joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Angiológia

Angiológia je špecializovaný medicínsky odbor  vnútorného lekárstva, ktorý sa zaoberá  diagnostikou, posudzovaním, výskumom, liečbou a dispenzarizáciou pacientov s ochoreniami cievneho systému a je zameraný na prevenciu vzniku srdcovo-cievnych komplikácií. Úzko spolupracuje s ostatnými medicínskymi odbormi a pri diagnostike i liečbe intenzívne využíva moderné röntgenologické a USG zobrazovacie techniky.  S rozvojom zobrazovacích metód a s možnosťou využiť robotické systémy vstupuje tento odbor do úplne nových rozmerov.

Cievne choroby a cievne poruchy patria v súčasnosti medzi najrozšírenejšie, najzávažnejšie a najpálčivejšie nielen zdravotnícke, ale aj ekonomické a sociálne problémy súčasného sveta, vrátane Slovenskej republiky. Zapríčiňujú vysokú chorobnosť spojenú s dlhotrvajúcou práceneschopnosťou a invalidizáciou a asi polovicu zo všetkých úmrtí.

Špecializačné štúdium nadväzuje na vysokoškolské vzdelanie druhého stupňa v doktorskom študijnom programe v študijnom odbore všeobecné lekárstvo a trvá päť rokov.

Externé odkazy 
 

 
Vnútorné lekárstvo
Anglikanizmus

Anglikanizmus alebo anglikánstvo je západokresťanský smer ktorý má korene  v anglickej reformácii v 16. storočí. Zahŕňa vierouku štátnej cirkvi v Anglicku (Church of England) a jej dcérskych cirkví po celom svete, ktoré sú zväčša združené v Anglikánskom zväze cirkví. Celkovo Anglikánsky zväz cirkví združuje okolo 70 miliónov veriacich.   

Anglikáni vnímajú svoju zakotvenosť jak v protestantskej tradícii, s ktorou ju spája najmä neuznanie autority rímskeho pápeža, tak v katolíckej tradícii, s ktorou si ponechali napr. hierarchické usporiadanie, liturgické rúcha, sviatostnú teológiu a podobne. Spomedzi protestantov majú anglikáni ku katolíckej cirkvi najbližšie.

História 
 Pre bližšie informácie pozri Anglikánska cirkev (Church of England)

Náuka 
Anglikáni za prameň viery považujú Bibliu, Tradíciu a rozum. Vyznávajú taktiež tri historické vyznania: Apoštolské, Nicejsko-carihradské a Atanaziánske. V náuke má tiež významné postavenie 39 článkov a Kniha spoločných modlitieb. Anglikáni uznávajú sedem sviatostí. Dve veľké (krst a Eucharistia) a päť malých (spoveď, birmovanie, manželstvo, kňazstvo, pomazanie chorých). Eucharistia sa vysluhuje pod obomi spôsobmi (hostie aj víno) a spoveď je spoločná, pri bohoslužbe. Súkromná spoveď kňazovi alebo biskupovi je tiež možná. Celibát kňazov i biskupov je dobrovoľný a to aj po vysviacke. Niektoré anglikánske cirkvi udeľujú svätenie i ženám a niektoré sobášia aj páry rovnakého pohlavia.

Anglikánske cirkvi 
Anglikánske cirkvi sú po väčšine združené v Anglikánskom zväze cirkví. Anglikánska cirkev v Anglicku je „matkou“ a „hlavou“ všetkých anglikánskych cirkví po celom svete.

Pozri aj 
Anglikánska cirkev (Church of England)
Anglikánsky zväz cirkví

Zdroj 

Anglikánstvo
Anuloma pránajáma

Anuloma pránajáma (sans.) je pránajáma s brzdením výdychu.

Externé odkazy 
 

Joga
Aragónsko

Aragónsko je autonómne spoločenstvo a historické územie v severovýchodnom Španielsku, tvorí dnešné provincie Teruel, Zaragoza a Huesca.

Dejiny 
Aragónsko vzniklo začiatkom 9. storočia v rámci reconquisty ako Aragónske grófstvo, ktoré bolo súčasťou franskej Hispánskej marky. V rokoch 925 až 1035 bolo súčasťou Navarrského kráľovstva, od roku 1035 samostatné kráľovstvo. Roku 1162 bolo k nemu pripojené Katalánsko (presnejšie Barcelonské grófstvo), odvtedy sa niekedy rozlišujú Krajiny aragónskej koruny (vrátane Katalánska a pod.) a Aragónske kráľovstvo (vlastné Aragónsko). V roku 1319 k nemu bola pripojená Valencia. Od roku 1516, nástupom Karla I. po Ferdinandovi Aragónskom (1506-1516), bolo oficiálne spojené s Kastíliou (de-facto vznik Španielska).

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam panovníkov Aragónska

Iné projekty
Rímska architektúra

Rímska architektúra je etapa vývoja antickej architektúry od polovice 8. stor. pred Kr. do druhej polovice 5. storočia na území Rímskej ríše.

Rímska architektúra vznikla racionálnym spojením dvoch zdanlivo protichodných predchodcov gréckej architektúry a etruskej stavebnej techniky, založenej na systéme mohutných pilierov a valených klenieb. Spojenie oboch systémov sa uskutočňuje na stavbách pre verejný život spoločnosti (divadlo, amfiteáter, ...), zatiaľ čo úžitkové stavby (akvadukty) si dlho uchovávajú svoj pôvodný, v podstate etruský technický charakter a najstaršie chrámy z prvých rokov republiky sú zasa čisto helenistické, hoci neskôr nadobúdajú špecificky rímsku tvárnosť.

Výsledná rímska architektúra je budovaná v etruskej klenbovej technike. Použitie klenieb umožnilo uzavrieť aj vnútorné priestory obrovských rozponov jedinou plochou bez radov vnútorných podpier, ktoré boli v podobných stavbách nevyhnutné. Tým bol vytvorený jednotný vnútorný priestor, architektonicky ukončený ako samostatná výtvarná jednotka, ktorý je hlavným prínosom rímskej architektúry pre svetový vývoj staviteľského umenia.

Významné stavby 

 Akvadukt
 Amfiteáter
 Anjelský hrad
 Antické baziliky
 Caracallove kúpele
 Circus Maximus
 Domus Aurea
 Forum Romanum
 Hadriánova vila
 Hadriánov val
 Koloseum
 Panteón
 mesto Pompeje
 Trajánov stĺp
 Via Appia
 Via Sacra (Posvätná cesta v Ríme)
 Titov oblúk

Pozri aj 
 Rímske umenie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Rome Reborn - Prechádzka antickým mestom

Zdroj
Arnulf (Východofranská ríša)

Arnulf Korutánsky (* 850 – † 8. december 899, Rezno) bol vládca Bavorska, neskôr Východofranskej ríše a neskôr cisár. Viedol časté vojny proti Veľkej Morave.

Život v dátach 
 876–887: vojvoda Korutánska a „Panónie“ ["od Koceľovej smrti" (876) „spravoval Panóniu“ (teda Blatenské kniežatstvo); roku 884 stratil celú túto Panóniu v prospech Veľkej Moravy]
 887–899: východofranský kráľ
 888–899: vojvoda Bavorska
 894–895/899?: kráľ Talianskeho kráľovstva
 896–899: cisár

Arnulf a Veľká Morava 
Bol nemanželským synom východofranského kráľa Karolmana, od ktorého dostal v roku 876 Korutánsku marku a v tom istom roku po smrti Koceľa aj Panóniu (teda Blatenské kniežatstvo). 

Zo začiatku udržiaval dobré vzťahy s veľkomoravským kráľom Svätoplukom.

Východnú marku vtedy spravoval markgróf Aribo, spojenec Svätopluka. V roku 882 sa Východnej marky zmocnili Wilhelmovci (synovia Wilhelma a Engelšalka), ktorí odtiaľ vyhnali Ariba. Svätopluk ich odtiaľ v tom istom roku vyhnal a spustošil im majetky. Wilhelmovci v roku 883 utiekli k Arnulfovi a stali sa jeho vazalmi. Zároveň v roku 882 do juhovýchodnej oblasti Veľkej Moravy vpadli Bulhari a Svätopluk dostal informácie, že sa tak stalo so súhlasom Arnulfa, a že Arnulfovi ľudia "stroja úklady o" Svätoplukov život. Keď Arnulf na Svätoplukovu výzvu odmietol podporovať Wilhelmovcov a odprisahať, že nepodporuje Bulharov a úklady o Svätoplukov život, Svätopluk ešte v roku 883 spustošil a obsadil Arnulfovu Panóniu a zostal tam celý rok. Výpravu zopakoval v roku 884, čím bolo územie od Viedenského lesa na západe po Drávu na juhu pripojené k Veľkej Morave. V roku 884 sa Svätopluk stretol s cisárom Karolom III. Tučným a dohodli sa, že hranicou ich ríš bude Viedenský les. Na to v roku 885 uzavrel so Svätoplukom mier aj Arnulf. 

V roku 887 Arnulf povstal proti svojmu strýkovi východofranskému kráľovi Karolovi III. Tučnému a v tom istom roku sa sám dal v Tribure zvoliť za východofranského kráľa. Výprava kráľa Arnulfa proti polabským Slovanom, ktorú podnikol v roku 889, bola neúspešná, preto sa usiloval zlepšiť vzťahy s kráľom Svätoplukom. No po víťazstve nad Normanmi v bitke pri Löwene v roku 891 začal získavať spojencov pre vojenskú výpravu proti Veľkej Morave. V lete v roku 892 za podpory maďarských jazdeckých družín vtrhol na veľkomoravské územie. Franské vojsko sa však muselo stiahnuť, pretože vo Východnej marke vypukli nepokoje. V nasledujúcom roku znovu zaútočil proti Svätoplukovi, ale utrpel porážku a sotva si zachránil život.

V roku 894 zomrel kráľ Svätopluk. Jeho syn Mojmír II. uzavrel s Arnulfom mier, pričom mu postúpil Panóniu, územie terajšieho Maďarska. V roku 895 uznali zvrchovanosť kráľa Arnulfa aj české kniežatá. O rok neskôr bol Arnulf korunovaný za rímskeho cisára. Neskôr podnikol ďalšie výpravy proti oslabenej Veľkej Morave, no Mojmír II. sa ubránil. Arnulf zomrel v Regensburgu, kde je aj pochovaný.

Narodenia v 850
Úmrtia v 899
Vládcovia Bavorska
Vládcovia Rakúska
Vládcovia Východofranskej ríše
Aurignacien

Aurignacien [oriňasjen, fr.] je archeologická kultúra zo začiatku mladého paleolitu rozšírená od Blízkeho východu až po západnú Európu (35 tis. pred Kr.-27 tis. pred Kr.).

Nazvaná je podľa náleziska Aurignac vo francúzskych Pyrenejách, v ktorom boli objavené kostry človeka, nástroje a iné.

Externé odkazy 
 

Archeologické kultúry
Paleolit
Archeologické kultúry v Česku
Archeologické kultúry v Maďarsku
Archeologické kultúry v Rakúsku
Archeologické kultúry v Rumunsku
Archeologické kultúry na Slovensku
Archeologické kultúry na Ukrajine
Alexander Avenarius

Prof. PhDr. Alexander Avenarius, CSc. (* 16. máj 1942, Martin – † 26. október 2004, Bratislava) bol slovenský historik, byzantológ, ktorý sa zaoberal dejinami a kultúrou Byzancie a Slovanov. Bol synovcom spisovateľa Ladislava Mňačka.

Bol synom ruského šľachtického emigranta; jeho matka pochádzala z moravskej rodiny z Valašských Kloboukov. Študoval archívnictvo na Filozofickej fakulte UK v Bratislave. 

Pôsobil v Slovenskej akadémii vied. Vo svojej vedeckej práci sa zameral na staršie dejiny východnej Európy. Počas normalizácie nemohol z politických dôvodov pokračovať vo vedeckej práci a pracoval v Slovenskom pamiatkovom ústave v Bratislave. Odvtedy sa venoval aj dejinám umenia. Za pomoci jeho strýka Ladislava Mňačka sa mu podarilo vydať svoju prvú vedeckú monografiu Die Awaren in Europa (Bratislava-Amsterdam 1974), ktorá mu získala dobré meno v zahraničných vedeckých kruhoch. Postupne sa začal venovať aj dejinám Byzancie a východnej Európy. Od roku 1984 pracoval v Historickom ústave SAV. V roku 1988 obhájil svoju kandidátsku prácu. Po roku 1989 krátko pôsobil na zahraničných univerzitách v Bonne, Paríži, Pise, Mníchove a Münsteri. Na Filozofickej fakulte UK v Bratislave založil špecializáciu byzantológia a súčasne prednášal aj na Trnavskej univerzite v Trnave. Nakoniec jeho pedagogická činnosť skončila na Pravoslávnej bohosloveckej fakulte Prešovskej univerzity, kde sa v roku 1998 habilitoval za docenta a v roku 2002 bol menovaný za profesora.

Monografie 
 1974 – Die Awaren in Europa
 1992 – spoluautor kolektívneho diela Dějiny Byzance (Praha, Academia, 1992 ISBN 80-200-0454-8)
 1992 – Byzantská kultúra v slovanskom prostredí v VI.-XII. storočí  ISBN 80-224-0359-8
 1998 – Byzantský ikonoklazmus: storočie zápasu o ikonu. Bratislava, Veda ISBN 80-224-0582-5
 2000 – Byzantinische Kultur und die Slawen
 2016 - Byzantský zápas o ikonu : o problematike východoeurópskeho symbolizmu. Prešov: Prešovská univerzita, Pravoslávna bohoslovecká fakulta, 2016. ISBN 978-80-555-1571-7.

Externé odkazy 
 
 životopis na stránke FF UK

Slovenskí historici
Byzantológovia
Slovenskí univerzitní profesori
Osobnosti z Martina
Konský potok (prítok Slanej)

Konský potok je potok v južnom Gemeri, na území okresu Rimavská Sobota. Je to ľavostranný prítok Slanej s dĺžkou .

Pramení v Bodvianskej pahorkatine na juhovýchodných stráňach vrchu Makov () pri samote Barta, neďaleko slovensko-maďarskej štátnej hranice, v nadmorskej výške cca  Tečie juhozápadným smerom cez podcelky Gemerská pahorkatina a Rimavská kotlina. Na hornom toku priberá tri krátke prítoky: najprv sprava z oblasti Dimitrij, potom zľava od horárne Havran () a následne tiež zľava z oblasti Hubovskej. Na strednom toku napája Hubovský rybník, na dolnom toku preteká obcami Kesovce (tu priberá krátky ľavostranný prítok) a Štrkovec. Za obcou Štrkovec priberá sprava vodný kanál pritekajúci od obce Včelince. Do Slanej ústi v katastrálnom území obce Štrkovec v nadmorskej výške okolo 

Potoky na Slovensku
Povodie Slanej
Vodné toky v okrese Rimavská Sobota
Bystrá (prítok Osturnianskeho potoka)

Bystrá je potok v Zamagurí, na území okresu Kežmarok, je to pravostranný prítok Osturnianskeho potoka a má dĺžku 6 km. 

Steká spod hlavného hrebeňa Spišskej Magury, kde pramení v podcelku Repisko na juhovýchodnom úpätí vrchu Repisko v nadmorskej výške okolo 1 055 m n. m. Tečie na sever, zľava priberá Kobylianku a v Osturnianskej brázde na území obce Osturňa sa v nadmorskej výške cca 715 m n. m. vlieva do Osturninanskeho potoka.

Údolím potoka vedie turistická trasa (zelená značka) a cyklotrasa z Osturne do Ždiaru.

Potoky na Slovensku
Povodie Dunajca
Vodné toky v okrese Kežmarok
Andrej Alexandrovič Ždanov

Andrej Alexandrovič Ždanov (* 26. február 1896 Mariupoľ, Ukrajina – † 31. august 1948 Moskva, ZSSR) bol sovietsky politik ruského pôvodu, člen KSSZ od 1915, od 1939 člen politbyra KSSZ. Riadil kultúrnu, ideologickú a zahraničnú politiku KSSZ. Vedúci teoretik socialistického realizmu.

Život 
Narodil sa v meste Mariupoľ. Od roku 1915 bol členom strany boľševikov.

Počas zimnej vojny bol členom vojenského sovietu Severozápadného frontu. Počas druhej svetovej vojny sa podieľal na obrane Leningradu ako člen vojenského sovietu Severozápadného a Leningradského frontu. Počas blokády velenie obrany na rozdiel od väčšiny mesta nehladovalo, malo dobre zabezpečenú stravu a ostatné vymoženosti.

V roku 1944 získal hodnosť generálplukovník. Po vojne sa angažoval v presadzovaní socialistického realizmu na úkor slobodného rozvoja sovietskej literatúry.

Ako člen politického byra a sekretariátu ústredného výboru mal na starosti ideológiu a zahraničnú politiku. Od apríla 1946 pod neho spadal Úrad propagandy (vedúci GF Aleksandrov) a odbor zahraničnej politiky (na čele s Michailom Suslovom). Od augusta 1946 namiesto Malenkova predsedal na poradách Orgbura (pre kádrovú politiku). V roku 1947 zakladal Informbyro (Informačná kancelária komunistických a robotníckych strán) v ktorom ho neskôr vymenil práve Malenkov.

Smrť 
Zomrel 31. augusta 1948. Bol pochovaný pri Kremeľskej stene. Jedna z Moskovských lekárok, Lidia Timašuk, sa po jeho smrti písomne obrátila na na vedenie komunistickej strany s listom, v ktorom poukázala na možné chyby v jeho liečbe, ktoré viedli k jeho smrti. List sa dostal do pozornosti vedenia krajiny, hlavne Stalina a Beriju koncom roku 1952. Timašuk potom figurovala v tzv. prípade lekárov, ktorých obvinili zo zavinenia smrti Ždanova. Prípad prerástol do rozsiahlej kampane ohovárajúcej židovských lekárov po celej krajine a mal za následok ich rozsiahle zatýkanie. Krátko po Stalinovej smrti bol celý prípad Berijom ukončený a preživší zatknutí lekári boli prepustení ako nevinní.  Timašuk bola najprv vyznamenaná Radom Lenina, ktorý jej odňali v deň prepustenia lekárov (4. apríla 1953).

Referencie

Zdroje 
 

Narodenia v 1896
Úmrtia v 1948
Sovietski politici
Pavol Žigo

Pavol Žigo (* 25. apríl 1953, Lučenec) je slovenský jazykovedec.

Detstvo a mladosť prežil v Lovinobani, v severnom Novohrade. Študoval na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (FiF UK) slovenský jazyk a ruský jazyk.

Od roku 1977 pôsobí na FiF UK, v rokoch 1979–1980 lektor slovenského jazyka v Moskve; 1980 PhDr., 1984 CSc. Spoluautor Dejín spisovnej slovenčiny (Bratislava 1990, Slovanského jazykového atlasu, IV. zv. (Beograd 1991) a autor viacerých štúdií. Od roku 1989 podpredseda výboru Slovenskej jazykovednej spoločnosti pri Slovenskej akadémii vied.

Bol vedúcim autorského kolektívu monografie obce Lovinobaňa, ktorá vyšla v roku 2019.

Externé odkazy 
 

Slovenskí jazykovedci
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Osobnosti z Lučenca
Marta Zágoršeková

doc. PhDr. Marta Zágoršeková, CSc. (* 1942) je slovenská estetička a vysokoškolská pedagogička.

Pôsobí na Fakulte medzinárodných vzťahov Ekonomickej univerzity v Bratislave.

Externé odkazy 
 
 

Narodenia v 1942
Slovenskí estetici
Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Záhrada

Záhrada je relatívne menšie ohradené územie určené na pestovanie úžitkových a/alebo okrasných rastlín, spravidla umiestnené pri dome alebo skupine domov. Iný význam má slovo v spojení zoologická záhrada.

Druhy:
 poľnohospodárska záhrada - zameraná na pestovanie plodín na výživu
 prírodná záhrada - využívajúca pestovateľské znalosti a prirodzenú krásu prírody
 stavaná záhrada (architektonizovaná záhrada) - prenáša rôznymi úpravami do prírody estetické a architektonické zásady

Záhrady podľa typu alebo štýlu

Záhrada podľa typu rastlín alebo kvetov 
 Bylinková záhrada 
 Kaktusová záhrada
 Kvetinová záhrada
 Ovocná záhrada
 Rozárium
 Zeleninová záhrada

Záhrada podľa záhradníckeho štýlu 

 Anglická záhrada
 Francúzska záhrada
 Japonská záhrada
 Čínska záhrada
 Okrasná záhrada
 Tropická záhrada
 Vidiecka záhrada

Ďalšie 
 Geometrická záhrada 
 Komunitná záhrada
 Vodná záhrada
 Zimná záhrada

Referencie 

https://pandomu.sk/zahradne-naradie

Pozri aj 
 Arborétum
 Botanická záhrada
 Park
 Plantáž
 Rajská záhrada
 Sad

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 Historický vývoj záhrad

Záhradníctvo
Základňa

Základňa môže byť:
 všeobecne: to, na čom niečo spočíva, zakladá sa, z čoho niečo vychádza (fyzicky aj prenesene), resp. čo tvorí podstatu; základ niečoho
 účelový významný komplex priestorov, slúžiaci spravidla ako východisko na cesty, lety, výpravy a podobne, napr.:
 vojenská základňa
 odpaľovacia základňa rakiet
 chatová základňa
 turistická základňa
 zdroj, východisko niečoho/činnosti/výroby napr.
 energetická základňa
 palivovo-energetická základňa
 finančná základna
 surovinová základňa
 krmovinová základňa
 súhrn členov tvoriacich podstatu niečoho (napr. čitateľská základňa)
 v marxizme: základný prvok štruktúry spoločensko-ekonomickej formácie, v podstate výrobná sféra, pozri základňa (marxizmus)
 v geometrii: 
 základňa rovnoramenného trojuholníka
 základňa lichobežníka
 v geodézii: stabilizovaná a čo najpresnejšie zmeraená dĺžka v teréne, slúžiaca na odvodenie dĺžky ostatných strán základnej trigonometrickej siete uhlovým meraním a výpočtom z tzv. základňovej siete, pozri základňa (geodézia)
 pri elektronických oscilografoch a súradnicových zapisovačoch: skrátene časová základňa (obvod alebo zariadenie dodávajúce elektrické napätie alebo prúd úmerne s rastúcim časom)
 v medicíne: báza, spodina
 dielo Isaaca Asimova (po anglicky Foundation), pozri Základňa (Asimov)
 v informatike zastarano: skrátene „dátová základňa“, teda báza dát

Pozri aj 
 báza
Založenie Ríma

Založenie Ríma sa datuje rôznymi autormi rôzne, napr. Vergílius udáva rok 848 pred Kr., Dionysios z Halikarnasu rok 748 pred Kr., Terentius Varro a Titus Livius 753 pred Kr. 

Podľa povesti Rím založili kráľ Romulus s bratom Remom, ktorých údajne vychovala vlčica,  na siedmich pahorkoch na ľavom brehu rieky Tiber, ktorá oddeľovala územie Etruskov a italických Latinov. Archeológovia približne potvrdili dátum 753 pred Kr., ale v skutočnosti na niektorých z uvedených pahorkov sídlili italické kmene Latinovia (vrch Palatin) a na iných italické kmene Sabinovia (vrchy Kapitol, Kvirinál a Eskvilín), pričom sedem ich vytvorilo federáciu, základ mesta, ktorým sa Rím však stal až neskôr za etruských kráľov. V 7. storočí (podľa povesti roku 616 pred Kr.) sa Ríma totiž zmocnili Etruskovia. 

Staroveký Rím
Rím
Západ slnka

Západ slnka je "miznutie" Slnka za obzor v dôsledku rotácie Zeme okolo svojej osi. Väčšinou je doprevádzaný oparom okolo slnečného kotúča. Čas západu slnka sa počas roka mení (v zime slnko zapadá skôr ako v lete). V užšom zmysle je to len okamih, kedy sa Slnko dolným okrajom dotýka horizontu.

Index lomu svetla vo vzduchu spôsobí, že Slnko sa javí sploštené a o 1/2 stupňa vyššie, ako v skutočnosti je. Pri západe Slnka sa dôsledkom prechodu slnečného svetla cez hrubšiu vrstvu atmosféry mení farba Slnka aj oblohy. Vo chvíli, keď celý slnečný disk zmizne pod horizontom, sa začína súmrak. Zenitová vzdialenosť Slnka v okamihu jeho západu je 90° 50´.

Čas západu slnka je okamih, v ktorom stred slnečného kotúča pri západe slnka prechádza vodorovnou rovinou dotýkajúcou sa ideálneho zemského povrchu (t. j. hladiny mora) v mieste pozorovania západu slnka.

Referencie

Iné projekty

Pozri aj 

 východ slnka
 východ hviezdy
 západ hviezdy

Astronómia
Zem
Slnko
Časti dňa
Závisť

Závisť (). Význam slova invidia je pozerať so zlým úmyslom.
Závisť je jedna z ľudských emócií, spočívajúca v túžbe po niečom, čo má niekto iný, a v snahe získať predmet tejto túžby, niekedy i za cenu zavrhnutiahodných činov. Spolu so žiarlivosťou či nenávisťou patrí medzi konceptuálne ľudské emócie. 

Opakom závisti je dobroprajnosť (, ).

Náboženstvo a závisť 
Z hľadiska náboženského býva odsudzovaná ako hriech, napr. katolícka náuka ju považuje za jeden zo siedmich hlavných hriechov. Kniha Exodus (20,17) uvádza:
"Nepožiadaš dom svojho blížneho, ani nepožiadaš manželku svojho blížneho, ani jeho sluhu, ani jeho slúžku, ani vola, ani osla, ani nič, čo je tvojho blížneho!" 

Možno dnes slovu osol zodpovedá auto, a to by mohlo predstavovať niečo žiadúce vo vlastníctve iného. Je potrebné vyhnúť sa závideniu osla v majetku iného, pretože by to mohlo viesť k hriešnym myšlienkam. Závisť sa týka negatívnych pocitov voči osobe, na niečo čo osoba vlastní.

Pozri aj 
 Sedem hlavných hriechov

Iné projekty

Zdroj

Externé odkazy 
 Katechizmus.sk - závisť 
 Trojica.sk/hriechy/zavist
 Farskylist.sk
 Hlavné hriechy
 Závisť (nepr. lásky)

Emócie
Sedem hlavných hriechov
Sociálna psychológia
Motivácia
Zbraň

Zbraň je nástroj, predmet, prostriedok, ktorým sa bojuje, umožňuje používateľovi dôraznejší a účinnejší útok s cieľom presadenia záujmu. Najčastejšie sa používa na spôsobenie zranenia živému organizmu alebo spôsobenie materiálnej škody, prípadne na pohrozenie uvedeným. Ničivé účinky zbraní sa používajú aj na mierové (nebojové) účely (preventívny odstrel snehových lavín, testovanie tvrdosti betónu, demolácia starých budov, nastreľovanie kotvenia, núdzové použitie a záchranné akcie).

Zbrane sa vyvíjajú od začiatku prvotnopospolnej spoločnosti; pôvodne slúžili na lov a obranu, neskôr aj na vojenské účely. Spočiatku sa používali takzvané chladné zbrane (bodné, sečné a úderné). Postupne sa vyvinuli vrhacie stroje, po objavení pušného prachu strelné zbrane, v 2. polovici 19. storočia poloautomatické a automatické zbrane, počas 1. svetovej vojny tanky, lietadlá a chemické zbrane (bojové plyny), v 2. svetovej vojne raketové zbrane, jadrové zbrane a neskôr biologické zbrane. Podľa ničivých účinkov sa rozdeľujú na klasické (konvenčné) zbrane a zbrane hromadného ničenia.

Delenie zbraní 
 ručné zbrane
 bodné zbrane
 sečné zbrane
 ručné granáty
 granátomety
 palné zbrane
 automatické palné zbrane
 raketové palné zbrane (raketomety, RPG)

 ostatné konvenčné bojové prostriedky
 pozemné míny
 mínomety
 delá
 delostrelecké rakety
 bojové vozidlá (tanky, BVP, OT)
 vojenské lietadlá
 letecké bomby
 vojenské plavidlá
 námorné míny
 námorné torpéda
 riadené strely

Pozri aj 
Významné zbrane:
 Historické
 Little Boy – prvá atómová bomba použitá vo vojenskom ťažení, zhodená na japonské mesto Hirošima
 AK-47 – jedna z najznámejších útočných pušiek, používa sa od roku 1949 až dodnes
 Fiktívne
 Excalibur – legendárny meč objavujúci sa v spojitosti s kráľom Artušom

Iné projekty
Zemina

Zeminy sú nespevnené alebo slabo spevnené horniny bez pevných štruktúrnych väzieb. Vznikajú chemickým alebo mechanickým zvetrávaním skalných hornín.

Základné vlastnosti
 Zrnitosť zemín
 Hustota pevných častíc
 Pórovitosť
 Hustota zeminy
 Stupeň nasýtenia
 Prirodzená vlhkosť zeminy
 Konzistencia
 Plasticita

Rozdelenie zemín 
 A.Zeminy jemnozrnné (F) – Zeminy ktoré majú viac než 35% jemných častíc menších ako 0,06 mm. Prachovité a ílovité sedimenty.
 B. Zeminy piesčité (S) – Majú viac než 65% piesčitých častíc, ktoré prevládajú nad štrkovými.
 C. Zeminy štrkovité (G) – Majú viac než 65% štrkovitých častíc , ktoré prevládajú nad piesčitými.
 D. Špeciálne horniny – Patria sem organické zeminy, presadavé zeminy, a iné.
 E. Horniny skalné a poloskalné – Všetky magmatické, metamorfované a sedimantárne horniny.

Zeminy ako stavebné materiály 
Súdržné a nesúdržné zeminy predstavujú základný materiál pri budovaní pozemných, cestných, vodohospodárskych a železničných stavieb. Najväčší význam majú:
 Cementárske suroviny
 Tehliarske suroviny
 Žiaruvzdorné suroviny
 Ľahké stavebné látky (Tufy, Tufity )
 Suroviny na petrurgické účely

Rozdelenie podľa ťažiteľnosti
 Súdržné zeminy – 1. až 4. trieda
 Nesúdržné zeminy – 1. až 6. trieda
 Poloskalné a skalné – 3. až 7. trieda
 Osobité prípady

Pedológia
Inžinierska geológia
Zima

Zima je jedno z ročných období v miernom teplotnom pásme nasledujúce po jeseni a predchádzajúce jari. Má najkratšie dni a najnižšie priemerné teploty. V oblastiach vzdialenejších od rovníka sa v zime často vyskytuje sneh.

Astronomicky začína zimným slnovratom (okolo 21. decembra na Severnej pologuli a 21. júna na Južnej pologuli), a končí jarnou rovnodennosťou (okolo 21. marca na Severnej pologuli a 21. septembra na Južnej pologuli).

V meteorológii sa podľa konvencie počíta ako celé mesiace december, január a február na Severnej pologuli a jún, júl a august na Južnej pologuli.

Príčiny zimy 

Striedanie ročných období je spôsobené odklonom zemskej osy od roviny ekliptiky (o 23°27'). Pologuľa, na ktorej je zima, je odvrátená od Slnka, dopadá na ňu menej slnečného žiarenia a pod väčším uhlom. To v princípe vedie k nižším teplotám.

Meteorologické prejavy zimy 
V oblastiach vyšších zemepisných šírok sa v zime vyskytuje sneh a mráz.

Iné projekty 

 
Ročné obdobia
Počasie
Meteorológia
Zips

Zips je mechanický uzáver, zapínadlo (na rázporky, vrecká odevov a pod.), ktoré pozostáva z bežca a dvoch radov zúbkov, po ktorých sa bežec posúva. 

Zips vynašli američania Judson a Earle roku 1896. V ďalších rokoch sa zips zdokonaľoval až do dnešnej podoby.

Iné projekty

Referencie

Externé odkazy 
 

Spájanie
Odevy
Friedrich von Wieser

Friedrich Freiherr von Wieser (* 10. júl 1851, Viedeň, Rakúsko – † 22. júl 1926, Sankt Gilgen, Rakúsko) bol rakúsky ekonóm, jeden z vedúcich predstaviteľov rakúskej školy hraničnej užitočnosti, autor pojmu hraničnej užitočnosti. V roku 1884 pôsobil ako profesor Karlovej univerzity v Prahe.

Životopis 

Narodil sa vo Viedni ako syn vysokého úradníka na Ministerstve vojny. Študoval socilógiu a právo. Bol švagrom ďalšieho prominentného predstaviteľa Rakúskej školy Eugena von Böhm-Bawerka. Wieser zastával posty na univerzitách vo Viedni a v Prahe. V roku 1903 nahradil na poste zakladateľa Rakúskej školy Carla Mengera, kde potom s Böhm-Bawerkem sformoval ďalšiu generáciu stúpencov Rakúskej školy, medzi ktorých na prelome 19. storočia a 20. storočia patrili Ludwig von Mises, Friedrich Hayek a Joseph Schumpeter. V roku 1917 sa stal ministrom financií v Rakúsku. 

Wieser sa stal známym vďaka svojím dvom hlavným dielam, Natural Value (1889), v ktorom starostlivo popísal náklady obetovanej príležitosti a teóriu imputácie a Social Economics (1914), kde sa toto pokúsil aplikovať v reálnom svete. 

Ekonomická diskusia o kalkulácií sa začala jeho názorom o rozhodujúcom vplyve presnej kalkuláciena ekonomickú efektivitu. Na rozdiel od neskorších ekonómov Rakúskej školy, Ludwiga von Misese a Augusta von Hayeka, tak ako ich pokračovateľov, považoval kalkuláciu bez cenového systému za možnú. Preto sa de facto staval na stranu socialzmu. Z tohto dôvodu nie je v obľube u ekonómov dnešnej Rakúskej školy. 

Rovnako zdôrazňoval dôležitosť podnikateľov k ekonomickej zmene, ktorú videl ako vyvolanú "heroickým úsilí, jedincov, ktorí sa objavia ako vodcovia k nmovým ekonomickým brehom". Na túto ideu vodcovstva neskôr nadviazal Joseph Schumpeter v jeho diele o ekonomickej inovácií. 

Na rozdiel od väčšiny ekonómov Rakúskej školy odmietal klasický liberalizmus, pretože "sloboda musí byť nahradená systémom."

Externé odkazy 
 4lánok o politickej kariére Wiesera
 Biografia v History of Economic Thought
 
 

Rakúski ekonómovia
Osobnosti z Viedne
Josef Wolf

Josef Wolf (* 20. marec 1927, Praha – † 27. január 2012) bol český antropológ a etnológ.

Dielo 
 Národy Afriky, SPN, Praha 1969 – 1972, 260 s.
 Poslední svědkové pravěku, Svoboda, Praha 1970, 245 s.; (spoluaut.), Sociologický slovník, Svoboda, Praha 1970;
 Kulturní a sociální antropologie, Svoboda, Praha 1971, 318 s.
 Člověk a jeho pradějiny. Obrazová encyklopedie, Artia, Praha 1977, 230 s.
 Lidé pěti světadílů, Práce, Praha 1979, 249 s.
 Integral Anthropology, SPN-USL, Prague 1972, 274 s.
 Abeceda národů, Horizont, Praha 1984, 266 s.
 Člověk ve světě náboženství , Unitaria, Praha, 163 s.
 Člověk ve světě magie, Unitaria, Praha, 113 s.
 Člověk a jeho svět: Humanologie, Karolinum, Praha 1993, 312 s.
 Kulturní odkaz národů [skripta], Praha 1996, 320 s.
 Velká kniha o člověku. Encyklopedie, Aventinum, Praha 1999, 250 s.
 Základy kulturní antropologie, Karolinum, Praha 1999, 300 s.
 Antropologie pro každý den (2004)
 Člověk a jeho pradějiny (2006) 
 Duchovní odkaz národů (2007)
 Magia naturalis (2009),

Referencie

Externé odkazy 
 Životopis
 Josef Wolf

Zdroj 
 

Českí antropológovia
Etnológovia
Osobnosti z Prahy
Yucatánsky polostrov

Yucatánsky polostrov () alebo Yucatán je polostrov v Strednej Amerike, oddeľujúci Mexický záliv od Karibského mora. Má plochu . Najväčšia časť polostrova patrí Mexiku, na juhu leží Belize a časť Guatemaly. Od Kuby polostrov oddeľuje Yucatánsky prieliv.

Rozprestierala sa na ňom časť ríše Mayov, až do dobytia polostrova španielskym conquistadorom Franciscom de Montejom v rokoch 1541 až 1545. V rokoch 1546 až 47 došlo k poslednému veľkému mayskému povstaniu na Yucatáne (tzv. Východná vojna), ktoré bolo potlačené, hoci vzbury indiánov pokračovali až do konca 16. storočia. Pozostatkom je mnoho archeologických nálezísk v tunajších lesoch, predovšetkým pyramíd (napr. Chichen Itzá).

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Geografia Mexika
Polostrovy Atlantického oceánu
Mexický záliv
François-Noël Babeuf

François-Noël Babeuf, známy ako Gracchus Babeuf (* 23. november 1760, Saint-Quentin, Francúzsko – † 27. máj 1797, Vendôme) bol francúzsky novinár, vodca a najdôslednejší teoretik babeufizmu.

Externé odkazy 
 

Francúzski novinári
Bardo (budhizmus)

Bardo (z tibetčiny) je medzistav, extrémna situácia, ktorú treba využiť. Pojednáva o ňom
Tibetská kniha mŕtvych.

Externé odkazy 
 

Budhizmus
John David Barrow

John David Barrow (* 29. november 1952, Londýn, Spojené kráľovstvo† 26. september 2020, Cambridge) bol významný britský kozmológ, teoretický fyzik, a matematik, nositeľ Templetonovej ceny za rok 2006.  

Pôsobil ako profesor na univerzite v Cambridge.

Knihy 
 Between Inner Space and Outer Space: Essays on the Science, Art, and Philosophy of the Origin of the Universe
 Impossibility: Limits of Science and the Science of Limits
 Material Content of the Universe
 Pi in the Sky: Counting, Thinking, and Being
 Science and Ultimate Reality: Quantum Theory, Cosmology and Complexity
 The Anthropic Cosmological Principle (s Frankom J. Tiplerom)
 The Artful Universe: The Cosmic Source of Human Creativity
 The Book of Nothing: Vacuums, Voids, and the Latest Ideas about the Origins of the Universe
 The Infinite Book: A Short Guide to the Boundless, Timeless and Endless
 The Left Hand of Creation: The Origin and Evolution of the Expanding Universe
 The Origin of the Universe: To the Edge of Space and Time
 The Universe That Discovered Itself
 The World Within the World
 Theories of Everything: The Quest for Ultimate Explanation
 The Constants of Nature: The Numbers that Encode the Deepest Secrets of the Universe

Referencie

Externé odkazy 
 
 John D. Barrow, domáca stránka
 SME/Templetonovu cenu získal John D. Barrow

Anglickí fyzici
Nositelia Templetonovej ceny
Členovia Kráľovskej spoločnosti
Vyučujúci na University of Cambridge
Absolventi University of Durham
Absolventi Oxfordskej univerzity
Brit (zmluva)

Brit (hebr. ברית) alebo berit je spoločensky aj právne platná zmluva, ktorá mala na starovekom Východe predovšetkým spoločenský význam a uzatvárala sa určitými obradmi. Jej uzavretie posväcovala prítomnosť Boha pri prinášaní obetí. Podľa predstáv Biblie Boh uzavrel brit s človekom.

Externé odkazy 
 
 

Dejiny práva
Náboženstvo
Bermudský trojuholník

Bermudský trojuholník je oblasť v Atlantickom oceáne medzi Bermudami, Portorikom a Floridou, v ktorej pre dodnes neobjasnené príčiny dochádza k leteckým a lodným nešťastiam, k záhadným zmiznutiam lodí či lietadiel.

Teórie 

V priebehu rokov vznikli viaceré teórie, vysvetľujúce príčiny záhad v oblasti Trojuholníka.

Zvýšený magnetizmus 
Po rôznych meraniach magnetizmu v oblasti bolo zistené, že jeho hladina je na niektorých miestach pomerne vysoká. Zvýšený magnetizmus ovplyvňuje fungovanie elektroniky a kompasov (strelka neukazuje severný magnetický pól alebo sa otáča), čo by vysvetľovalo prečo tu lode často blúdia. Taktiež aj počas silných búrok tu vyvolávajú blesky. Po týchto zisteniach sa začali objavovať rôzne teórie o tom, že ešte v dávnej minulosti tu spadla kométa, ktorá vyvolala zvýšenie magnetizmu. Iné, fantastické teórie, hovoria dokonca až o tom, že silný magnetizmus strhne lode a lietadlá hlboko pod hladinu a posádku roztrhá.

Skeptické 
Preštudovaním štatistiky sa dospelo k názoru, že v bermudskom trojuholníku sa v pomere k počtu plavieb nepotápa prakticky o nič viac lodí ako v iných moriach. Okrem toho v tejto oblasti býva more nepokojné a často sa tu vyskytujú búrky. Výrazný vplyv na náhle zmeny počasia má aj Golfský prúd, ktorý zmiešava teplú a studenú vodu, čím vznikajú veľké a husté hmly, vzdušné turbulencie a podobne. Dno na týchto miestach je veľmi hlboké (napríklad priekopa Puerto Rico Trench je hlboká až 8229 metrov) a členité. Preto tu vznikajú časté vodné víry a hľadať vraky v takejto hĺbke je obtiažne.

Bubliny metánu likvidujú vztlak 
Na morskom dne sa uvoľňuje metán a stúpa postupne sa zväčšujúcich bublinách na hladinu. Loď stratí vztlak a potopí sa. Pri lietadlách je to podobné. Keď letí lietadlo nad morom a nikde nie je zem je ťažké zistiť skutočnú výšku bez prístrojov.  Takže keď lietadlo obklopí bublina metánu (metán má menšiu hustotu ako vzduch) prístroje na určovanie výšky nefungujú správne a ukazujú že lietadlo je oveľa vyššie ako by malo byť, tak pilot zíde nižšie, a tým je vysoká pravdepodobnosť, že narazí do hladiny oceánu. Metán môže tiež spôsobiť zlyhanie motorov lietadla.

Referencie

Pozri aj 
 Cono de Arita

Externé odkazy 
 

Atlantický oceán
Záhady
Bernolákovci

Bernolákovci boli jedna z dvoch hlavných skupín slovenského národného obrodeneckého hnutia nazvaná podľa Antona Bernoláka.

Katolícky prúd národného obrodenia pomenovaný podľa hlavného predstaviteľa A. Bernoláka. Prvá generácia bernolákovcov pôsobila od 80. rokov 18. storočia do 20. rokov 19. storočia v týchto centrách: Bratislava, Trnava (sídlo Slovenského učeného tovarišstva). Jej naj závažnejším činom je uzákonenie slovenčiny ako národného spisovného jazyka (bernolákovčina) a jej uvedenie do krásnej, náučnej a náboženskej literatúry.

Predstaviteľmi prvej generácie bernolákovcov sú okrem A. Bernoláka: J. Fándly, O. Mesároš, M. Hamuljak, A. Rudnai, A. Radlinský a ďalší. Jeho stúpencov spájala najmä bernolákovská spisovná slovenčina, koncepcie slovenskej národnej svojbytnosti a idea rovnosti národov.

Organizačnou oporou bolo Slovenské učené tovarišstvo. M. Hamuljak založil Spolok milovníkov reči a literatúry slovenskej. Mladobernolákovská generácia sa názorovo zblížila so štúrovcami, prijala ich koncepciu i nový, štúrovský spisovný jazyk.  

Druhá generácia bernolákovcov pôsobila v 20. a 30. rokoch 19. stor. v centrách: Ostrihom, Budín, Pešť. Snažili sa rozvíjať slovenský jazyk a prekonať jazykovú a konfesionálnu rozdvojenosť slovenských národných novorodeneckých síl. Tomuto cieľu slúžil aj Spolok milovníkov reči a literatúry slovenskej.

Najvýznamnejšími predstaviteľmi druhej generácie bernolákovcov sú: Juraj Palkovič, J. Hollý, M. Hamuljak, Ján Herkeľ, Ján Koiš.

Literatúra 
 K počiatkom slovenského národného hnutia : Sborník štúdií Historického ústavu SAV pri príležitosti 200 ročného jubilea narodenia Antona Bernoláka. Bratislava : Vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 1964. 480 s. [Zborník obsahuje 22 vedeckých štúdií orientovaných na rôzne aspekty bernolákovského hnutia.]

Externé odkazy 
 

Jazykoveda
Dejiny Slovenska
Börzsöny

Börzsöny je aj časť mesta Bonyhád (bývalá samostatná obec), pozri pod Bonyhád.

Börzsöny alebo Börzsöny-hegység (po slovensky staršie aj Novohradské vrchy, Novohradské hory alebo Brežany) je sopečné pohorie na severe Maďarska vo Vnútorných Západných Karpatoch.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Börzsöny - informácie o pohorí Börzsöny vrátane fotografií

Pohoria v Maďarsku
Šatendranáth Bose

Šatendranáth Bose (* 1. január 1894, Kalkata – † 4. február 1974, Kalkata) bol indický fyzik, spoluzakladateľ kvantovej štatistickej fyziky. Podľa neho je pomenovaný bozón.

Pozri aj 
 Boseho-Einsteinova štatistika

Externé odkazy 
 

Narodenia v 1894
Úmrtia v 1974
Indickí fyzici
B’nai B’rith

B’nai B’rith International (hebrejsky בני ברית bnej brit, „Synovia zmluvy“, anglická výslovnosť [bə ˌ neɪ brɪθ]) je medzinárodná židovská politická humanistická organizácia založená v roku 1843. B'nai b'rith pôsobí vo viac než 50 štátoch sveta. Bola založená v New York City Henry Jonesom a ďalšími jedenástimi nemecko-židovskými imigrantmi dňa 13. októbra 1843. Dnes sídli vo Washingtone D.C.

B'nai B'rith je zapojená do širokej škály služieb a sociálnych aktivít, vrátane podpory židovského práva a štátu Izrael.
Ďalej podporuje nemocnice a obete prírodných katastrof a udeľuje štipendiá židovským vysokoškolákom.

V roku 2007 B’nai b’rith otvorila zastúpenie pri Európskej únii v Bruseli. Zastúpenie monitoruje európsku situáciu Židov a vzťahy so štátom Izrael, podáva o nich informácie a pozýva členov Európskeho parlamentu a Európskej komisii do diskusie.

Referencie

Externé odkazy 
 
 Oficiálna stránka organizácie

Judaizmus
Medzinárodné organizácie
Organizácie založené v 1843
Charlotte Bühlerová

Charlotte Bühlerová, rod. Malachowská (neprechýlené tvary: Bühler, Malachowski; * 20. december 1893, Berlín, Nemecko – † 5. február 1974, Stuttgart) bola americko-nemecká psychologička; zakladateľka biodromálnej psychológie.  Je jednou z najdôležitejších psychologičiek 20. storočia. Jej manželom bol Karl Bühler. Od roku 1920 učila psychológiu na Technickej vysokej škole Drážďany. Od roku 1922 pôsobila vo Viedni. Od roku 1923 tam učila na Univerzite Viedeň, kde sa v roku 1929 stala mimoriadnou profesorkou, a kde sa stala svetovo známou odborníčkou v oblasti psychológie. V roku 1938 bola z dôvodu nástupu fašizmu nútená emigrovať do USA, kde okrem iného v rokoch 1945 - 1958 pôsobila ako profesorka na University of Southern California v Los Angeles. Krátko pred smrťou sa vrátila do Nemecka, kde potom aj zomrela.

Iné projekty

Referencie

Externé odkazy 
 Kurzbiographie des Charlotte-Bühler-Instituts, Wien
 Psychology's Feminist Voices: Charlotte Bühler

Psychológovia USA
Nemeckí psychológovia
Osobnosti z Berlína
Bytosť

Bytosť môže byť:
osobnosť, duševná zložka, podstata človeka
živá bytosť
zastarano: súcno
Coincidentia oppositorum

Coincidentia oppositorum (lat.) je zhoda protikladov. 

Mikuláš Kuzánsky používal tento termín v súvilosti s ideou odstránenia protikladov v nekonečne.

Externé odkazy 
 

Latinské výrazy
Anna Kafendová

Prof. Anna Kafendová – Zochová, (* 24. jún 1895, Záriečie – † 13. apríl 1977, Myjava) bola slovenská klavírna umelkyňa, hudobná pedagogička a muzikologička. Je považovaná za zakladateľku slovenskej hudobnej pedagogiky. Počas svojho pedagogického účinkovania na Vysokej škole múzických umení vychovala celý rad významných slovenských klaviristov.

Rodina 
 Otec: Pavel Zoch - evanjelický farár v Záriečí
 Matka: Paula Križan

Životopis 
Narodila sa 24. apríla 1895 v Záriečí. Prvé hudobné základy v hre na klavíri získala na evanjelickej nemeckej škole. Po ukončení ľudovej školy pokračovala na dievčenskej strednej škole v Modre, kde navštevovala aj hodiny klavírnej hry. V štúdiách pokračovala v Innsbrucku v Mestskej hudobnej škole. Po získaní diplomu pokračovala v štúdiách na konzervatóriu v Prahe. Po návrate na Slovensko nastúpila ako učiteľka klavírnej hry na Prvej hudobnej škole na Slovensku.

Hudobno-pedagogické aktivity 
Je považovaná za zakladateľku slovenskej hudobnej pedagogiky. Na rozdiel od svojho manžela Frica Kafendu, ktorý sa pridržiaval pevných metodických zásad, jej cestou bolo hľadanie rôznych prameňov. Kafendová vychádzala výlučne z hudobnej predstavy. Z akýchkoľvek poučiek abstrahovala to, čo bolo blízke jej interpretačnému založeniu. Bola názoru, že dobrý pedagóg sa neviaže k jednému vzoru, ale poznáva a aplikuje viac vzorcov, pretože jedna cesta vedie ku kopírovaniu. Inklinovala k spontánnemu hudobnému prejavu a k emocionalizácii žiaka. Od začiatku skladby vyžadovala umelecké stvárnenie, odmietala interpretáciu bez emocionálnej odozvy. Odmietala myšlienky, že skladba sa dotvorí v jej závere. Jej pedagogické poznámky sa sústreďovali najmä k zvýrazneniu obsahovej stránky hudby. Učiteľ by mal podnecovať žiakov k pestovaniu a uplatňovaniu dynamickej škály ako aj k zvukovej vyhranenosti náladových kontrastov.

Externé odkazy 
 Záznam o narodení a krste v matrike evanjelického zboru v Záriečí; záznam číslo 60; pokrstená ako Anna Martha Božena Zoch

Slovenskí hudobníci
Slovenskí klaviristi
Slovenskí pedagógovia
Osobnosti zo Záriečia
David Cooper

David Cooper (* 1931, Kapské Mesto, Južná Afrika – † 29. júl 1986, Paríž, Francúzsko)  bol juhoafrický psychiater, iniciátor a predstaviteľ antipsychiatrie; kritizoval štruktúry spôsobujúce odcudzenie rodiny. 

Bol zakladajúcim členom Philadelphia Association v Londýne, a riaditeľom ústavu fenomenologických štúdií.

V roku 1971 vyšlo jeho dielo Smrť rodiny.

Referencie

Externé odkazy 
 Stručný životopis po anglicky
 

Juhoafrickí lekári
Psychiatri
Osobnosti z Kapského Mesta
Zelený čaj

Zelený čaj je nápoj pripravovaný z neoxidovaných čajovníkových listov.

Zelený čaj je najobľúbenejším čajom v Číne a Japonsku, kde jeho spotreba výrazne presahuje spotrebu čierneho čaju.

Čínsky zelený čaj má lahodnú chuť a vôňu a veľmi silné fyziologické účinky. V dôsledku značného obsahu trieslovín a aromatickych látok má napr. silnejšie účinky ako čierny čaj. Od čierneho čaju sa odlišuje okrem zmyslovych vlastností, čiže vzhľadu a akosti nápoja, aj celým výrobným postupom.

Zelený čaj sa vyrába z čajových listov, ktoré v priebehu spracovania neprešli procesom vädnutia a oxidácie. V listoch obsiahnutý chlorofyl a triesloviny sa nezmenili a hotový vyrobok si tak ponechal prirodzenú farbu čajového listu.

Nápoj má silný osviežujúci účinok na organizmus, ktorý je vystavovaný vysokému pracovnému výkonu alebo dlhodobej psychickej záťaži. Odporúča sa pre prácu v noci. Jeho sťahujúci účinok je výrazný najmä v letných horúčavách, keď sa odporúča piť vlažný. Zabraňuje poteniu a potláča pocit smädu.

Pozri aj 
 čaj
 formosa sencha
 gunpowder
 chun-mee
 Japonská čerešňa (čaj)

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Čaj
Marina Čarnogurská

Mgr. Marina Čarnogurská-Ferancová, CSc. (* 11. jún 1940, Bratislava) je slovenská sinologička, filozofka a prekladateľka, odborníčka na čínsku filozofiu.

Vzdelanie a špecializácia 
Marina Čarnogurská absolvovala odbor sinológia na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe v rokoch 1963 až 1969 a odbor filozofia v rokoch 19641970. Vo svojej diplomovej práci sa venovala konfucianizmu (Úvod ku štúdiu starovekej konfuciánskej etiky). Titul Mgr. jej bol udelený v roku 1970 a CSc. v roku 1991.

Počas rokov normalizácie nemohla publikovať, a preto väčšina jej publikácií vyšla po roku 1990. V roku 1991 nastúpila do Slovenskej akadémie vied ako sinologička so špecializáciou klasická čínska filozofia, náboženstvo a literatúra, komparatívna filozofia.

Rodina 
Je dcérou Pavla Čarnogurského, sestrou Jána Čarnogurského, Ivana Čarnogurského, Pavla Čarnogurského ml. a prekladateľky Oľgy Slivkovej.

Bibliografia

Preklady

Filozofické diela 
 výber z konfuciánskych majstrov (Konfucius, Mencius, Sün-c’)
 
 
 Lao-c’: Tao Te ťing ((okrem posledného) s Egonom Bondym)
 
 
 
 
 Sün-c’: Sün-c’
 
 Konfucius: Rozhovory a výroky

Monografie

Referencie

Externé odkazy 
 Marina Čarnogurská – oficiálny web
 Marina Čarnogurská – profil a bibliografia na webe Ústavu orientalistiky SAV
 Zoznam diel Mariny Čarnogurskej v súbornom katalógu Slovenskej národnej knižnice

Osobnosti z Bratislavy
Slovenskí filozofi
Slovenskí jazykovedci
Slovenskí prekladatelia
Sinológovia
Pracovníci Slovenskej akadémie vied
Vyučujúci na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave
Vyučujúci na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave
Absolventi Filozofickej fakulty Karlovej univerzity
Čechoslovakizmus

Čechoslovakizmus je ideologická a politická koncepcia vychádzajúca z predstavy jednotného
„československého národa“ (a väčšinou aj jazyka). Popiera svojbytnosť (teda existenciu samostatného) slovenského národa, vyjadruje nedôveru v schopnosť Slovákov vládnuť a spravovať svoje záležitosti samostatne.

Myšlienky čechoslovakizmu sa formovali v 18. a 19. storočí v prostredí českých a časti slovenských (najmä evanjelických) obrodencov; zdôvodňovaný bol (údajnou) väčšou kultúrnou a hospodárskou vyspelosťou českého prostredia a tým, že evanjelici na Slovensku už tradične používali bibličtinu ako liturgický jazyk. Okolo roku 1900 sa uplatňoval v prostredí hlasistov. Čechoslovakizmus sa využíval ako jeden z argumentov pre vznik Česko-Slovenska počas prvej svetovej vojny a bol typický najmä pre obdobie prvej česko-slovenskej republiky (bol aj zakotvený v ústave z roku 1920). Napríklad v sčítaní z roku 1921 sa oficiálne uvádzala len československá národnosť a na slovenských školách sa oficiálne vyučoval namiesto „slovenského jazyka“ „jazyk československý v slovenskom znení“. V medzivojnovom období proti čechoslovakizmu otvorene vystupovala HSĽS, SNS a KSČ. Po druhej svetovej vojne (Košický vládny program) sa od tejto ideológie oficiálne upustilo, ale v rôznych rezíduách pokračoval: Prejavoval sa napríklad v boji proti slovenským „buržoáznym nacionalistom“, v postoji k existencii slovenských orgánov, v (dočasnom) zrušení Matice slovenskej (1953) a podobne. V praxi prestal existovať až vznikom česko-slovenskej federácie (1969). V sčítaní obyvateľstva v roku 1991 sa k „československej národnosti“ (ktorá bola jednou z možností popri českej, slovenskej a inej národnosti ) prihlásilo len 3464 osôb, z toho na Slovensku 59 osôb. 

Hlásateľmi čechoslovakizmu boli T. G. Masaryk, E. Beneš, M. R. Štefánik, V. Šrobár, I. Dérer, P. Blaho a.i.

Pozri aj  
 juhoslavizmus
 slovenské autonomistické hnutie
 antislovakizmus

Zdroje

Externé odkazy 
Mrva, I.: Dlhá cesta k čechoslovakizmu
 Miroslav Michela Cudzincom vo vlastnej zemi? - Slovenské zamyslenie, www.moderne-dejiny.sk, 2014-09-06 

Česko-Slovensko
Dejiny Česka
Dejiny Slovenska
Chanovia

Chanovia (; iné názvy: Chani, Chan, Číňania) sú najväčšia skupina Ázijčanov a najpočetnejší národ sveta, ktorý patrí k najstarším civilizáciám sveta. Dnes predstavuje okolo 95 % obyvateľov Číny. Číňania patria k pôvodnému mongoloidnému obyvateľstvu. Po jazykovej stránke patria k čínsko-thajskej vetve sinotibetskej jazykovej rodiny. Už v staroveku vytvorili rozsiahle štátne celky, dynastie a kultúry Jang-šao, Lung-šan, An-jang, Sia, Šang, Čou, Čchin a najmä centralistickú a mocnú Ríšu stredu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Etniká, národy a národnosti v Číne
Arabská číslica

Arabská číslica je jeden zo znakov 0, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8. 9. Do Európy sa dostali zásluhou Fibonacciho.

Pozri aj 
 číslica
 určité číslo
 zápis čísiel
 zapisovanie čísiel

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Číselné sústavy
Matematika