Štátna bezpečnosť

Štátna bezpečnosť (skr. ŠtB, po česky Státní bezpečnost, StB) bola štátna politická tajná služba Ministerstva vnútra ČSSR v povojnovom období. Predstavovala neuniformovanú zložku polície, ktorej príslušníci boli hovorovo nazývaní eštebáci.

História 
Na Slovensku od 1. januára 1940 až do jari 1945 (konca vojnovej Slovenskej republiky) existovala Ústredňa štátnej bezpečnosti (ÚŠB). Po konci druhej svetovej vojny významnú politickú moc získali komunisti, ktorí ovládli aj rezort bezpečnosti (ministrom vnútra sa stal komunista Václav Nosek). Už v roku 1945 kritizovali nekomunistickí politici nezákonnosti, ktorých sa dopúšťali príslušníci Bezpečnosti. Kritika sa zmenila na trvalý "zápas o Bezpečnosť" (napríklad spor o bezpečnostného referenta). Komunisti už v tom období mali sieť agentov, informátorov a tajných členov KSČ v ostatných stranách Národného frontu s cieľom ich ovládnuť. Historici preto datujú vznik ŠtB do roku 1945 (30. júna 1945). 

V roku 1947 sa ŠtB stala organizačnou zložkou Zbor národnej bezpečnosti. Zanikla rozkazom ministra vnútra Richarda Sachera 1. februára 1990.

Práva a povinnosti ŠtB stanovil zákon č. 149/1947 Zb., ktorý zároveň predpokladal jej budúce zlúčenie s kriminálnymi zložkami. K decembru 1947 boli k nej pričlenené spravodajské zložky a novelizovaný zákon o národnej bezpečnosti 286/1948 Zb. ešte rozšíril jej právomoci. V tomto období už bolo jej úlohou identifikovať, vyšetrovať a spracovávať (prípadne aj likvidovať) oponentov KSČ a komunistického režimu. 

ŠtB predstavovala od začiatku komunistický útvar, ktorý už v rokoch 1945 – 1948 preukázateľne vykonával protizákonné operácie v prospech KSČ, napríklad sledovanie a odpočúvanie významných členov ostatných strán či vytváranie falošných dôkazov, ktoré mali očierniť a zlikvidovať odporcov KSČ.

Tieto akcie boli neúspešné v prípadoch českých politikov Sergeja Ingra, Vladimíra Krajinu, Prokopa Drtinu alebo Petra Zenkla, avšak úspešné u predstaviteľov Demokratickej strany (Ján Kempný, Miloš Bugár). Obaja títo poslanci sa dobrovoľne nechali z parlamentu vydať trestnému stíhaniu, aby sa pred súdom očistili. Samotný predseda česko-slovenskej vlády V. Široký ich obvinil za "pakt s ľudáctvom umožňujúci šíriť myšlienky ľudáckej emigrácie". Podstatou obvinenia bola takzvaná spolupráca so zahraničnou "protičeskoslovenskou" emigráciou. Na základe vyfabrikovaných dôkazov a po februárovom prevrate (rozsudky boli vynesené 15. mája 1948) bol Kempný odsúdený na šesť rokov a Bugár na jeden rok väzenia. 

Význam tajnej polície narastal, čo súviselo súviselo s prenasledovaním a začiatkom politických procesov s oponentami. Začiatkom roku 1948 mala  ŠtB na Slovensku 248 príslušníkov ale začiatkom roku 1953 už 2 508 príslušníkov. Podľa Mikloviča z Ústavu pamäti národa dosiahla ŠtB vrchol v 50. rokoch minulého storočia. V útvaroch ŠtB vtedy v celom Česko-Slovensku slúžilo približne 12 000 príslušníkov.

V poslednom desaťročí komunizmu pre ŠtB pracovalo viac než 17-tisíc príslušníkov a v roku 1989 evidovala ŠtB viac než 25-tisíc tajných spolupracovníkov, povedal Petr Blažek z českého Ústavu pre štúdium totalitných režimov, inštitúcie, ktorá je obdobou slovenského Ústavu pamäti národa.

V tomto období používala ŠtB nezákonné metódy ako mučenie, vynucovanie priznania bytím a týraním (obmedzovanie spánku vo väzení a pod.) a podávanie drog. Po februári 1948 sa tieto praktiky stali bežnými, čo tiež podporovali sovietski školitelia a pozorovatelia (prítomní od roku 1949). 

ŠtB mala právomoc polície napríklad v tom, že uskutočňovala výsluchy danej osoby. Informácie získavali od osôb z jej okolia, od tajných spolupracovníkov a podobne. Potom mohli nasledovať aj domové prehliadky, počas ktorých si agenti robili kamerové a fotografické záznamy z bytov sledovaných osôb. V praxi však často tieto tzv. spravodajsko-technické úkony (aj sledovanie korešpondencie, odpočúvanie telefónov) boli nasadzované už na začiatku vyšetrovania.

Prípady úmrtia alebo doživotného zmrzačenia vypočúvaných boli tolerované – po výsluchu ŠtB zomreli napríklad filozof Jan Patočka či kňaz Josef Toufar.

Terminológia ŠtB 
V tajnej polície aj počet a názvy útvar boli tajné. Bola vytvorená terminológia, ktorá už označením ľudí a činností vytvárala dojem, akoby ŠtB pôsobila v záujme práva a spravodlivosti. Napríklad "sledovanie pohybu narušiteľov" na hraniciach, v prípade neznámych osôb došlo k "ustáleniu osoby"  (zistenie totožnosti) a jej "rozpracovaniu", napríklad "lustráciou".

Registračné protokoly agentúrnych a operatívnych zväzkov Štátnej bezpečnosti obsahujú informácie o dokumentoch v tzv. zväzkoch. Informácie sa viedli o osobách a objektoch operatívneho záujmu ŠtB. ŠtB vo všetkých svojich útvaroch budovala svoju agentúrnu sieť tajných spolupracovníkov (skratka TS), čo bolo označenie pre čsl. aj cudzích štátnych príslušníkov, ktorí boli získaní k vedomej spolupráci. Postupom čase sa menili alebo prelínali označenia tajných spolupracovníkov (pozri dole) ako agent (A), dôverník, dôverný styk (DS) a ideový spolupracovník (IS). Spolupráca končila najčastejšie zo zdravotných dôvodov či smrťou spolupracovníka, jeho emigráciou, zosadením na nižšej pozícii atď. väčšinou podľa kvality jeho spolupráce. Pred novembrom 1989 bolo aktívnych registrovaných tajných spolupracovníkov asi 3 100.

Kategórie popisu osôb v registroch zverejnených ÚPN 

 agent ŠtB (A), kandidát na agenta (KA)
 rezident ŠtB (R)
 informátor ŠtB (I), kandidát informátora (KI), 
 dôverník ŠtB (D)
 kandidát tajnej spolupráce (KTS)
 preverovaná osoba (PO)
 nepriateľská osoba (NO)
 KB – zväzok konšpiračného bytu
 PB – zväzok držiteľa prepožičaného bytu

Vedomá a nevedomá spolupráca 
Zákon č. 451/1991 Zb. (tzv. lustračný zákon) stanovil, že  predpokladom na výkon najvyšších funkcií (uvedených v § 1) je, že občan v období od 25.2.1948 do 17.11.1989 vedomým spolupracovníkom ŠtB. Vedomou spoluprácou so Štátnou bezpečnosťou, v pôvodnom znení platnom od 5. 11. 1991, na účely tohto zákona sa rozumelo, že občan bol evidovaný v materiáloch ŠtB  vedený ako dôverník (D), kandidát tajnej spolupráce (KTS) alebo tajný spolupracovník dôverného styku a vedel, že sa stýka s príslušníkom Zboru národnej bezpečnosti a podáva mu správy formou utajeného styku alebo plnil ním uložené úlohy.  V aktuálnom slovenskom aktuálnom znení (z roku 1992) je vedomá spolupráca upravená na: 

 rezident (R), 
 agent (A), 
 držiteľ požičaného bytu, 
 držiteľ konšpiračného bytu, 
 informátor (I) alebo 
 ideový spolupracovník ŠtB.

(V súčasných slovenských Registračných protokoloch agentúrnych a operatívnych zväzkov Štátnej bezpečnosti sú nie je kategória vedomých spolupracovníkov ideový spolupracovník.)

V Česku bol lustračný zákon do roku 2022 zákon novelizovaný 14 krát, s tým že kategórie dôverník (D), kandidát tajnej spolupráce (KTS), kandidát agenta (KA) a kandidát informátora (KI) nie sú na základe nálezu Ústavného súdu kategóriami vedomej spolupráce. (Rovnako ako na Slovensku.)

Historický vývoj názvoslovia 
Od vzniku ŠtB operatívne orgány politického spravodajstva využívali spolupracovníkov, ktorí už boli rozdelení na informátorov, dôverníkov a agentov. 

Definícia spolupracovníkov podľa smernice z roku 1947 bola: „… nie sú zamestnancami našej služby, ale vedomými pomocníkmi nášho spravodajstva, a to z akýchkoľvek pohnútok. Nepočítame medzi nich osoby poskytujúce informácie bez toho, aby vedeli, že ich poskytujú spravodajským orgánom“. Osoby, ktoré poskytovali spravodajstvu „akúkoľvek správu“, boli Štátnou bezpečnosťou označené za príležitostných alebo stálych informátorov. „Stály informátor, ktorý si získal našu plnú dôveru, je po preskúšaní jeho spoľahlivosti považovaný za dôverníka“. Podľa smernice plnil najzávažnejšie úlohy agent.

Vedenie Štátnej bezpečnosti sa neskôr snažilo skôr uprednostňovať označenie spolupracovník ako „hanlivé“ označenie agent. „Názov agent však nabudúce nemienime spravidla používať, hlavne v styku so spolupracovníkmi a navonok už vôbec nie, pretože sa tento názov často spája s predstavou niečoho hanlivého, zatiaľ čo v skutočnosti poctivý spolupracovník spravodajskej služby koná vlasteneckú a nadmieru čestnú prácu. O agentoch budeme hovoriť iba v určitých prípadoch.“ Podľa „stupňa spoľahlivosti a viazanosti“ na ŠtB vymedzila smernica „novým spresneným spôsobom“ tri hlavné druhy „agentov“ a to: 

 dôverníkov a iných prvotriednych agentov; 
 dôverníkov kandidátov a iných agentov – kandidátov; 
 stálych informátorov.

Postupný vývoj agentúrno-operatívnej práce je zachytený v ďalšej smernici ministerstva vnútra konca roku 1948. Autori Pomůcky administrativně – operační pro krajská velitelství státní bezpečnosti sa vrátili k osvedčenému názvu „agent“: 

 Agent (skratka A) je agent, ktorý sa osvedčil do tej miery, že už takmer nie je pochybnosť o tom, že splní akýkoľvek príkaz
 Agent P (skratka AP) je agent, ktorý koná z iných pohnútok. 
 Agent – kandidát (skratka AK) je viazaný agent, ktorý ešte nie je dostatočne vyskúšaný a nemáme dostatočný podklad pre to, že môžeme povedať, že se už osvedčil. 
 Agent P – kandidát (skratka APK) je agent P, ktorý nie je dostatočne vyskúšaný.“ 

V priebehu roku 1948 zmizla kategória dôverník a význam získali naopak informátori, ktorí predovšetkým nespĺňali podmienku agentov, t. z. nemali dôveru „nepriateľského prostredia“.

Pozri aj 

 Registračné protokoly agentúrnych a operatívnych zväzkov Štátnej bezpečnosti
 Cibulkove zoznamy
 KGB
 Stasi
 Karel Köcher
 Spravodajská správa Generálneho štábu ČSLA
 Vojenská kontrarozvědka StB MV ČSSR

Referencie

Externé odkazy
 Ústav pamäti národa - Registračné protokoly agentúrnych a operatívnych zväzkov Štátnej bezpečnosti

Zdroj 

 
Zbor národnej bezpečnosti
Dejiny Česko-Slovenska