.

Blízke ulice 
 Starohájska ulica
 Kapitulská ulica
 Ulica Mikuláša Schneidera-Trnavského
 Jeruzalemská ulica
 Michalská ulica

Dopravné spojenie

Referencie 

Námestia v Trnave
Trnava-stred
Stavový diagram

Stavový diagram je:
pôvodne v systémovej teórii: grafické znázornenie stavov a na ne nadväzujúcich zmien stavov, pozri stavový diagram (systémová teória)
vo fyzike: grafický prípadne priestorový útvar, v ktorom je stav termodynamickej sústavy znázornený bodom (napríklad fázový diagram), pozri stavový diagram (fyzika)
v informatike: 
a) zobrazenie kontrolného toku programovc v podobe stavov a prechodov stavov v závislosti od premenných; grafické zobrazenie konečných automatov, pozri stavový diagram (informatika)
b) dnes štandardný druh stavového diagramu z a), pozri stavový diagram UML 
v astrofyzike: napríklad Hertzsprungov-Russellov diagram
Ústav pamäti národa

Ústav pamäti národa (skratka ÚPN) je špecializovaná dokumentačná, archívna a vedecko-výskumná verejnoprávna inštitúcia, ktorá zhromažďuje a spracováva všetky druhy informácií, vzťahujúce sa na dobu neslobody v rokoch 1939 až 1989 a sprístupňuje dokumenty po bývalých bezpečnostných zložkách štátu.

Ústav bol založený a riadi sa zákonom č. 553/2002 Z. z. o sprístupnení dokumentov o činnosti bezpečnostných zložiek štátu 19391989 a o založení Ústavu pamäti národa a o doplnení niektorých zákonov (zákon o pamäti národa). Iniciatíva zriadiť na Slovensku tento typ inštitúcie pochádzala od vtedajšieho poslanca Národnej rady SR a aktéra Nežnej revolúcie Jána Langoša, ktorý následne až do svojej smrti v roku 2006 pôsobil aj ako predseda jeho Správnej rady.

Prvoradou úlohou ÚPN je v zmysle zákona:
 úplné a nestranné hodnotenie doby neslobody, predovšetkým analyzovanie príčin a spôsobov straty slobody, prejavy fašistického a komunistického režimu a ich ideológií, účasť domácich a zahraničných osôb na nich,
 sprístupňovať prenasledovaným osobám dokumenty o ich prenasledovaní
 zverejňovať údaje o vykonávateľoch tohto prenasledovania a ich činnosti.

Myšlienka vzniku podobne špecializovanej inštitúcie sa vynorila už v súvislosti s koncipovaním federálneho lustračného zákona. Ústav mal od začiatku veľké existenčné/priestorové a personálne problémy, napriek tomu sprístupnil verejnosti viaceré základné materiály evidencie orgánov Slovenského štátu a orgánov totalitného Česko-Slovenska.

ÚPN medzinárodne spolupracuje s obdobnými inštitúciami z krajín strednej a východnej Európy, akými sú napr. Ústav pre štúdium totalitných režimov v Česku, Ústav národnej pamäti v Poľsku alebo Národná rada pre štúdium archívov Securitate v Rumunsku.

Predsedovia Správnej rady 
 20032006: Ing. Ján Langoš 
 20072013: Ivan A. Petranský, PhD. 
 20132017: PaedDr. ThDr. Ondrej Krajňák, PhD. 
 20182018: Mgr. Mgr. Andrea Kluknavská, PhD., LL.M. 
 od 2019: Ing. arch. Mgr. Ján Pálffy, PhD.

Referencie

Literatúra

Pozri aj 
 Slovenská republika (1939 – 1945)
 Česko-Slovensko v rokoch 1948 až 1989
 arizácia
 februárový prevrat
 vpád vojsk Varšavskej zmluvy do Česko-Slovenska
 Nežná revolúcia
 Štátna bezpečnosť
 železná opona

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Pamäť národa – časopis vydávaný ústavom
 Publikácie vydané ústavom (veľká časť k dispozícii aj v online forme)

 
Vládne a štátne ústavy
Organizácie založené v 2002
Îles Éparses

Îles Éparses (de l'océan Indien) (doslova Rozptýlené ostrovy (Indického oceána)) je oficiálny názov pre rôzne ostrovy v Indickom oceáne okolo Madagaskaru, ktoré sú územím Francúzska ako súčasť Francúzskych južných a antarktických území. 

Do januára 2007 to bolo samostatné „súkromné vlastníctvo štátu“ (ako dnes stále ešte ostrov Clipperton), podliehalo priamo francúzskej vláde, pričom od roku 1960 do roku 2004 boli spravované kolektívne prefektom departementu Réunion a od 3. januára 2005 boli spravované Generálnym správcom Francúzskych južných a antarktických území. 

Konkrétne ostrovy:
 Bassas da India
 Europa
 Juan de Nova
 Glorieuses 
 Tromelin

Iné projekty

Externé odkazy 
 5 – District des îles Eparses.

Ostrovy Francúzska
Ostrovy Indického oceánu
Francúzske južné a antarktické územie
Mizéria (román)

Mizéria (vyšlo ako Misery 1987; slovensky Mizéria v 1991) je hororový román spisovateľa Stephena Kinga.

Dej 

Príbeh sa začína vo chvíli, keď úspešný a známy spisovateľ Paul Sheldon havaruje so svojím autom v snehovej búrke. Zachráni ho Annie Wilkesová, ktorá je bývalou sestričkou. Odvedie ho do svojho domu, kde ho lieči, ale jeho prítomnosť pred vonkajším svetom utajuje. Z Annie sa vykľuje obrovský Paulov fanúšik a obdivovateľ, ktorý zbožňuje predovšetkým jeho diela o postave Misery. 
Keď sa Annie dozvie, že Paul práve dopísal ďalší príbeh s Misery, chce si ho bezpodmienečne prečítať. Dozvie sa, že Paul na konci príbehu nechá Misery zomrieť, pretože o nej už nechce písať.
Bývalá sestrička s kriminálnou minulosťou a duševnými problémami núti autora, aby príbeh prepísal a násilím ho drží vo svojom dome, fyzicky ho ničí a zavraždí aj niekoľko policajtov, ktorí pátrajú po zmiznutom autorovi.
Nakoniec sa ale Paulovi podarí uniknúť.

Adaptácia 
V roku 1990 bol nakrútený film Misery nechce zomrieť podľa knižnej predlohy. Režisérom bol Rob Reiner a hlavné postavy hrali James Caan ako Paul Sheldon a Kathy Batesová ako Annie Wilkesová. Kathy Batesová získala za stvárnenie postavy ocenenie Academy Awards ako najlepšia herečka. Americký filmový inštitút zaradil film na 12. miesto v kategórii najhrôzostrašnejší film. Annie Wilkesová obsadila 17. miesto v rebríčku záporných postáv.

Literatúra 

Knihy z 1987
Knihy Stephena Kinga
Literatúra v USA
Sfilmované knihy
Vladimír Ješina

Vladimír Ješina (* 16. máj 1927, Čepí – † 13. november 2020, Praha) bol slovenský kameraman.

Filmografia

Ocenenia 
 1. januára 2018 mu prezident Andrej Kiska udelil Rad Bieleho dvojkríža II. triedy.

Referencie

Externé odkazy  
 
 

Slovenskí kameramani
Čestní členovia SFTA
Laureáti Radu Bieleho dvojkríža II. triedy
Absolventi FAMU v Prahe
Fernet

Fernet alebo horký likér je liehovina s rebarborou, myrhou a rumančekom a s nízkym obsahom cukru pôvodom z Talianska.

Základným alkoholom je vínny destilát ktorý sa prichucuje zmesou bylín a tmavú farbu získava od karamelu. Konkrétna receptúra sa líši od výrobcu k výrobcovi.

V bývalom Československu bol známy najmä fernet od firmy Stock z Plzne. V posledných rokoch pridalo fernet do ponuky viacero českých a slovenských likérok.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Fernet je výsledkom mníšskych pokusov - vino.etrend.sk

Bylinné likéry
Lawrence Hugh Aller

Lawrence Hugh Aller (* 24. september 1913, Tacoma, Washington, USA – † 16. marec 2003) bol americký astronóm, ktorý sa zaoberal teoretickým a spektroskopickým výskumom atmosféry Slnka a hviezd, plynovými hmlovinami a určovaním obsahu chemických prvkov v kozmických telesách.

Narodil sa v meste Tacoma v štáte Washington. Nikdy nedokončil strednú školu a istý čas pracoval v bani na zlato. Ph.D. z astronómie získal v roku 1943 na Harvardovej univerzite. Do roku 1960 bol profesorom astronómie na Michiganskej univerzite a potom na UCLA, kde pomohol vybudovať Astronomickú katedru.

Externé odkazy 

 L.H. Aller v Astrophysics Data System
 In memoriam
 J.B. Kaler: Lawrence Hugh Aller, 1913-2003. Bulletin of the American Astronomical Society, v. 35 (2003), no. 5, p. 1453-1454. 

Astronómovia USA
Pedagógovia USA
Osobnosti z Tacomy (Washington)
Absolventi Harvard University
Viktor Amazaspovič Ambarcumjan

Viktor Amazaspovič Ambarcumjan (po arménsky: Վիկտոր Համբարձումյան, po rusky: Виктор Амазаспович Амбарцумян) (* 18. september 1908 – † 12. august 1996) bol arménsky astrofyzik, akademik (AV ZSSR od roku 1953 a AV Arménskej SSR od roku 1943), zakladateľ a riaditeľ Biurakanského astrofyzikálneho observatória v Arménsku (od 1946). Zaoberal sa najmä fyzikou planetárnych hmlovín, problémom vývoja hviezd a hviezdnych sústav, v roku 1947 objavil hviezdne asociácie. Významné sú jeho práce z oblasti štúdia aktivity jadier galaxií, fyziky hviezd a plynových hmlovín, dynamiky hviezdnych sústav a kozmogónie. Je autorom významnej učebnice teoretickej astrofyziky. V rokoch 1961-1964 bol prezidentom Medzinárodnej astronomickej únie, 1968-1972 prezidentom Medzinárodnej rady vedeckých únií (ICSU).

Arménski astronómovia
Osobnosti na bankovkách