joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Fyzika

Fyzika (zo starogr. φυσικός (fysikos) = "prirodzený" a φύσις (fysis) = "príroda") je prírodná veda o transformáciách energia v časopriestore a o vlastnostiach jej foriem a prejavov, akými sú napríklad hmota, jej pohyb, náboj a tiež sila, ktorou hmota medzi sebou pôsobí. Predmetom fyziky je látka, pole a fyzikálne javy.

Vo všeobecnosti je úlohou fyziky analýza kauzálnej štruktúry prírody, smerujúca k pochopeniu ako sa svet a vesmír správa. Pojem 'vesmír' je definovaný ako všetko, čo fyzikálne existuje – celý časopriestor, všetky formy energie previazané s jeho štruktúrou, všetky základné prírodné konštanty a prírodné zákony zakódované do jeho štruktúry.

Fyzika je jednou z najstarších akademických disciplín pôsobiacich v ľudskej kultúre. Práva samostatnej vednej disciplíny získala počas vedeckej revolúcie v 16. storočí. Napriek tomu je v mnohých vedných oblastiach (napr. kvantová chémia alebo matematická fyzika) ťažké vymedziť hranice fyziky. 

Fyzikálne zistenia často ústia do novej technológie a  korešpondujú s ďalšími vedami, pričom najevidentnejšie je toto prepojenie s matematikou a filozofiou. Vývoj týchto disciplín fyziku tiež spätne ovplyvňuje.

Fyzici sa zaoberajú štúdiom správania a vlastností hmoty v najširšom zmysle slova – od subatomárnych častíc, z ktorých je všetko zložené (fyzika častíc), až po správanie sa vesmíru, ktoré nazývame kozmológia.

Fyziku z hľadiska historického rozdeľujeme na klasickú a modernú fyziku. Z hľadiska spôsobu štúdia prírodných javov potom na experimentálnu fyziku a teoretickú fyziku.

Napriek mnohým objavom v posledných štyroch storočiach, existuje rada nezodpovedaných otázok vo fyzike a veľa ďalších pohľadov k jej výskumu.

Názory filozofov na fyziku

Albert Veľký 
Fyzika je  podľa Alberta Veľkého náuka o pohybe a jeho prvej príčine.

Aristoteles 
Fyzika je podľa Aristotela časť teoretickej filozofie,
ktorá skúma prírodu. Úlohou fyziky je uvádzanie jednotlivých javov pod také všeobecné pojmy a predstavy, ako je pojem nekonečnosti, priestoru, času a pohybu, ktoré možno poznať na základe skúmania podstaty vecí a na tomto základe pochopiť prirodzený beh sveta.

Stoicizmus 
Fyzika podľa stoicizmu je jedna zo základných zložiek filozofie; fyzika je učenie o prírode, ontológia i teológia.

Teória a experiment 
Miera rozlišovania medzi teóriou a experimentom je vo fyzike vyššia než vo väčšine ostatných vied. Teoretickí fyzici pracujú na formulácii konzistentných matematických modelov, ktoré sú v súlade s predchádzajúcimi experimentmi a predpovedajú nové experimentálne overiteľné výsledky, ktoré by za teóriou určených podmienok mali prejavovať te

Disciplíny fyziky 
 Mechanika
 Statika
 Kinematika
 Dynamika
 Mechanika tekutín
 Hydrostatika
 Hydrodynamika
 Aerodynamika
 Mechanika kontinua tuhej fázy
 Teória pružnosti
 Teória plasticity
 Optika
 Termika
 Termodynamika
 Matematická fyzika
 Astrofyzika
 Jadrová fyzika
 Kozmológia
 Elektrodynamika
 Geofyzika
 Teoretická fyzika
 Štatistická fyzika
 Biofyzika
 Kvantová mechanika
 Teória relativity

Články a skupiny článkov o fyzike vo Wikipédii

Referencie

Iné projekty
Zoznam štátov

Toto je zoznam štátov.

A
 —  —  —  —  —  —  —  —  —

B 
 —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —

C

Č 
 —  —  —  —

D 
 —  —   —

E 
 —  —  —  —  —

F 
 —  —  —

G 
 —  —  —  —  —  —  —  —  —

H 
 —  —

Ch

I 
 —  —  —  —  —  —

J 
 —  —  —  —  —

K 
 —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  — 
 - 
 —  —

L 
 —  —  —  —  —  —  —  —

M 
 —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —

N 
 —  —  —  —  —  —  —  —

O

P 
 —  —  —  —  —  —  —  —

R 
 —  —  —  —

S 
 —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —

Š 
 —  —  —

T 
 —  —  —  —  —  —  —  —  —  —  —

U 
 —  —  —

V 
 —  —  —  —

Z 
 —

Pozri aj 
 Geografia
 Zoznam hlavných miest

Externé odkazy 
 Štandardizované názvy nezávislých štátov
 Oficiálne slovenské názvy štátov, ich rôznych oblastí, hlavných miest, a administratívnych centier, stav 2019
 Aktuálne oficiálne PREMENOVANIA slovenských názvov, stav 2000

!
Taekkyon

Taekkyon (slovenská výslovnosť "thäkkjon, kor. 택견]) je starý kórejský bojový šport v ktorom sú povolené kopy a zametania, ktoré majú za cieľ zraziť protivníka na zem. Turnaje mali často amatérsky charakter a zúčastňovali sa na nich obyčajní ľudia, podobne ako na boxerských súbojoch v starom Anglicku. Často ho trénovali nevzdelaní dedinčania a neraz mal charakter rodovej rivality. Taekkyon bol zakázaný na začiatku 30. rokov 20. storočia japonskými okupačnými zákonodarcami a od tej chvíle začal pomaly zanikať. 

V 50-tych rokoch 20. storočia takmer úplne zmizol. Nažive zostal iba jediný majster - Duk Ki Song. Predpokladá sa, že taekwondo vďačí za svoju súčasnú popularitu práve taekkyonu vďaka podobnému názvu, pretože konkurenčné bojové športy - tangsudo a kongsudo, ktorých názvy majú japonský pôvod, neboli veľmi obľúbené z dôvodu protijaponských nálad. Taekkyon sa koncom 20. storočia v Južnej Kórei opäť obnovil vďaka pôsobeniu Songa, ktorého kórejská vláda poverila zachovať tento šport, ako súčasť národného kultúrneho dedičstva.

Niektorí historici taekwondo zastávajú názor, že tvorcovia tohto športu praktizovali taekkyon, techniky taekkyonu však nemajú veľa spoločného s taekwondom. V taekkyone dominujú techniky slúžiace na to, aby bol súper zbavený rovnováhy, zatiaľ čo v taekwonde prevažujú techniky silných kopancov z výskoku a otočky na horné partie protivníkovho tela.

Externé odkazy 
 Traditional Taekkyon association
 Gyorryun Tekkyun association
 Korean Taekkyon association
 Eastern martial arts Taekkyon
 Filmy o taekkyon

Kórea
Bojové umenia
Turingov test

Turingov test sformuloval Alan Turing. Pokúša sa dať odpoveď na otázku 
ako zistiť, či je nejaký stroj (napr. počítač) inteligentný.

Test spočíva v tom, že necháme jedného človeka v úlohe pýtajúceho sa dávať otázky dvom respondentom, ktorých nemá možnosť vidieť. Jedným z nich je človek a druhým počítač. Komunikácia je výlučne textová, trvá päť minút a rozsah konverzačných tém nie je obmedzený.

Ak pýtajúci sa spolu s hodnotiacou komisiou (hodnotiť odpovede môže viac osôb) nedokáže podľa ich odpovedí rozlíšiť, ktorý z respondentov je človek a ktorý stroj, potom tento stroj možno považovať za inteligentný. Prelomovou hranicou sa považuje 30% úspešnosť, teda minimálne traja z desiatich hodnotiteľov musia byť presvedčení, že komunikácia prebieha s človekom a nie strojom, prípadne nedokážu rozlíšiť človeka od stroja. 

Prvý počítač zvládol test úspešne v roku 2014. Počítačový program Eugene, vyvinutý v Petrohrade tímom Vladimira Veselova, simuloval 13. ročného chlapca. Komunikáciu hodnotili tri osoby a jednu z nich Eugene presvedčil, že je živý človek (teda 33% úspešnosť).

Referencie 

Umelá inteligencia
Testy inteligencie
Alan Turing
Tibetská kniha mŕtvych

Tibetská kniha mrtvych, v tibetčine བར་དོ་ཐོས་གྲོལ་ (Bardo thödol) – doslova „vyslobodenie v barde cez načúvanie“, je jedným zo základných diel tibetského budhizmu, ktorého autorstvo sa pripisuje Padmasambhavovi. Je to budhistický text tantrickej tradície.

Bardo thödol je úvod pre živých, ako premôcť smrť a ako sa môže proces umierania zmeniť na oslobodenie.

V tibestkom origináli titulu knihy sa slovo smrť nevyskytuje – slovo bardo označuje extrémnu situáciu, ktorú treba využiť. Témou tejto knihy je smrť a stav po smrti ako prostriedok spasenia (v budhistickom zmysle). Text knihy má čítať každý, alebo ešte lepšie počúvať z úst lámu – bardo je totiž oslobodenie počúvaním. Láma podporuje umierajúceho – najdlhšie 49 dní po smrti – mŕtveho, aby získal pochopenie, aby nevytváral novú karmu, ktorá núti k znovunarodeniu, ale získal slobodu od kolobehu utrpenia (samsára) a stal sa budhom.

Čítanie je prirodzene bez úžitku, keď sa Bardo necvičila v priebehu života, učenie sa nesmie zabudnúť, i keby človeka naháňali siedmi psi.

Tibetská kniha mŕtvych bola asi prvýkrát napísaná v 8. storočí na základe staršej ústnej tradície a počas nasledujících asi 6. storočí patrila k tajným, tzv. „zakopaným“ knihám, ktoré neprenikli na verejnosť. Na západe bola publikovaná pod názvom "Bardo Thödol - Liberation by Hearing on the After-Death Plane" až v roku 1927.

Externé odkazy 
 FILIT – Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok.
 Text knihy po tibetsky
 Text knihy po anglicky
 Tibetská kniha mrtvých. Bardo thödol. Vysvobození v bardu skrze naslouchání. Praha, Odeon 1991. 168 s.

Budhizmus
Tibetský budhizmus
Sfilmované knihy
Bönizmus

Bönizmus alebo bon je pôvodné tibetské náboženstvo s prvkami mnohých primitívnych náboženstiev, ako je uctievanie démonov, mágie, prirodných síl a čarodejnej moci kňazov. Neskôr bolo ovplyvnené budhizmom, pôvodný bönizmus však celkom nevymizol. Preto sa rozlišuje čierny (pôvodný) bönizmus a biely bönizmus (budhizmom očistený), zvaný bönpoizmus.

Bönizmus je predlamistické náboženstvo Tibeťanov. Budhizmus, prenikajúci do Tibetu, bol silne ovplyvnený bönizmom, takže z neho vznikla odroda budhizmu, ktorú nazývame lamaizmus. Ale aj bönizmus bol silne ovplyvnený budhizmom.

Pôvodný bönizmus má mnoho spoločného so sibírskym a mongolským šamanizmom a jeho písomníctvo je vlastným tibetským výtvorom alebo prekladom zo sanskritu.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Náboženstvo a teológia
Tibet
Enzo Paci

Enzo Paci (* 18. september 1911, Monterado, Taliansko – † 21. júl 1976, Miláno) bol taliansky filozof, predstaviteľ fenomenológie.

Vo svojej relacionálnej fenomenológii tematizuje časovú usúvzťažnenosť transcendentálneho ego k prežitej minulosti ako k niečomu, čo je zásadne iné a čo predpredikatívne vymedzuje oporu pre všetky životné výkony.

Bibliografia 
 Esistenzialismo e storicismo, 1950 (Existencializmus a historizmus)
 Il nulla e il problema dell'uomo, 1954 (Nič a problém človeka)
 Tempo e relazione, 1954 (Čas a vzťah)
 Funzione delle scienze e significato dell'uomo, 1963 (Funkcie vied a význam človeka)
 Relazioni e significati, 1965 (Vzťahy a významy)
 Idee per una enciclopedia fenomenologica, 1973 Myšlienky pre fenomenologickú encyklopédiu)
 Fenomenologia  e dialettica, 1974 (Fenomenológia a dialektika)

Literatúra 
 Vita e verità. Interpretazione del pensiero di Enzo Paci, hg. v. S. Zecchi (Mailand 1991)

Externé odkazy 
 La lezione di Enzo Paci articolo di Giovanni Piana
 Alfredo Civita, Bibliografia degli scritti di Enzo Paci

Zdroj 
 

Talianski filozofi
Démokritos z Abdér

Démokritos z Abdér alebo Demokritos z Abdér alebo Demokrit (z Abdér) (* asi 460 – † 370 pred Kr.) bol starogrécky filozof, tvorca teoreticky značne rozpracovanej a až našu súčasnosť ovplyvňujúcej teórie atómov (2). Bol súčasníkom sofistov Sokrata a Platóna a vynikajúcim matematikom, čo ovplyvnilo aj podobu jeho diela, akejsi matematickej teórie hmoty: jestvujú len atómy a prázdno (priestor, nebytie), v ktorom sa atómy pohybujú.

Atómy sú malé, nepriestupné a ďalej nedeliteľné hmotné čiastočky, ktoré majú vlastný pohyb a tiaž, čím vytvárajú, vzájomne na seba narážajúc pohyb zvaný vír. Atómy sa dajú rozlíšiť podľa tvaru, polohy a dotyku (usporiadania). Pomocou toho Demokritos vysvetľuje kvalitativnu diferencovanosť skutočnosti. Demokritos rozlišuje kvality, ktoré sú dané objektívne povahou atómov a povahou vecí, napr. tiaž, rozpriestranenosť, a kvality, na charaktere ktorých sa podieľa aj vnímajúci, ako napr. farby, vône a pod. 

Rozlišuje svetlé a temné poznanie. Svetlé je poznanie rozumom a temné naopak zmyslami.

Skladbu sveta, vecí, ktoré vnímame, možno pochopiť len rozumom, ktorý preniká do ich vnútra.
 

Demokritos podáva prísne deterministický výklad sveta: vysvetliť niečo znamená objaviť jeho príčiny.

Iné projekty

Externé odkazy 
 FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok

Grécki filozofi z klasického obdobia
Predsokratici
Narodenia v 5. storočí pred Kr.
Úmrtia v 4. storočí pred Kr.
Osobnosti na bankovkách
Osobnosti na gréckych poštových známkach
Česká republika

Česká republika je:
 dlhý tvar oficiálneho názvu dnešného českého štátu, pozri Česko
 v minulosti: názov západnej časti Českej a Slovenskej Federatívnej Republiky (19901992), pozri Česká republika (1990 – 1992)

Pozri aj 
 Česká socialistická republika
 Slovenská republika
Pangea

Pangea (gr. všetka krajina) je názov historicky posledného superkontinentu na planéte Zem. Bola obklopená zo všetkých strán oceánom (Panthalassa). Pangea existovala približne od karbónu po začiatok jury – teda v období pred asi 300 až 180 miliónmi rokov.

Pangea mala tvar písmena C. Záliv, ktorý do nej vnikal z východu je označovaný ako Paleotethys (tiež Tethys).

Vznik a vývoj 

Pangea nebola prvý superkontinent. Predpokladá sa, že starší superkontinent Rodinia sa sformovala približne pred 1 100 miliónmi rokov a rozdelila sa pred 750 miliónmi rokov. Vypátrať staršie superkontinenty už nie je pre nedostatočnú nadväznosť geologického záznamu jednoduché. Pred 600 miliónmi rokov vznikol ďalší superkontinent Pannotia, ktorý sa rozpadol pred 550 miliónmi rokov.

Pangea vznikla až neskôr, asi pred 300 miliónmi rokmi, zrážkou dvoch vtedajších kontinentov: Eurameriky resp. Laurusie, Východnej Sibérie, Kazachstanie a Gondwany. Všetky tieto kontinenty bol spojené pomerne rýchlo v priebehu asi 20 miliónov rokov. Časti kontinentov, ktoré dnes tvoria južnú Áziu boli až do jury samostatnými mikrokontinentami. Pri spájaní kontinentov vznikli horské pásma v Severnej Amerike v oblasti Apalačských vrchov (Alleghensko-Ouačitinské pásmo); v Európe hercýnske pásmo (napr. Český masív, Hartz, Vogézy) a Ural; Mauritanidy v Severnej a Kapské vrásovo prešmykové pásmo v Južnej Afrike; v Austrálii pohorie Alice Springs; a Irtyšské a Džungárske vrásovo prešmykové pásmo v Ázii, ktoré boli sutúrnymi zónami po zrážke kontinentov.

V perme sa Pangea nachádzala prevažne iba na južnej pologuli. V triase začal oceán Penthalassa na rozsiahlych úsekoch subdukovať pod Pangeu. Superkontinent sa posunul na sever a točil sa proti smeru hodinových ručičiek. Následne sa koncom triasu začal rozpadať.

Plášť pod pôvodným umiestením Pangey bol rozpálený viac ako zvyšok Zeme a preto sa vydul nahor. Dnešná Afrika je z toho dôvodu o niekoľko desiatok metrov vyššie než ostatné kontinenty. Zánik Pangey bol postupný. Po tom, čo sa začiatkom jury otvoril centrálny a neskôr v kriede i severný a južný Atlantik, ktorý oddelil od seba najprv Severnú Ameriku a západnú Afriku, neskôr i Európu a nakoniec i Južnú Ameriku a zvyšok Afriky. Druhou vetvou Atlantiku, ktorá siahala na východ bol oceán Tethys, ten od seba oddelil Euráziu a Afriku.

Podnebie 
V oblasti rovníka existovalo vlhké ekvatoriálne pásmo s rozsiahlymi dažďovými lesmi. V dôsledku veľkosti Pangey nedochádzalo na rozsiahlych oblastich okolo obratníkov vo vnútrozemí k zrážkam a preto bolo na týchto miestach podnebie extrémne suché. Vznikali rozsiahle púšte, väčšie ako tie ktoré sú známe z dnešného povrchu. Vo vrchnom karbóne bolo podnebie podobné tomu aké poznáme dnes. V južnej Austrálii, Antarktíde, južnej Indii a na Madagaskare bola ľadová pokrývka, pretože sa nachádzali okolo južného pólu. Významne sa pohybovala výška morskej hladiny, v obdobiach záplav okrajov kontinentov vznikali mangrovové a dažďové lesy, z ktorých sa zachovali rozsiahle súvrstvia uhlia. V triase sa diverzita života kvôli nepriaznivému podnebiu znížila.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Prehľad USGS

Kontinenty v minulosti Zeme
Človek

Človek môže označovať:
 v biológii:
rod Homo, pozri človek (Homo)
človek rozumný  (t. j. Homo sapiens v užšom (t. j. novšom) zmysle))
zriedkavejšie:
Homo sapiens
australopitek, parantrop a Homo
v minulosti: taxón dvojruké
 živá spoločenská bytosť, pozri človek (filozofia)
 všeobecne: opak zvieraťa, veci alebo abstraktného pojmu
muž, chlap
niekto, bližšie neurčená osoba
prenesene: ľudstvo

Referencie
Apeninský polostrov

Apeninský polostrov (po taliansky Penisola di Appennino) je polostrov na juhu Európy medzi Tyrrhenským morom, Jadranským morom a Iónskym morom. Je dlhý , široký 130 až  široký; jeho rozloha je asi . 

Jeho osou sú Apeniny. Zvyšok polostrova tvoria nížiny na pobreží a jednaPádska nížinavo vnútrozemí. Na juhu sa polostrov rozdeľuje na Salentinský polostrov, Kalábrijský polostrov a Garganský polostrov. Pobrežie je slabo členité. 

Na polostrove leží väčšina Talianska, ďalej Vatikán a San Maríno. V minulosti tu ležalo jadro Rímskej ríše.

Polostrovy Európy
Rabíndranáth Thákur

Rabíndranáth Thákur (nem. Rabindranath Tagore) (* 7. máj 1861, Kalkata, India – † 7. august 1941, Kalkata) bol bengálsky filozof, básnik, prozaik, dramatik, mysliteľ, hudobný skladateľ, sociálny reformátor. Nositeľ Nobelovej ceny za literatúru (1913). Na rozdiel od Gándhího hesla „non-cooperation“ požadoval spoluprácu medzi Východom a Západom a harmonické vyrovnanie sa východného a západného myslenia.

Dielo R. Thákura predstavuje jeden zo vzácnych príkladov syntézy európskej kultúry a východnej kultúry v rámci kultúry 19. storočia.

Dielo 
 Mánasí (Túžba srdca), 1890
 Gora (1907)
 Gítáňdžali, 1910
 Dákghar (Pošta), 1912
 Ghare Báire (Domov a svet), 1916
 Raktakarabí (Červené oleandre), 1924
 Nabadžátak (Novorodeniatko), 1940
  The Wreck (Stroskotanci), 1902

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Indickí filozofi
Indickí básnici
Nositelia Nobelovej ceny za literatúru
Absolventi University of London
Osobnosti na argentínskych poštových známkach
Osobnosti na brazílskych poštových známkach
Osobnosti na indických poštových známkach
Kabala

Kabala (z hebr. "prijatie, schopnosť duše pochopiť nadprirodzené idey, tradícia") je  mystický smer v židovskej filozofii, ktorý sa ňou vinie od počiatku a výrazné miesto nadobúda v 9. stor. až 13. storočí. 

V kabale dominuje problematika kozmologická. Pojem kabaly je strešný pojem rôznych spôsobov priblíženia sa k bohu prostredníctvom koncentrácie na modlitbu, ponorením sa do seba alebo vykonávaním mystických praktík. Teoretická kabala sa usiluje o poznanie, praktickej kabale ide o mágiu, vytváranie amuletov, o praktické dôsledky gematrie. 

Cieľom praktickej kabaly bolo často urýchlenie príchodu Mesiáša na zem. Kabalisti študovali rôzne 
možnosti označenia boha, mnohosť božieho zjavenia a jednotu v jeho pozadí (kabala je v tomto zmysle monistická) (cf. boh (kabala)). Stvorenie má stupne a svet je rozdelený na duchovné sféry (sfira). 

Sféry, ktoré sú nám najbližšie, majú vlastnosti prístupné nášmu chápaniu; čím sú sféry bližšie k bohu, tým sú pre nás nepochopiteľnejšie. Medzi sférami existuje komunikácia v oboch smeroch. Človeku sa v systéme sfér pripisuje nezastupiteľná funkcia ako udržiavateľovi existencie sveta. Prvý človek bol nebeský, čistý a vládol prírode. V jeho duši boli zastúpené duše všetkých neskorších ľudí. Kabala verí v prevteľovanie. Dejinný vývoj vedie k zhmotneniu sveta prostredníctvom hriechu. 

Dnešný svet má narušenú prirodzenú rovnováhu komunikácie medzi jednotlivými sférami, tento stav sa napraví po príchode Mesiáša. Zlo vzniklo rozbitím sefirot, ktoré boli obalmi alebo nádobami udržiavajúcimi božské prvotné žiarenie. Rozbitie spôsobilo zhmotnenie sveta, ale na všetkých črepinách zostali zvyšky prvotného žiarenia. Boh sa odráža vo všetkom, dokonca aj v zle.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

 
Judaizmus
Židovská mystika
Okultizmus
Panteizmus
Nový zákon

Nový zákon alebo Nová zmluva je zbierka svätých kníh, ktoré vznikli v kruhoch kresťanstva a sú súčasťou kresťanskej Biblie. V dnešných vydaniach v zmysle kánonu vytvoreného v 5. st. zahŕňa 27 spisov. Sú to 4 evanjeliá - Evanjelium podľa Matúša, Evanjelium podľa Marka, Evanjelium podľa Lukáša a Evanjelium podľa Jána. Nasleduje kniha Skutky apoštolov, ktorou sa uzatvára členenie Novej zmluvy podľa historických kníh, v západnom usporiadaní potom nasleduje trinásť Pavlových listov (resp. 14 v širšom zmysle), ktoré usporiadal svätý Augustín podľa istej obsahovej spätosti, a sedem tzv. katolíckych listov. Novú zmluvu uzatvára Apokalypsa čiže Zjavenie svätého Jána. Podľa východného usporiadania, ktoré používa napr. gréckokatolícka a pravoslávna cirkev, nasleduje po Skutkoch svätých apoštolov sedem katolíckych (všeobecných) listov a až potom Pavlove listy a nakoniec Zjavenie svätého Jána. Jazykom Novej zmluvy je gréčtina a aramejčina.

Knihy Nového zákona

Vzťah Nového zákona k Starému zákonu 
Nový zákon nepredstavuje pokračovanie Starého, obe časti sú skôr navzájom komplementárne. Starý zákon má v Novom dve funkcie:
 tvrdenia zo Starého zákona sú používané na podporu kresťanských tvrdení a tradícií
 Starý zákon je chápaný ako kniha o Kristovej predhistórii.

Najcitovanejšie knihy Starého zákona v Novom zákone sú: Kniha žalmov (107 doslovných citácií), kniha proroka Izaiáša (104) a Deuteronómium (55).

Biblia (teda Starý zákon) pre prvých kresťanov nebola Biblia v hebrejčine (Tanach) ale Septuaginta. Autori novozákonných kníh boli ovplyvnení práve jazykom Septuaginty.

Referencie

Pozri aj 
 Biblia
 Starý zákon
 Evanjelium (spisy)
 Apoštolár

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 Nová zmluva (FILIT) - zdroj z ktorého (pôvodne) čerpala časť tohto článku
 Sväté písmo - rímskokatolícky preklad
 Dokumenty Katolíckej Cirkvi, iný link - obsahujú rímskokatolícky preklad Biblie
 Biblia - Roháčkov a evanjelický preklad
Židovská filozofia

Židovská filozofia bola od začiatku a doposiaľ je náboženskou filozofiou. Je súčasťou judaizmu.

Podobne ako Arabi rozvíjali filozofiu cez prizmu koránu, aj Židia pristupovali k filozofii cez posvätnú biblickú problematiku. Židia však vo svojom racionalizme zašli oveľa ďalej, hlásali prvenstvo rozumu a založili
racionalistickejšie chápanú a pestovanú filozofiu náboženstva.

Obsadením Jeruzalema chalífom Omarom v roku 636 sa Židia dostali pod nadvládu Arabov, čím prešli aj do novej duchovnej oblasti. Žijúc v moslimskej krajine, rýchle si osvojovali arabský jazyk a už okolo roku 683 židovský lekár Messer-Džavaih z Basry preložil sýrske lekárske dielo do arabčiny.

Koncom 7. storočia sa Židia stali pre Arabov sprostredkovateľmi v osvojovaní si vedeckých i filozofických diel. Na druhej strane sa u Židov pod vplyvom Arabov vypestoval väčší liberalizmus v chápaní a poslúchaní Talmudu, s čím súvisel vzrast racionalistických záujmov a opätovné zmierenie sa s filozofiou. V karaitských kruhoch sa začali učenci zaujímať o gramatiku (Masora) a vo východnom chalífáte (Bagdad, Kairuan, Merv) zasa o také špeciálne vedy ako astronómia (Mašallach, ibn Atarí), medicína a matematika (Sahal al-Tabari, prekladateľ Almagestu a jeho syn Abú Sahal Alí (835 – 853)).

Začiatkom 9. stor. sa karaita Benjamin ben Mose z Nahavendu zaoberal všeobecne filozofickou problematikou v aplikácii na náboženstvo. Koncom 8. stor. sa intelektuálne oživenie prenieslo aj k Židom v západnej Európe so strediskom v Narbonne a neskôr v Mohuči a v iných mestách. K osobitnému rozkvetu židovského myslenia dochádza v Španielsku, kde boli preň obzvlášť priaznivé podmienky. Tvorcami židovsko-španielskej kultúry boli talmudista Mojžiš-Ben Chanoch, gramatik Menahem Ben-Saruk a hebrejský básnik Dunaš Ibn-Labrot. Odtiaľ židovské myslenie prúdilo takmer do všetkých krajín Európy, rozširujúc v nich vlastné, ako aj arabské vedecko-filozofické názory. 

Podobne ako Arabi rozvíjali filozofiu cez prizmu Koránu, aj Židia pristupovali k filozofii cez posvätnú biblickú problematiku. Židia však vo svojom racionalizme zašli oveľa ďalej, hlásali prvenstvo rozumu a založili racionalistickejšie chápanú a pestovanú filozofiu náboženstva. 
V stredoveku, tak v Španielsku, ako aj na Blízkom východe, žili Židia v úzkom kontakte s Arabmi – moslimami. Veľký vplyv na židovskú filozofiu mal Averroes, veď najvýznamnejší židovskí filozofi vtedy písali v arabskom jazyku.

Aj židovskí myslitelia stáli pred problémom, ako racionálne zdôvodniť vieru v jediného, nadprirodzeného Boha a ako ju intelektuálne obhájiť pred tými, ktorí zmýšľajú inak. Aristotelizmus preniká do židovského myslenia takmer o jedno storočie neskôr ako do arabského, takže ho väčšinou prijímajú v arabskej verzii. 

Vrchol stredovekej židovskej filozofie predstavuje Maimonides ().

Externé odkazy 
 FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok

 
Židia
Psychoterapia

Psychoterapia je zámerné upravovanie narušenej činnosti organizmu (choroby, poruchy) psychologickými prostriedkami, s cieľom liečby. Narušenie činnosti sa môže týkať psychických procesov a osobnosti alebo somatických procesov a orgánových funkcií. Môže byť podmienené psychogénne i somatogénne. K psychologickým prostriedkom patrí slovo, mimika, mlčanie, emotivita a emočné vzťahy, učenie, manipulácia prostredím a iné.

Typológia 
Rozlišuje sa
 klinicky orientovaná psychoterapia - zameraná prevažne na zmiernenie alebo odstránenie symptómov,
 osobnostne orientovaná psychoterapia - jej úlohou je pomáhať pacientovi pri zmene jeho vzťahov k sociálnemu prostrediu i vlastnej osobnosti. Osobnostne orientovaná psychoterapia (individuálna i skupinová) využíva do značnej miery rôzne varianty analýzy konfliktných zážitkov chorého.

V individuálnej psychoterapii je rozhodujúcim faktorom efektívnosti liečebného pôsobenia psychoterapeutický kontakt lekára a pacienta, ktorý sa zakladá na vzájomnej úcte a dôvere, schopnosti lekára vcítiť sa (empatia).

Psychoterapeutické metódy 
Metódami klinickej psychoterapie sú:
 hypnóza
 autogénny tréning
 sugescia a autosugescia
 racionálna terapia

Ďalej sem patrí aj:
 arteterapia
 biblioterapia
 daseinsanalýza
 psychoterapia zameraná na klienta
 kognitívno-behaviorálna terapia
 psychedelická terapia

Používajú sa aktivizujúce terapeutické metódy, ktoré pomáhajú zvyšovať kompetenciu pacienta v medziosobnostných vzťahoch, zdokonaľovať jeho schopnosť sebapoznania i autoregulácie
 pracovná terapia,
 skupinová psychoterapia,
 rodinná psychoterapia

Definície 
Podľa P. Janet je psychoterapia aplikáciou psychologickej vedy na liečenie rôznych chorôb.

Významní terapeuti 
 Pierre Janet
 Carl Gustav Jung
 Carl Rogers
 Aaron Beck
 Sigmund Freud
 Stanislav Grof
 Irvin Yalom
 Alfred Adler
 Ferdinand Knobloch
 Virginia Satirová
 Erik Erikson
 Medard Boss

Externé odkazy 
 Evidence based psychotherapy
 FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok
 KBT - Kognitívno-behaviorálna psychoterapia na Slovensku
Izraeliti

Izraeliti sú staroveké semitské kmene, ktoré si pod vedením Jozueho podrobili pôvodné kmene na území Kanánu okolo roku 1230 pred Kr. a vytvorili politický a náboženský zväz 12 kmeňovych štátov. Súčasne asimilovali, alebo si podrobili pôvodné obyvatelstvo, najmä príbuzných Hebrejcov ( Kananejcov a ď.).

Pozri aj 
Židia

Externé odkazy 
 FILIT Zdroj z ktorého (pôvodne) čerpal tento článok

Dejiny Izraela
Etniká, národy a národnosti
Konfucianizmus

Konfucianizmus (iné názvy: konfuciánstvo, konfucionizmus; ; ) je filozofický smer - jedna z dvoch vetví osobitného čínskeho polonáboženského kultu univerza a občianskych cností; prúd čínskej filozofie spájaný s osobou Konfucia, ktorý už nezastáva vieru vo viacerých bohov, vyhýba sa metafyzickým otázkam, pestuje skôr občiansky kult a moralistné normovanie vlastností užitočných pre štát. Vytvoril rôzne právne a filozofické školy.

V učení konfucianizmu zaujíma ústredné miesto koncepcia „žen“ (ľudskosť), ktorá je systémom ideí „čžu“ (oddanosti vladárovi), „i“ (zachovávania povinnosti), „siao“ (synovskej úcty).

Zdroje

Ďalšia literatúra

Pozri aj 
 neokonfucianizmus
Senzualizmus (filozofia)

Senzualizmus je filozofický smer - názor, že jediným prameňom  poznania sú zmyslové javy,  pocity a  vnemy. Základom celého nášho poznania je zmyslové nazeranie (či už koceptualizované alebo nie). V zmyslovom nazeraní je aj pôvod aj overenie nášho poznania. Základný princíp senzualizmu vyjadril  J. Locke v téze: Nič nie je v nášom rozume, čo by predtým nebolo v našich zmysloch. Zástanca senzualizmu je senzualista.

Podľa senzualizmu je naše poznanie v podstate dané už v zmyslovom nazeraní a úloha rozumu spočíva len vo formálnom usporiadaní zmyslového materiálu.

Predchodcom novovovekého senzualizmu sa stal R. Bacon.

Externé odkazy

Filozofické smery
Kynizmus

Kynizmus alebo kynická škola alebo cynizmus je filozofický smer a jedna zo sokratovských škôl v antickom Grécku. Zakladateľom bol Antisténes, ktorý bol žiakom Sokrata v druhej polovici 5. storočia pred našim letopočtom. Najznámejším predstaviteľom kynizmu bol Diogenes zo Sinope, ktorý bol nasledovníkom Antisténa. Za základ šťastia a cnosti pokladala opovrhovanie spoločenskými normami, odmietnutie bohatstva, slávy, všetkých zmyslových pôžitkov, dosiahnutie nezávislosti a vnútornej slobody.

Hlavnými zásadami kynikov boli:

 čím múdrejší je človek, tým menej má potrieb;
 treba pohŕdať márnosťami, ktoré si ľudia obyčajne vážia;
 človek je slobodný vtedy, keď nič nepotrebuje;
 múdry človek stačí sám sebe, patrí mu všetko a je vo svojej chudobe najbohatší;
 nemáme uznávať iné zákony ako zákony prírody, ktorých jediný predpis je cnosť;
 nemáme sa vyhýbať práci a námahe; naopak - máme ich vyhľadávať.

Referencie

Externé odkazy 

Filozofické smery
Karl Abraham

Karl Abraham (* 3. máj 1877, Brémy, Nemecko – † 25. december 1925, Berlín) bol americký psychiater nemeckého pôvodu; zakladateľ berlínskej psychoanalytickej spoločnosti. Výskum snov, melanchólie.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Psychiatri USA
Osobnosti z Brém
Rudolf Agricola

Rudolf Agricola alebo Roelof Huysman alebo Huusman (* 23. august 1443/17. február 1444, Baflo pri Groningene – † 27. október 1485, Heidelberg) bol holandský humanista, významný svojou ostrou kritikou scholastiky a vzorný predvedením nového duchovného štýlu humanizmu, čím silno ovplyvnil ďalších humanistov a najmä Melanchtona. Jeho spisy vyšli 1539 v Kolíne.

Vytvoril pedagogický systém vyučovania latinčiny, na univerzite v Heidelbergu prednášal o gréckej a latinskej literatúre a hebrejské jazyky.

Dielo 
 De inventione dialectica libri III (Tri knihy o dialektickej metóde myslenia), 1523 / hlavné filozofické dielo
 De formando studio (O usporiadaní štúdia), 1539

Pozri aj 
 filozofia 15. storočia
 nemecká filozofia
 humanizmus

Iné projekty

Zdroj 
 

Narodenia v 1443
Úmrtia 27. októbra
Úmrtia v 1485
Holandskí filozofi
Filozofi 15. storočia
Holandskí renesanční humanisti
Hans Albert

Hans Albert (* 8. február 1921, Kolín nad Rýnom, Nemecko) je nemecký filozof a spoločenský vedec, žiak K. R. Poppera, vedúci predstaviteľ kritického racionalizmu. Podľa H. Alberta vyúsťuje každý pokus o posledné zdôvodnenie akéhokoľvek výroku do troch situácií:

 regressus in infinitum
 circulus vitiosus
 dogmatické prerušenie zdôvodňovacieho postupu.

Dôsledkom Albertových úvah je zásadný falibilizmus.

Dielo 
 1954 – Ökonomische Ideologie und politische Theorie. Das ökonomische Argument in der ordnugspolitischen Debatte 
 1967 – Marktsoziologie und Entscheidungslogik
 1968 – Traktat über kritische Vernunft  
 1969 – Der Positivismus — streit in der deutschen Soziologie
 1971 – Plädoyer für kritischen Rationalismus
 1972 – Konstruktion  und   kritik.   Aufsätze   zur   Philosophie   des   kritischen Rationalismus
 1973 – Theologische Holzwege. Gerhard Ebeling und der rechte Gebrauch der  vernunft
 1975 – Transzendentale  Träumereien. Karl-Otto   Apels   Sprachspiele   und   sein hermeneutischer Gott
 1976 – Aufklärung  und   Steuerung. Aufsätze   zur   Sozialphilosophie   und   zur Wissenschaftslehre der Sozialwissenschaften
 1977 – Kritische Vernunft und menschliche Praxis
 1978 – Traktat über rationale Praxis
 1979 – Das Elend der Theologie. Kritische Auseinandersetzung mit Hans Küng
 1983 – Wissenschaft und die Fehlbarkeit der Vernunft
 1986 – Freiheit  und  Ordnung.  Zwei  Abhandlungen   zum   Problem   einer   offenen Gesellschaft 
 1987 – Kritik der reinen Erkenntnislehre.  Das  Erkenntnisproblem  in  realistischer Perspektive

Poznámky

Externé odkazy 
 

Nemeckí filozofi
Storoční ľudia
Osobnosti z Kolína nad Rýnom
René Alleau

René Alleau (* 1917, Francúzsko – † 18. október 2013) bol francúzsky filozof a historik vied.

Podstatne prispel k odmietnutiu pozitivistických a okultistickych schém a k situovaniu tradičných vied do ich adekvátneho rámca. Zakladateľ surracionalizmu.

Dielo 
 Aspekty tradičnej alchýmie, 1953
 O povahe symbolov, 1958
 Funkcia symbolizmus v dejinách prírodných vied, 1962
 História veľkých konštrukcií, 1965
 História skrytých vied, 1965
 Tajné spoločnosti, 1969
 Hitler a tajné spoločnosti, 1969
 Veda symbolov, 1974
 Hermés a dějiny věd. Studie k archeologii a etnologii vědění se zřetelem k historii alchymie a hermetické tradici, 1995

Externé odkazy 
 
 RENÉ ALLEAU: Hermés a dějiny věd

Narodenia v 1917
Úmrtia 18. októbra
Úmrtia v 2013
Francúzski filozofi
Günter Altner

Günter Altner (* 20. september 1936, Vroclav, Poľsko – † 6. december 2011, Berlín, Nemecko) bol nemecký protestantský teológ, filozof a biológ, predstaviteľ kresťansky motivovaného ekologického hnutia.

Život 
Od roku 1956 do 1962 študoval evanjelickú teológiu a biológiu vo Wuppertale a Göttingene, v rokoch 1962 - 1968 biológiu v Mainze a Gießene.

Od roku 1961 pracoval pre  Evanjelickú cirkev v Rheinlande, v rokoch 1968 až 1971 pôsobil na Evangelischen Akademie v Mülheim an der Ruhr. V roku 1971 sa stal profesorom humánnej biológie na Pädagogische Hochschule Schwäbisch Gmünd v Schwäbisch Gmünde odkiaľ odišiel v roku 1973 na Forschungsstätte der Evangelischen Studiengemeinschaft (FEST) v Heidelbergu. Od roku 1977 do odchodu do dôchodku v roku 1999 bol profesorom na  Universität Koblenz-Landau v Koblenzi.
V rokoch 1977 - 1979 bol členom predsedníctva Vereinigung Deutscher Wissenschaftler, 1979 - 1982 členom komisie Zukünftige Energiepolitik pri Bundestagu, 1999 - 2002 členom poradného zboru pre etiku pri spolkovom ministerstve zdravotníctva. V roku 1977 bol spoluzakladateľom Öko-Institutu vo Freiburgu im Breisgau.

Naposledy žil a zomrel v Berlíne.

Ocenenie 
 2000 Čestný doktorát Universität Lüneburg

Literatúra 
 Gerd Michelsen (Hrsg.): Ein Grenzgänger der Wissenschaften : aktiv für Natur und Mensch ; Festschrift für Günter Altner zum 65. Geburtstag, Berlin : Edition Sigma 2001, ISBN 3-89404-488-8.

Referencie

Externé odkazy 
 
 Stránka o Altnerovi na Institut Mensch, Ethik und Wissenschaft
 Hans-Jochen Luhmann: Nachruf auf Günter Altner (VDW) (PDF; 62 kB)

Zdroj 

Nemeckí biológovia
Nemeckí filozofi
Nemeckí univerzitní profesori
Protestantskí teológovia
Osobnosti z Vroclavu
Karel Slavoj Amerling

Karel Slavoj Amerling (* 18. september 1807, Klatovy – † 2. november 1884, Praha) bol český pedagóg a lekár, filozof, riaditeľ prvého ústavu na výchovu vývojovo oneskorených detí v habsburskej monarchii. Zaoberal sa okrem iných záujmov aj entomológiou. Používal tiež počeštený pseudonym Slavoj Strnad Klatovský.

Životopis

Štúdiá 
Navštevoval farskú školu v Chudeniciach a gymnázium v Klatovách. Následne študoval filozofiu vo Viedni, ale aj vychovávateľstvo, archeológiu, estetiku a hospodárskych vied. Potom sa venoval medicíne v Prahe, kde v roku 1836 získal doktorát.

V roku 1847 sa oženil s Františkou Michalovicovou.

Pochovaný je na cintoríne na Budči.

Bibliografia 
 Amerling, K. S.: 1836, Knížka o hmyzech, Praha,

Referencie

Pozri aj 
 česká filozofia

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 Encyklopédia dejín mesta Brna

Českí filozofi
Českí lekári
Českí pedagógovia
Českí entomológovia
Osobnosti na českých poštových známkach
Aristarchos zo Samu

Aristarchos zo Samu/zo Samosu (* okolo 320 pred Kr., Samos – † okolo 230 pred Kr.) bol starogrécky astronóm, matematik a filozof.

Životopis a dielo
Vynašiel metódu, pomocou ktorej zmeral vzdialenosť Slnka a určil aj pomer veľkosti Slnka od Zeme. Zistil aký veľký je uhol, ktorý zviera stred Slnka, pozorovateľ na Zemi a stred Mesiaca, ktorý je v prvej štvrti. Zistil, že Slnko je 18 až 20-krát ďalej ako Mesiac od Zeme, a že má asi 1000-krát väčší objem ako Zem. Tento objav ho priviedol na myšlienku, že Zem obieha okolo Slnka, ktoré sídli v strede vesmíru. Aristarchos, rovnako ako Seleukos, pravdepodobne vedel tiež, že Zem sa otáča okolo svojej osi. Jeho najväčší prínos do modernej astronómie však je, keď na základe pozorovaní dvoch zatmení Mesiaca prišiel na myšlienku, že Zem je guľatá, pretože len guľaté teleso môže vrhať kruhový tieň. Kvôli týmto myšlienkam býva označovaný za Kopernika staroveku. Veľkosť Mesiaca určil z pozorovania jeho zatmenia prechodom zemským tieňom. Odhadol, že Mesiac má asi trikrát menší priemer ako Zem a podľa Eratostenovho výpočtu obvodu Zeme () určil obvod Mesiaca na  (na vyjadrenie dĺžky si zvolil jednotku 1 polomer Zeme). Domnieval sa, že sféra hviezd je aspoň 1000-krát ďalej ako Slnko. Dráha Zeme sa z tej diaľky zdá ako jeden bod, a preto ani zo Zeme nie je vidieť žiadny pohyb hviezd v priebehu roka.
Zachovalo sa po ňom dielo Schetiká me ta megéthi kai tis apostáseis tou Íliou kai tis Selínis (O veľkostiach a vzdialenostiach Slnka a Mesiaca).

Externé odkazy 

Helmos Observatory - Aristarchos 

Narodenia v 4. storočí pred Kr.
Úmrtia v 3. storočí pred Kr.
Filozofi starovekého Grécka
Astronómovia starovekého Grécka
Heslá Encyklopédie astronómie
Atanáz Alexandrijský

Svätý Atanáz alebo Atanáz Alexandrijský alebo Atanáz Veľký (* 295/299 – † 373), gr. Athanasios, bol grécky cirkevný otec, alexandrijský patriarcha.

Pripisuje sa mu jeden zo starokresťanských symbolov „Atanázovo vyznanie“ (Athanasianum). V spore s Ariom o podstate Krista (christológia) zastával názor, že druhá osoba kresťanskej božskej trojice (Boh-Syn) je rovnakej (teda božskej) podstaty ako Boh-Otec (HOMOÚSIOS), ale pritom je aj plným človekom. Ocitol sa tak v rozpore s východorímskym cisárskym dvorom, bol celkom sedemkrát vyhnaný z Alexandrie, ale spor napokon vyhral. 

Z Atanáza vychádza učenie cirkvi rímskokatolíckej i pravoslávnej, po reformácii aj cirkvi protestantskej.

V západnom kresťanstve sa slávi jeho sviatok 2. mája. V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi 18. januára spoločne so svätým Cyrilom Alexandrijským. Považuje sa za ochrancu pri bolestiach hlavy.

Pozri aj 

 prvý nicejský koncil

Zdroj

Literatúra 
 "Atanáz Alexandrijský, arcibiskup : 2. máj, 18. január." In: Antonín Čížek: Synaxár : Životy svätých. Prešov : Spolok biskupa Petra Pavla Gojdiča, 1998, s. 223-227. ISBN 80-967341-1-3
 "Dňa 2. mája : Svätý otec náš Atanáz Veľký." In: Andrej Josafát Gregor Truch: Život svätých : Duchovné čítanie pre slovenských gréckokatolíckych veriacich na každý deň kalendárneho roka. Preklad a úprava: Michal Čarný. Prešov : Vydavateľstvo Michala Vaška, 2003, s. 221-235. ISBN 80-7165-381-0

Referencie

Iné projekty 

 

Narodenia v 90. rokoch 3. storočia
Úmrtia v 373
Filozofi starovekého Grécka
Katolícki teológovia 4. storočia
Svätci
Osobnosti z Alexandrie
Cirkevní otcovia
Učitelia cirkvi
OpenOffice.org

Apache OpenOffice, známy aj ako OpenOffice.org (OOo) je balík kancelárskych aplikácií. Je to slobodný softvér publikovaný pod licenciou LGPLv3 na operačných systémoch Microsoft Windows, systémoch typu Unix, a Mac OS X.

OOo je založený na zdrojovom kóde staršej verzie StarOffice, ktorú zverejnil Sun Microsystems s úmyslom prelomiť dominanciu balíka Microsoft Office na trhu a umožniť Sunu rýchly vývoj pri nízkych nákladoch.

28. septembra 2010 skupina vývojárov oznámila, že z projektu pod firmou Oracle odcházajú. Založili The Document Foundation, ktorá prevzala vývoj kancelárskeho balíku pod názvom LibreOffice.. Začiatkom júna 2011 firma Oracle vývoj OpenOffice.org ukončila a odovzdala ho The Apache Software Foundation.  V máji 2012 The Apache Software Foundation uvolnila prvú verziu z vlastnej produkcie.

Časti balíka OpenOffice.org 
 Writer (textový procesor)
 Calc (tabuľkový kalkulátor)
 Draw (grafický editor)
 Impress (program na prípravu prezentácií)
 Base (Databázové užívateľské nástroje)
 Vizuálny editor HTML
 Záznamník makier
 StarOffice Basic
 Editor matematických rovníc Math
 Export a import formátov Microsoft Word a DocBook XML, export formátov PDF a Macromedia Flash.

OpenDocument štandard 
Balík OpenOffice.org obsahuje od verzie 2.0 podporu OpenDocument štandardu pre ukladanie súborov. Podpora pre čítanie tohoto formátu bola dodatočne implementovaná aj do verzie 1.1.5.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 OpenOffice.org, domáca stránka projektu
 sk.openoffice.org, domovská stránka pre slovenskú lokalizáciu
 development.openoffice.org, domovská stránka pre vývojárov

 
Slobodný softvér
Kancelárske balíky
Karl Ernst von Baer

Karl Ernst von Baer alebo Carl Ernst von Baer alebo Karl Maximovič Baer (* 29. február 1792, Piibe – † 28. november 1876, Dorpat, Estónsko) bol estónsky lekár nemeckého pôvodu, zoológ, entomológ a jeden zo zakladateľov embryológie.

Prostredníctvom objavného bádania ponúka veľkolepú koncepciu všetkého živého v jeho základných črtách: v rokoch 18281837 vydáva spis Über Entwicklungsgeschichte der Thiere, v ktorom kladie základy modernej embryológie. Rozpracúva Pandrovu ideu o zárodočných listoch a upozorňuje, že zárodok v priebehu vývoja nadobúda znaky od kmeňových, typových až po druhové. Táto idea bola v pozmenenej forme využitá v evolucionizme.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Estónski lekári
Estónski zoológovia
Estónski entomológovia
Držitelia Copleyovej medaily
Držitelia Radu Pour le Mérite
Členovia Kráľovskej švédskej akadémie vied
Členovia Nemeckej akadémie prírodných vied Leopoldina
Osobnosti na bankovkách
Absolventi Tartuskej univerzity
Jehošua Bar-Hillel

Jehošua Bar-Hillel, pôvodným menom Oscar Westreich (* 9. august 1915, Viedeň, Rakúsko-Uhorsko – † 25. september 1975, Jeruzalem, Izrael) bol izraelský filozof jazyka a jazykovedec. 

Nadväzuoval na Rudolfa Carnapa, spolu s ktorým zásadne odmietal metafyziku a špekultívnu filozofiu. Blížil sa k Chomskeho idei transformačnej gramatiky, pričom kládol dôraz na spoluprácu psychológie, lingvistiky a logiky.

Pod vplyvom Bar-Hillelovej filozofie sa analýza jazyka stala pevnou súčasťou izraelskej filozofie.

Externé odkazy 
 Encyclopedia of Linguistics, ed. Philip Strazny. New York: Fitzroy Dearborn, 2005. Heslo: Bar-Hillel,Yehoshua 
 Early Years in Machine Translation, ed. W.John Hutchins. Amsterdam: John Benjamins, 2000, S. 299–312. Yehoshua Bar-Hillel: A Philosopher's Contribution to Machine Translation

Zdroj 
 

 

Izraelskí filozofi
Karl Barth

Karl Barth (* 10. máj 1886, Bazilej, Švajčiarsko† 10. december 1968, Bazilej) bol nemecko-švajčiarsky teológ, zakladateľ, hlavný priekopník a predstaviteľ dialektickej teológie; jeden z najväčších teológov 20. storočia. Do dejín systematickej teológie sa zapísal predovšetkým svojou literárnou tvorbou, v ktorej len jeho Cirkevná dogmatika (Kirchliche dogmatik), predstavuje dielo presahujúce počtom 10 000 strán.

Táto osobnosť teológie 20. storočia vyrastal pod vplyvom liberálnej teológie, ale jeho vlastná cesta viedla iným smerom. Jednou z príčin bola osobná kríza viery, ktorú prežil ako reformovaný kazateľ v zbore, udalosti prvej svetovej vojny a ďalšie filozofické a teologické vplyvy, ktoré ho viedli k definitívnemu rozchodu liberálnou teológiou.

Upriamil pozornosť filozofie a teológie 20. storočia na Sørena Kierkegaarda.

Bartha zaraďujú medzi švajčiarskych filozofov v širšom zmysle slova.

Dielo 
 Theologische Existenz heute, 1933

Referencie

Pozri aj 
 dialektická teológia

Iné projekty 

Švajčiarski filozofi
Švajčiarski teológovia
Spravodliví medzi národmi
Osobnosti na nemeckých poštových známkach
Osobnosti z Bazileju
Nemecké osobnosti švajčiarskeho pôvodu
Miroslav Bázlik

Miroslav Bázlik (* 12. apríl 1931, Nemecká Ľupča) je slovenský hudobný skladateľ, klavirista, pedagóg a matematik.

Životopis
Od roku 1990 pôsobil ako pedagóg na VŠMU v Bratislave. Je autorom opery Peter a Lucia, oratórií (Dvanásť, Canticum 43, Canticum Jeremiae), orchestrálnych a komorných diel, elektroakustických skladieb (balet Búrka) a vokálnej tvorby (Päť piesní na čínsku poéziu). 

Popri hudobnej interpretácii najmä diela Johanna Sebastiana Bacha, Ludwiga van Beethovena a romantikov podáva aj ich filozofický rozbor a výklad.

Referencie

Externé odkazy 
 
  
 Miroslav Bázlik na FDb.cz
 Miroslav Bázlik na Osobnosti.sk
 Autor opery Peter a Lucia, Miroslav Bázlik, sa dožíva 90 rokov

Zdroj 
 

Slovenskí hudobní skladatelia
Slovenskí klaviristi
Slovenskí hudobní pedagógovia
Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Osobnosti z Partizánskej Ľupče
Absolventi Vysokej školy múzických umení
Václav Bělohradský

Prof. PhDr. Václav Bělohradský, PhD. (* 17. január 1944, Praha) je český filozof, teoretik postmodernizmu.

Bělohradský nadviazal vo svojich úvahách v 70. rokoch na Husserlovu myšlienku krízy a zabudnutosti prirodzeného sveta, pričom tému krízy rozširuje na krízu normatívnych systémov a spoločnosti vôbec.

Bibliografia 
 1972 – Interpretazioni italiane di Wittgenstein, Miláno
 1972 – Regionamento, azione, società. Sociologia della conoscenza in Vilfredo Pareto, Miláno 
 1981 – Il mondo della vita: un problema politico, Miláno

Česká bibliografia 
 1977 – Kritika banálního zla
 1982 – Krize eschatologie neosobnosti, Londýn 
 1985 – Myslet zeleň světa 
 1989 – Sborník Hostina, Toronto 
 1991 – Přirozený svět jako politický problém
 1991 – Člověk bez skrupulí, 
 1991 – Mitteleuropa: Rakouská říše jako metafora, Praha
 1992 – Kapitalismus a občanské ctnosti, Československý spisovatel
 1997 – Mezi světy a mezisvěty, Votobia
 druhé doplnené vydanie 2013, Novela Bohemica
 1999 – Eseje o nedávné minulosti a blízké budoucnosti (spoločne s Janom Kellerom, Jiřím Přibánom a ďalšími), G plus G, Knižní klub
 2007 – Společnost nevolnosti, SLON
 2010 – Kritika (depolitizovaného) rozumu (spoločne s Michaelom Hauserom, Terezou Stöckelovou a ďalšími), Grimmus
 2012 – Vzpoury II (spoločne s Karlom Hvížďalou a ďalšími)

Referencie

Literatúra

Externé odkazy 
 Větší než malé množství Václava Bělohradského
 Vít Kouřil: Nenechat se uspat do vlastního světa (rozhovor s Václavom Bělohradským), Sedmá generace, č. 6/2007
 Osobnosti na ČT24: "Být velký neznamená růst," hovorí Václav Bělohradský
 Václav Bělohradský na tému "Česká věda a politika"
 Václav Bělohradský nad svojou knihou "Společnost nevolnosti"
 Osobnosti na ČT24: "Do politiky pravda a láska nepatří," hovorí Václav Bělohradský
 Kniha profesora politickej sociológie Václava Bělohradského "Mezi světy". Vybrané ukážky z esejí a rozhovorov doplní rozhovor so samotným autorom. Pripravila Michaela Krčmová.
 

Českí filozofi
Českí sociológovia
Českí emigranti a exulanti
Českí univerzitní profesori
Absolventi Karlovej univerzity
Signatári Charty 77
Osobnosti z Prahy
Nikolaj Alexandrovič Berďajev

Nikolaj Alexandrovič Berďajev (* 18. marec 1874, Kyjev, Ukrajina – † 24. marec 1948, Clamart, Francúzsko) bol ruský filozof, personálny existencionalista, náboženský neoromantik, predstaviteľ bohohľadačstva.

Berďajevov záujem sa v prvom období sústreďoval na etickú problematiku, v druhom období na nábožensko-mystickú, v treťom na historiozofickú a v štvrtom na personalistickú problematiku.

Mystiku interpretuje ako prostriedok vnútorného oslobodzovania sa človeka. Marxizmus podľa Berďajeva zacláňa človeka triedou, a preto nie je schopný riešiť problém aktivity a slobody osobnosti. Berďajevovo filozofické myslenie vyúsťuje do tematizácie tvorivosti ako základu osobnosti. Tvorivosť má podľa neho dialektickú povahu bohočlovečenstva, čiže rodenia sa Boha v človeku a človeka v Bohu.

S Berďajevovým dielom (najmä s kľúčovým spisom 'Zmysel dejín, 1923) sa spája tendencia kresťanskej renesancie: spájanie myšlienky humanizmu a renesancie s tým, čo ľudstvu prinieslo krestanstvo. Strojová civilizácia Západu je podla Berďajeva slepou uličkou vývoja ľudstva a vedie do priepasti. Preto sa ľudstvo musí vrátiť ku koncepciám, ktoré ho môžu vyviesť z bludného kruhu, ktorý ináč smeruje k sebazničeniu. Zvláštnu úlohu bude mať v tomto návrate Rusko (ruský mesianizmus - viera v osloboditelskú úlohu Ruska, ktoré spasí svet). Rusko prostredníctvom svojej literatúry (L. N. Tolstoj, F. M. Dostojevskij) už dávno vyzývalo k náboženskému pretvoreniu ľudstva.

Berďajevova filozofia dejín
Berďajevova filozofia dejín predstavuje dejinno-filozofickú konštrukciu, ktorá umožňuje formou pojmového básnenia a vytvárania nových mýtov vyjadriť dejinnú orientáciu emocionálneho rozpätia základných nálad určitých sociálnych vrstiev; iba vo výnimočnom prípade dokáže reálne orientovať konkrétne spoločenskovedné disciplíny, resp. prakticko-duchovnú činnosť. Jej expresívna hodnota je niekoľkonásobne väčšia než jej kognitívna hodnota.

Literatúra 
Pramene a zmysel ruského komunizmu - Kalligram, Bratislava 2004

Ríša Ducha a ríša cisárova - Kalligram, Bratislava 2003

Sebapoznanie (Pokus o filozofickú autobiografiu) - Agora, Bratislava 2005

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Ruskí filozofi
Existencialisti
Osobnosti z Kyjeva