joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Vysílač Kojál

Vysílač Kojál alebo  sa nachádza na 600,3 m vysokom vrchole rovnakého mena medzi obcami Lipovec a Krásensko (v katastri druhej menovanej), približne 25 km severovýchodne od Brna.

Po výstavbe v roku 1959 meral 322 m Do prevádzky bol spustený 3. marca. V 80. rokoch prešiel rekonštrukciou, existujúci stožiar bol demontovaný a tesne vedľa bol postavený nový s celkovou výškou 340 metrov. Na vrchole sa nachádza cca 22 m vysoká laminátová konštrukcia.

Tento vysielač je treťou najvyššou stavbou v Česku a je dvojčaťom vysielača Krašov, ktorý je o niekoľko metrov vyšší.

Vysielanie 
V súčasnej dobe je možné z vysielača prijímať:

Rozhlas

Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+) 
Multiplex vysiela na frekvencii 12D s výkonom 10 kW, vďaka čomu pokrýva veľkú časť Moravy s presahom na Slovensko.

Digitálna televízia (DVB-T)

Najbližšie vysielače 

Najbližšie okolité výkonné vysielače a vzdialenosť k nim:

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 História vysielača na Kojále 
 Fotografie vysielača Brno - Kojál

Zdroj 

Kojál
Stavby v okrese Vyškov
Krásensko
Železniční zářez

Prírodná pamiatka Železniční zářez u Hlubočep sa nachádza v Hlubočepoch pri mimoúrovňovom krížení železničných tratí 173 Praha-Smíchov - Beroun a 122 (Pražský Semmering) Praha-Smíchov severné nástupište – Hostivice. Trať 173 vedie zárezom a trať 122 kolmo nad ním na juhovýchodnom Hlubočepskom viadukte.

Dôvod ochrany 
Dôvodom vyhlásenia prírodnej pamiatky boli významné geologické náleziská z obdobia devónu (hranicou medzi chotečským a srbským súvrstvím). Je tu tiež zachované spoločenstvo skalnej stepi, aj keď len v malom fragmente.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Železniční zářez u Hlubočep na webe Envis

Zdroj 

Prírodné pamiatky v Česku
Hlubočepy
Železničná stanica Praha-Smíchov

Železničná stanica Praha-Smíchov () je jednou z významných staníc v Prahe. Nachádza sa v pražskej štvrti Smíchov na adrese Nádražní 279/1 a je napojená na stanicu pražského metra Smíchovské nádraží. Pred staničnou budovou sa nachádzajú električkové zastávky a autobusové terminály pražskej integrovanej dopravy s dopravným spojením nielen do blízkych mestských štvrtí, ale aj do oblasti Zbraslav, Mníšek pod Brdy a Štěchovice.

Smíchovská stanica zaisťuje spoje v smere na Plzeň a Písek. Severné nástupište je oddelené (v cestovných poriadkoch je vedené ako samostatná stanica), slúži pre železničnú trať známu ako Pražský Semmering.

Zo služobného hľadiska sa železničná stanica Praha-Smíchov delí na tri obvody: osobná stanica, spoločná stanica (kam patrí aj severné nástupište) a zoradisko.

Dejiny 
Stanica Praha-Smíchov zahájila prevádzku v roku 1862. Vtedy to bola konečná stanica Českej západnej dráhy z Plzne do Prahy. Stanica sa volala "Praha (Česká západní dráha)".

V roku 1872 sa do stanice napojila trať Buštěhradskej dráhy z Hostivíc. V tom istom roku bola dokončená Pražská spojovací dráha ktorá viedla cez vltavský železničný most a stanicu Vyšehrad až na pražskú Hlavnú stanicu a Hrabovku. Táto dráha sa až do roku 1888 používala len pre nákladnú dopravu. V roku 1873 bola uvedená do prevádzky trať Pražsko-Duchcovskej dráhy z Mostu cez Rudnú. Od roku 1895 sa stanica nazývala "Smíchov", v rokoch 1909 až 1920 potom "Smíchov státní nádraží". Mnoho desaťročí bola stanica známa ako "nádraží Západní dráhy" alebo krátko "Západní nádraží". Takto boli označené aj zastávky pražskej mestskej dopravy.

Pôvodná odbavovacia budova z 19. storočia ležala severnejšie. V rokoch 1953 až 1956 bola zbúraná a nahradená novou budovou, ktorú navrhli architekti Jan Zázvorka a Ladislav Žák. Výrazný prvok výzdoby odbavovacej haly tvorí budovateľská freska Richarda Wiesnera. Ďalších úprav sa stanica dočkala roku 1985 pri napojení na Pražské metro.

Súčasnosť 
Stanica má veľký význam pre zabezpečenie dopravy do zamestnania. Trať využívajú aj rekreanti, zvlášť k cestám do oblastí od Černošic do Srbska a na Karlštejn. Časť koľajiska ustúpila v 90. rokoch 20. storočia rýchlostnej komunikácii, ktorá spája tunel Mrázovka s Barrandovským mostom.

Stanica je už od prvej polovice 20. storočia premostená pešou lávkou spájajúcou túto časť Smíchova (Nádražní ulici) s časťou Smíchova u Radlic (Křížová a Radlická ulice). Hoci lávka prechádza priamo nad severným nástupišťom, schodisko umožňujúce príchod k jeho nástupišti bolo dobudované až v roku 2007.

Severné nástupisko 
O Severnom nástupišti podrobne pojednáva článok Praha-Smíchov severní nástupiště.

Smíchovská stanica v umení 
Smíchovská stanica je centrom deja detskej knižky Pohádky o mašinkách, podľa ktorej bola vytvorená aj séria večerníčkov.

Referencie a zdroj

Iné projekty

Externé odkazy 
 Nádraží Praha-Smíchov (Pražská informačná služba)
 Praha-Smíchov (prahamhd.vhd.cz)
 Praha-Smíchov sever (prahamhd.vhd.cz)

Smíchov
Smíchov
Pinerola Futsal 1994 Bratislava

Pinerola Futsal 1994 Bratislava (predtým ŠK Across Pinerola Bratislava) je slovenský futsalový klub z Bratislavy. Vznikol v roku 1994 ako klub sálového futbalu a do najvyššej slovenskej súťaže sálového futbalu postúpil v roku 1999. Od roku 2003 pôsobí v najvyššej súťaži vo futsale FIFA. V rovnakom roku, po zlúčení líg futsalu a sálového futbalu, sa stal vicemajstrom Slovenska. O 8 rokov si úspech zopakoval, keď postúpil do finále najvyššej súťaže. Je to tiež 4-násobný finalista slovenského pohára, keď zakaždým bolo jeho premožiteľom družstvo Slov-matic FOFO Bratislava. Okrem toho sa stal víťazom slovenského pohára v sálovom futbale. Nad zverencami trénera Martina Rejžeka (sériový šampión Slov-Matic FOFO Bratisava) dokázala Pinerola zvíťaziť v sezóne 2015/2016 a prvýkrát získať titul.  Nová éra klubu sa začala písať počas sezóny 2017/2018, kedy po zlých výsledkoch vstúpila do klubu na popredné pozície skupina ľudí okolo bratov Strapekovcov. Postupne začala prebudovávať mužstvo nielen hráčsky, ale aj manažérsky. Prišla trojica hráčov z Brazílie (Wesley Estevao, Victor Seiji a Mimi Silva), ktorú onedlho posilnil aj štvrtý kanárik (Rafa). Na manažérskej pozícii začal pracovať Vladsson Ambrozek, ktorý stál v Slov-Maticu FOFO Bratislava pri dvanástich tituloch a dvoch druhých miestach. Prvá sezóna skončila ešte nie stopercentne, keď Pinerola vypadla v semifinále so Slovanom Bratislava (transformovaným Slov-Maticom BA) a obsadila tak iba tretie miesto po jasnom víťazstve v dvojzápase s Wild Boys. Pred sezónou 2018/2019 posilnilo klub kvarteto hráčov Slovana, ktorý sa odhlásil z ligy (Brndiar, Kozár, Rick, Kyjovský) a po odchode Rafu prišiel ďalší Brazílčan Petterson Bruno. Filozofiou klubu začalo byť odohratie veľa prípravých zápasov s kvalitnými súpermi počas celej sezóny, čo sa začalo plniť hneď od začiatku. Dnes nastupuje s mladým kádrom opäť v najvyššej slovenskej futsalovej súťaži.

Úspechy

Futsal (FIFA) 
1. Slovenská liga vo futsale
 2 x 2015/16, 2018/19
 4 x 2003/04, 2011/12, 2013/14, 2016/17
 3 x 2012/13, 2014/15, 2017/18

Slovenský pohár vo futsale
 4 x finalista2008/09, 2009/10, 2012/13, 2013/14

Sálový futbal 
1. Slovenská liga v sálovom futbale
 1 x 1999/00

Slovenský pohár v sálovom futbale
 1 x 2001/02

Liga Majstrov - UEFA Futsal Cup 
 Futsalisti Pineroly Bratislava obsadili v 6. skupine hlavného kola UEFA Futsal Cupu 2016/2017 s nulou na bodovom konte posledné 4. miesto.
 Výsledky: Era-Pack Chrudim (CZE) 0:3, City'US Targu Mures (ROM) 3:8, Apoel Nikózia (CYP) 5:6

Vedenie klubu 
 Július Strapekprezident klubu
 Branislav Strapekštatutárny zástupca klubu
 Štefan Stankoštatutárny zástupca klubu
 Ladislav Mikitahlavný tréner
 Kristián Gallaasistent trénera
 Vladimír Ambrozekgenerálny manažér
 Drahoš Pobieckytechnický manažér
 Matúš Matejčíkmasér
 Jaro Drozdikvedúci mužstva
 Roman Kočanvideotechnik

Hráčsky káder 
Aktuálne k dátumu: 25.  Október 2021

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka klubu
 Profil klubu na stránke futsalslovakia.sk 
 Profil klubu na stránke Európskej futbalovej únie 

Slovenské futsalové kluby
Šport v Bratislave
Organizácie založené v 1994
Vysílač Cukrák

Vysílač Cukrák alebo  sa nachádza v Stredočeskom kraji pri obci Jíloviště, na južnom okraji Prahy. 

Elegantná konštrukcia vysielača stojí na kopci Kopanina (), niekedy nazývanom tiež Cukrák, v severnej časti pohoria Brdy. Výstavba 193,5 m vysokého vysielača začala v roku 1959 a do prevádzky bol uvedený 26. novembra 1961.

Vysielanie 
V súčasnej dobe je možné z vysielača prijímať:

TV

Rozhlas

Najbližšie vysielače 
Najbližšie významné vysielače a vzdialenosť k nim:

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku

Iné projekty

Externé odkazy 
Cukrák
Vysielač Cukrák - kompletné info s fotografiami

Zdroj 

Cukrák
Stavby v okrese Praha-západ
Vysílač Krásné

Vysílač Krásné alebo  sa nachádza v Pardubicom kraji pri obci Krásné.

Kotvená konštrukcia vysielača stojí na rovnomennom vrchu () v pohorí Železné hory, asi  južne od mesta Pardubice.

Areálu vysielača, dnes v majetku spoločnosti České Radiokomunikace a. s., dominuje 182 metrov vysoká veža, ukotvená šiestimi masívnymi lanami. Dnes zabezpečuje vysielanie niekoľkých televíznych a rozhlasových programov.

História 
Vysielač bol vybudovaný v rokoch 1958 – 1960, kedy sa stal historicky prvým televíznym vysielačom vo Východných Čechách. Išlo vtedy o jeden z desiatich základných televíznych vysielačov v Československu, na ktorých vysielal vtedajší jediný program ČST. Do prevádzky bol uvedený 1. mája roku 1959, ale aj po tomto dátume nefungoval podľa predstáv a prebiehali na ňom úpravy.

Už od počiatkov vysielač používal šiesty kanál III. televízneho pásma, najprv na ňom vysielala ČST1, 4. apríla 1994 kanál prevzala novovzniknutá TV Nova.

Digitálne vysielanie z vysielača Krásné začalo 31. marca 2010 spustením multiplexov 1 a 2. Keďže sa využilo kanálov, ktoré neboli používané analógovým vysielaním (32, 39), mohli vysielať digitálne a analógové programy súbežne. Kvôli možnému rušeniu analógového vysielania v Poľsku sa najprv vysielalo so zníženým výkonom na 25 kW. O rok neskôr bol výkon zvýšený na súčasných 100 kW.

Do 30. júna 2011 vysielali z tohto vysielača analógové televízne stanice ČT1, ČT2, Nova a Prima, a to na kanáloch 22, 57, 6 a 34.

31. júla 2011 bolo spustené vysielanie multiplexu 3, a to na kanále 34, ktorý prevzal po vypnutej analógovej TV Prima. Najprv vysielal s výkonom 10 kW, 15. júna 2016 bol zvýšený na 50 kW.

Vysielanie 
V súčasnej dobe je možné z vysielača prijímať:

TV

Rozhlas

Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+) 
Multiplex vysiela na frekvencii 12C s výkonom 10 kW, vďaka čomu pokrýva široké okolie.

Najbližšie vysielače 

Najbližšie významné vysielače a vzdialenosť k nim:

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku

Referencie

Externé odkazy 
Marek Nečina: Technika slúži vysoko v oblakoch (Chrudimský denník, 7. novembra 2006)

Zdroj 

Krásné
Stavby v okrese Chrudim
Vysílač Buková hora

Vysielač Buková hora alebo  sa nachádza v Úsťanskom kraji pri obci Verneřice. 

Železobetónová konštrukcia vysielača stojí na rovnomennom vrchu () v pohorí České středohoří, asi 10 km východne od mesta Ústí nad Labem. Prevádzka 223 m vysokého vysielača, ktorý je najvyššou betónovou stavbou v Česku, začala po trojročnej výstavbe v roku 1975 a dnes zabezpečuje vysielanie niekoľkých televíznych a rozhlasových programov. Veža nie je prístupná verejnosti.

Pôvodný vysielač, postavený na tomto mieste v rokoch 1960 až 1962 meral 181,5 m, musel byť v septembri 1966 odstrelený kvôli požiaru, vzniknutému v decembri 1965 pri zváraní dodatočných výstuh.

Vysielanie 
V súčasnej dobe je možné z vysielača prijímať:

Rozhlas

Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+) 
Multiplex vysiela na frekvencii 12C s výkonom 10 kW, vďaka čomu pokrýva široké okolie.

Digitálna televízia (DVB-T)

Najbližšie vysielače 

Najbližšie významné okolité vysielače a vzdialenosť k nim:

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku

Iné projekty

Referencie

Zdroj 

Buková hora
Stavby v okrese Děčín
Puka-Puka

Puka-Puka je malý koralový atol v severovýchodnej časti oblasti Tuamotu, označovaný aj ako súčasť oblasti "Ostrovy sklamania".

Nízky atol je suchý a iba riedko osídlený. Pri sčítaní v roku 2007 bola celková populácia iba 157 osôb. Hlavnou osadou, ktorá je zároveň administratívnym centrom obce, je Te One Mahina so 110 obyvateľmi.

Na rozdiel od zvyšku Tuamotu sa na Puka-Puka hovorí dialektom Markézčiny, Puka-Pukančinou.

Geografia 
Atol eliptického tvaru s rozmermi 6 x  je pomerne izolovaný, najbližšia obývaná súš je atol Fakahina, približne  juhozápadným smerom.

Lagúna je zanesená kalom a sedimentami a preto je veľmi malá a plytká. Má typickú tropickú morskú klímu s priemernými celoročnými teplotami medzi 22 až 32 °C.

História 
Puka-Puka bol jedným z prvých atolov Tuamotu, ktorý objavila španielska expedícia Fernanda Magellana 21. januára 1521. Do máp ho zakreslili ako San Pablo kvôli dátumu objavu (St. Paul's converzia). Spolu s Flintovým ostrovom (Kiribati) bol zaradený k Nešťastným ostrovom ().

Holandskí bádatelia Jacob le Maire a Willem Schouten dorazili na Puka-Puka 10. apríla 1616 počas ich pacifickej plavby. Atol nazvali "Honden Eiland" ("Psí ostrov").

Atol Puka-Puka bol prvý, ktorý 30. júla 1947 uvidela legendárna expedícia Thora Heyerdahla so šesťčlennou posádkou na balzovej plti Kon-Tiki od vyplávania z Peruánskeho Callao.

Malé letisko na atole bolo zriadené v roku 1979.

V roku 1996 tajfún ťažko poškodil atol, ale s prispením francúzskej vlády bola osada Te One Mahina znova vybudovaná.

Referencie 
 
 Archív článku o Pukapuka na OceanDots
 Letisko Puka-Puka
 Zdigitalizovaná kolekcia starých máp, Národná austrálska knižnica

Pozri aj 
 Zoznam letísk vo Francúzskej Polynézii

Iné projekty

Externé odkazy 
 Zoznam atolov (vo francúzštine)
Archív zoznamu atolov na OceanDots
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Biodiverzita polynézskych atolov
Enhanced Vector Shorelines of the World
 klasifikácia atolov Francúzskej Polynézie podľa Salvata (1985)

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Vysílač Hošťálkovice

Vysílač Hošťálkovice alebo  sa nachádza v ostravskom mestskom obvode Hošťálkovice. 

Súčasná konštrukcia 184,5 m vysokého vysielača stojí na miernom návrší vo výške , asi 5 km severozápadne od centra mesta, medzi časťami Lhotka, Bobrovníky a Hošťálkovice. Prevádzka vysielača, pokrývajúcou signálom rozsiahlu aglomeráciu, začala po päťročnej výstavbe v roku 1980 a nahradila pôvodnú priehradovú vežu, vysokú 123 m, z roku 1955. Zabezpečuje vysielanie niekoľkých televíznych a rozhlasových programov.

Vysielanie 
V súčasnej dobe je možné z vysielača prijímať:

Rozhlas

Digitálne rozhlasové vysielanie 
Digitálny rozhlas šíri vysielač od 30. novembra 2017.

Digitálna televízia (DVB-T)

Najbližšie vysielače 
Okolité významné vysielače a vzdialenosť k nim:

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku

Iné projekty

Referencie

Zdroj 

Hošťálkovice
Stavby v okrese Ostrava-město
Vysílač Lysá hora

Vysílač Lysá hora alebo  sa nachádza na vrchole rovnakého mena v pohorí Moravsko-sliezske Beskydy. Leží medzi obcami Krásná a Ostravice, približne  južným smerom od Frýdku-Místku.

Televízny vysielač pre šírenie druhého okruhu ČST bol vybudovaný na vrchole Lysej hory na konci sedemdesiatych rokov 20. storočia. Šírenie signálu pre veľkú časť Ostravska a Podbeskydska začalo 1. marca 1980 a od roku 1988 pribudlo vysielanie aj prvého programu, neskôr TV Nova. Cestou dostupný objekt sa nachádza vo výške  a architektonicky jedinečný stožiar dosahuje výšku 78 metrov. Vďaka vysokej efektívnej výške a svojej polohe pokrýva signálom České Sliezsko, veľkú časť severnej Moravy a časť severozápadného Slovenska.

Vysielanie 
V súčasnej dobe je možné z vysielača prijímať:

Digitálna televízia (DVB-T)

Digitálne rozhlasové vysielanie (DAB+) 
Z Lysej hory vysiela digitálny rozhlas v pásme DAB+, pričom multiplex TELEKO využíva frekvenciu 7B s výkonom 0,15 kw. Smerové obmedzenie a nízky výkon sťažujú jeho príjem na území Slovenska.

Najbližšie vysielače 
Okolité významné vysielače a vzdialenosť k nim:

Prístup 
 po  červenej značke:
 od severu z obce Ostravice
 od západu z Čeladnej cez rázc. Polana
 po  značke od východu z Bílé cez Staré Hamry
 po  značke od vodnej nádrže Šance cez rázc. Pod Malým Smrkem

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku
 Moravsko-sliezske Beskydy

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej trase
 Webkamera na vrchole
 www.lysahora.cz

Lysá hora
Stavby v okrese Frýdek-Místek
Rogier van der Weyden

Rogier van der Weyden alebo aj Rogier da la Pasture (* 1399/1400, Tournai, Francúzsko - † 18. jún 1464, Brusel, Belgicko) bol holandský maliar. Spolu s van Eyckom je považovaný za najvýznamnejšieho predstaviteľa ranej holandskej maliarskej školy. 

Už počas svojho života požíval značnú popularitu a úctu, bol vymenovaný za mestského maliara v Bruseli a dostal veľa výnosných zákaziek od európskych panovníckych rodov.

Galéria

Literatúra 
 Albert Châtelet: Rogier van der Weyden. Roger de la Pasture. Gallimard, Paris 1999
 Odile Delenda: Rogier van der Weyden. Das Gesamtwerk des Meisters. Belser, Stuttgart 1996
 Stephan Kemperdick: Maitres de l'art flamand – Rogier Van der Weyden. Könemann, Köln 2000
 Otto Pächt: Altniederländische Malerei. Von Rogier van der Weyden bis Gerard David. Prestel, München 1994
 Erwin Panofsky: Die altniederländische Malerei. Ihr Ursprung und Wesen. Dumont, Köln 2001
 Felix Thürlemann: Rogier van der Weyden, Leben und Werk. C.H. Beck Wissen 2006
 Dirk de Vos:Het volledige Oeuvre. Mercatorfonds, Antwerpen 1999

Iné projekty

Externé odkazy 
 Rogier van der Weyden v der National Gallery of Art, Washington, DC
 Rogier van der Weyden v der National Gallery Trafalgar Square London
 Rogier van der Weyden v Staatlichen Museen zu Berlin
 Rogier van der Weyden vo Web Gallery of Art
 Rogier van der Weyden v Panopticon Virtual Art Gallery

Zdroj 

Narodenia v 15. storočí
Úmrtia 18. júna
Úmrtia v 1464
Holandskí maliari
Kolová dolina

Kolová dolina (, , ) je bočný výbežok Javorovej doliny, presnejšie Zadných Meďodolov vo Vysokých Tatrách. Od ústia Kolového potoka po úpätie Kolového štítu je dlhá približne 2,5 km, ohraničená Jahnencami, úsekom hlavného hrebeňa Vysokých Tatier od Jahňacieho štítu po Kolový štít.

Názov 
Názov prešiel na dolinu z Kolového plesa, ktoré si ho vyslúžilo svojim okrúhlastým tvarom. Tento zmysel mena správnejšie vystihuje staršia forma názvu Dolina Kolového plesa (Janoška, Šimko a.i.), ktorá je v súlade s pomerne zriedkavými cudzojazyčnými pomenovaniami  Rundseetal a Kereketavi völgy. Častejšie sa však v nemčine a v maďarčine objavujú názvy vytvorené zo slovenského kmeňa: Kolove-Tal, Kolove-völgy a výrazne prevládajú Pflockseetal, Karótavi katlan. Ich tvorcovia sa nesprávne domnievali, že základom slovenského názvu je kôl (a nie kolo) a preto ho nezmyselne preložili ako "kolíkové pleso". ".

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape
  Kolová dolina
  Kolová dolina

Doliny Vysokých Tatier
Zlomisková štrbina

Zlomisková štrbina (, , )  je hlboká štrbina medzi Východným Železným štítom a Popradským Ľadovým štítom. Zo severnej strany steny z vrcholu priesmyku je možné  zostúpiť do Kačacej doliny, a na južnú stranu do  Zlomísk.  Do Zlomiskovej štrbiny nevedú žiadne turistické chodníky.

História 
Ako prví horolezci vystúpili na bezmennú štrbinu 10. augusta 1904 Stanislaw Krygowski, vodca Jan Bachleda Tajber a nosič Fraciszek Leśniak. Boli to prvolezci, ktorí vtedy pomenovali sedlo Krygowskiego Przełączka. Prvý zimný prechod urobil Lajos Horn a Ernő Kátai, 22. marca 1913.

Referencie

Externé odkazy 
 Zlomisková štrbina
  Pohľad zo Zlomiskovej štrbiny
 Puškáš - monografia
 Mapa

Sedlá Vysokých Tatier
Basketbal na Stredoamerických a karibských hrách

Basketbal na Stredoamerických a karibských hrách je basketbalový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Stredoamerických a karibských hier. Organizuje ho Stredoamerická a karibská basketbalová konfederácia (CONCENCABA) v spolupráci s Stredoamerickou a karibskou športovou organizáciou (CASCO). Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený hneď na 1. stredoamerických a karibských hrách v roku 1926 v Mexiko City, vtedy iba v mužskej kategórii. Ženský turnaj mal premiéru na 3. stredoamerických a karibských hrách v roku 1935 v San Salvadore. Basketbalový turnaj sa odvtedy organizuje pravidelne. Najviac víťazstiev na ňom zaznamenali družstvá  a y

Turnaj mužov

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Účasti družstiev na Stredoamerických a karibských hrách 
(do 2018)

Turnaj žien

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Účasti družstiev na Stredoamerických a karibských hrách 
(do 2018)

Referencie

Pozri aj 
 Basketbal na Panamerických hrách
 Basketbal na Juhoamerických hrách
 Centrobasket

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Stredoamerickej a karibskej športovej organizácie /
 Oficiálna stránka Americkej basketbalovej federácie /

Zdroj 
 Mužský a ženský basketbalový turnaj Stredoamerických a karibských hier na stránke todor66.com
Multiplex 2 (Česko)

Multiplex 2 je jedným z definitívnych multiplexov DVB-T v Česku. Je prevádzkovaný Českými rádiokomunikáciami.

Televízne stanice 
TV Nova
Nova Cinema
TV Prima Family 
Prima Cool
TV Barrandov

Regionálne varianty 
Podľa pôvodných plánov mal multiplex 2 obsahovať iba celoplošne šírené programy, bez regionálnych vstupov. Vzhľadom na to, že licencia TV Prima prikazovala tejto stanici regionálne vstupy aj v digitálnom vysielaní, musel byť multiplex upravený pre možnosť regionálnych vstupov. To so sebou prinieslo aj nutnosť rozdeliť niektoré jednofrekvenčné siete (SFN), pokrývajúce rôzne regióny, pretože obsah vysielania všetkých vysielačov SFN musí byť zhodný.

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku

Referencie

Zdroj 
 

Vysielače v Česku
Multiplex 3 (Česko)

Multiplex 3 je jedným z definitívnych multiplexov DVB-T v Česku. Do 31. októbra 2008 vysielal ako dočasný multiplex B. Pôvodne bol prevádzkovaný spoločnosťou Czech Digital Group, ale v decembri 2010 kúpili túto spoločnosť České Radiokomunikace, ktoré už predtým pre ňu prevádzkovali vysielače.

Televízne a rozhlasové stanice Multiplexu 3

Celoplošné vysielanie

Regionálne vysielanie

Pokrytie signálom 
Prevádzkovateľ Multiplexu 3 deklaruje pokrytie 95,7% obyvateľstva ČR, hoci bez pokrytia zostávajú aj niektoré väčšie mestá (Břeclav, Mikulov, veľká časť Znojemska, Aš, a ďalšie).

Regionalizácia vysielania 
 24. júna 2011 oznámil operátor CDG možnosť vysielania v multiplexe 3 iba z vysielačov, ktoré si klienti sami zvolia, avšak len vo formáte MPEG-2 v SD rozlíšení s dátovým tokom 2,1 Mbit / s
 12. augusta 2011 využila TV Metropol ako prvá možnosť regionálneho vysielania v multiplexe 3 a vysiela iba z vysielačov Praha - mesto a Praha - Cukrák.
 15. januára 2012 Spustila v tomto multiplexe svoje regionálne vysielanie ZAK TV.
 1. februára 2012 Spustila v tomto multiplexe svoje regionálne vysielanie Genus Plus.
 5. marca 2012 Spustila v tomto multiplexe svoje regionálne vysielanie tiež ostravská televízia TV Polar.
 18. júna 2012 Spustila v tomto multiplexe svoje regionálne vysielanie tiež Jihočeská televize, bývalá TV GIMI.
 9. septembra 2012 Spustila vysielania V1 (Východočeská televize)
 20. novembra 2015 Odišli z tohto multiplexu regionálne televízie V1 a Jihočeská televízie kvôli novému kanálu Prima Max.
 1. februára 2016 Opustila multiplex 3 regionálne televízie Polar, rovnako ako ostatné regionálne televízie, kvôli kanálu Prima Max. Teraz už v multiplexe nevysiela žiadna regionálna stanica.

Pražská mestská sieť 3 
Súčasťou multiplexu 3 boli tiež 3 vysielače nízkeho výkonu (lokality Ládví, Strahov, Zelený pruh) bývalého prechodného multiplexu B na 46. kanále. Vysielanie z týchto vysielačov na rozdiel od ostatných technicky nezabezpečovali České radiokomunikace. Ich vysielanie obsahovalo oproti republikovej variante navyše program TV Noe a testovacie vysielanie Prima HD. Rozhodnutím ČTÚ z 22. júla 2010 CDG​​ o tento kanál prišla s odôvodnením, že išlo o zbytočné duplicitné vysielanie na dvoch kanáloch v jednom meste.

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku

Referencie

Zdroj 
 

Vysielače v Česku
Napuka

Napuka je malý koralový atol v severovýchodnej časti oblasti Tuamotu, označovanej aj ako oblasť "Ostrovy sklamania". Je iba  juhovýchodne od severného Tepoto Nord. Tento pár atolov je od ďalšej najbližšej pevniny (atol Fangatau) vzdialený  smerom na juh.

Nízky atol je trvale osídlený a s krátkou pristávacou dráhou pre lietadlá, nemá však žiaden chránený prístav. Pri sčítaní v roku 2012 bola celková populácia 299 osôb. Hlavnou osadou, ktorá je zároveň administratívnym centrom obce Napuka (zahŕňa aj severný Tepoto), je Tepukamaruia  (Te Puka Maru Ia).

Geografia 
Atol má rozmery 10,5 x  a do plytkej lagúny nevedie žiaden splavný prieplav. Voda sa do lagúny a z nej dostáva len počas vrcholiaceho prílivu ponad niektoré nižšie položené úseky pomerne širokej koralovej útesovej bariéry. Severozápadná zaplavovaná bariéra je prehradená 650 metrov dlhým mólom, ktoré spája západný husto obývaný ostrovček so severným, ktorý slúži primárne ako kokosová plantáž a na pestovanie ďalších plodín.

Má typickú tropickú horúcu morskú klímu a je bez riek alebo jazier so sladkou vodou.

Atol je domovským hniezdiskom endemickej populácie vzácneho druhu spevavého vtáka trsteniarika dýkozobého z čeľade trsteniarikovitých (, ). Taktiež je dôležitým hniezdiskom pre morské korytnačky.

História 
Prvým zaznamenaným moreplavcom z Európy, ktorý atol navštívil, bol 7. júna 1765 anglický bádateľ John Byron. Atoly Napuka a Tepoto pomenoval Beznádejné ostrovy, pretože domorodci sa k nemu nesprávali veľmi priateľsky.

Napuku navštívila v rokoch 1838 – 1842 aj historická expedícia United States Exploring Expedition. Bol to pravdepodobne tento atol, ktorý na svojich mapách pomenoval 23. augusta 1839 Charles Wilkes ako "Wytoohee" alebo "Wutoohee".

V polovici 19. storočia sa kvôli bojom medzi kmeňmi Anainoapa d'Hanavave a Tiu d'Omoana na atol prisťahovalo množstvo utečencov z markézskych Fatu Iva.

Vďaka svojej izolácii (spolu s atolom Tepuka) si obyvatelia tejto oblasti ako jedny z posledných zachovávali tradičné polynézske zvyky a jazykové zvláštnosti. Paumotu je jedným zo siedmich variantov polynézskeho jazyka. Z tohto dôvodu boli cieľom záujmu etnografických a archeologických štúdií v prvej polovici dvadsiateho storočia počas dvoch misií, uskutočnených v roku 1929 (Napuka) a 1934 (Tepoto).

Letisko s  dráhou na atole slúži od roku 1977.

Referencie 

Archív článku o Napuka na OceanDots
Atoll names
Origin of the name (in German)
United States Exploring Expedition, - Charles Wilkes

Pozri aj 
 Zoznam letísk vo Francúzskej Polynézii

Iné projekty

Externé odkazy 
 Zoznam atolov (vo francúzštine)
Archív zoznamu atolov na OceanDots
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Biodiverzita polynézskych atolov
Enhanced Vector Shorelines of the World

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Multiplex 4 (Česko)

Multiplex 4 je jedným z definitívnych multiplexov DVB-T v Česku. Do 31. októbra 2008 vysielal ako prechodný multiplex C. Bol prevádzkovaný spoločnosťou Telefónica O2. Od 27.1.2012 boli práva na frekvencie a obsahu siete prevedené na spoločnosť Digital Broadcasting a táto sieť vysiela vo formáte MPEG-4.

Televízne stanice multiplexu 4

Pokrytie signálom 
Multiplex 4 pokrýva svojím signálom najmä veľké mestá Prahu, Brno, Ostravu, České Budějovice a postupne sa dokrývajú ďalšie mestá.

Pozri aj 
 Zoznam vysielačov v Česku

Referencie

Externé odkazy 
 Http://www.multiplex4.cz/
 Zoznam spustených aj plánovaných vysielačov a vysielacích výkonov
 Multiplex 4 - prehľad vysielaných televíznych staníc, prehľad vysielačov, vysielacie kanály a mapy pokrytia

Zdroj 

Vysielače v Česku
Jan Bachleda Tajber

Jan Bachleda Tajber (* dátumy narodenia a úmrtia sú neznáme) bol Goral zo Zakopaného, jeden z najlepších tatranských horských vodcov z konca 19. a začiatku 20. storočia.

Okolo roku 1890 získal vodcovský odznak II. triedy, pred rokom 1900 odznak I. triedy. Na vysokohorských výpravách sprevádzal okrem iných, horolezcov Karola Potkańskiego, Kazimierza Tetmajera a Janusza Chmielowskiego, často spolu so starším horským vodcom Klimkom Bachledom.

Horolezecké úspechy 
 Druhý výstup na Mnícha (1887, s Karolom Potkańskim a Klimkom Bachledom)
 Prvovýstup na Malý Gánok (1892, pri pokuse o výstup na Gánok)
 Prvovýstup na Bradavicu. Prvý úspešný a historický dokázaný výstup na dva najvyššie vrcholky Bradavice urobili 14. augusta 1892 Poliaci Edward a Jan Koelichenovci, Franciszek Krystalowicz, Kazimierz Przerwa-Tetmajer, Tadeusz Zelenski-Boy a horskí vodcovia Klimek Bachleda, Jan Bachleda Tajber, Jozef Haziak a Jan Obrochta Tomkowy.
 Prvovýstup na Rumanov štít (1902 s Januszom Chmielowskim)
 Zúčastnil sa na prvom niekoľkodňovom prechode po tatranskom hrebeni od Salatína po Čubrinu (1902 s Teodorom Eichenwaldom, Ferdynandom Rabowskim aj Wojciechom Tylka Sulejom)
 Prvovýstup na Čubrinu (1902 s Eichenwaldom, Rabowskim a Tylka Sulejom)
 Druhý (s Eichenwaldom, Rabowskim a Tylka Sulejom), tretí a štvrtý výstup na Batizovský štít (1902-1904)
 Druhý výstup z Poľského hrebeňa na Bradavicu (1902 s Eichenwaldom, Rabowskim a Tylką Sulejom)
 Prvovýstup cez Východné Batizovské sedlo (1903 s Chmielowskim i K. Bachledom)
 Pokus o zdolanie severnej a južnej steny Ostrého štítu (1904)
 Prvovýstup na Kozí štít (1904 s Chmielowskim a K. Bachledom)

Referencie

Externé odkazy 
 Prvovýstup na Bradavicu
 Výstup na Kozí štít
 Prvovýstup na Bradavicu
 Ján Bachleda Tajber

Zdroj 
 

Poľskí horolezci
Tepoto Nord

Severné Tepoto, známe aj ako Te Poto, Toho alebo Pukapoto je koralový ostrov. Je najseverozápadnejším z ostrovov Sklamania v oblasti súostrovia Tuamotu vo Francúzskej Polynézii a z tejto strany súostrovie uzatvára. Najbližšou pevninou je  juhovýchodným smerom atol Napuka. Aj keď Sev. Tepoto býva označované ako atol, nie je typickým atolom, ale samostatným ostrovom bez lagúny.

Jeho rozmery sú  na ; zaberá rozlohu . Vo francúzštine sa označuje ako Tepoto Nord, aby sa vyhlo zámene s južným atolom Tepoto (fra. Tepoto Sud alebo ang. Tepoto South)  (240 míľ) na juhozápad, ktorý je súčasťou ostrovov Raeffsky.

Podľa sčítania z roku 2012 má 51 obyvateľov (67 v 1983, 54 v roku 2002, 44 v 2007). Územie sídelnej komunity sa nazýva Tehekega. Okolo celého ostrova vedie  široká cesta.

Referencie 

  Census figures
 
 
Atoll names
Origin of the name (in German)

Externé odkazy 
 Zoznam atolov (vo francúzštine)
Archív zoznamu atolov na OceanDots
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Biodiverzita polynézskych atolov
Enhanced Vector Shorelines of the World

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Volejbal na Stredoamerických a karibských hrách

Volejbal na Stredoamerických a karibských hrách je volejbalový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Stredoamerických a karibských hier. Organizuje ho Volejbalová konfederácia Severnej, Strednej Ameriky a Karibiku (NORCECA) v spolupráci so Stredoamerickou a karibskou športovou organizáciou (CASCO). Do programu hier bol turnaj prvýkrát zaradený na 2. stredoamerických a karibských hrách v roku 1930 v kubánskej Havane, vtedy iba v mužskej kategórii. Ženský turnaj mal oficiálnu premiéru na 4. stredoamerických a karibských hrách v roku 1938 v Panama City. Volejbalový turnaj sa odvtedy organizuje pravidelne. Najviac víťazstiev zaznamenali reprezentácie Kuby. 

Ženský turnaj sa exhibične predstavil už v roku 1935; za účasti 2 družstiev vtedy Mexiko zvíťazilo nad Salvádorom.

Turnaj mužov

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Účasti družstiev na Stredoamerických a karibských hrách 
(do 2018)

Turnaj žien

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Účasti družstiev na Stredoamerických a karibských hrách 
(do 2018)

Referencie

Pozri aj 
 Volejbal na Panamerických hrách
 Volejbal na Juhoamerických hrách
 Volejbal na Stredoamerických hrách

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Stredoamerickej a karibskej športovej organizácie /
 Oficiálna stránka NORCECA

Zdroje 
 Mužský a ženský volejbalový turnaj Stredoamerických a karibských hier na stránke todor66.com 
 Los Juegos Regionales más antiguos archive.org
Zlomiská

Zlomiská, alebo Zlomisková dolina, Dolina Zlomísk (, , ) sú rozsiahlou severovýchodnou vetvou Mengusovskej doliny s vlastnými vedľajšími dolinami. V ústí Zlomísk leží Popradské pleso.

Hlavná os doliny sa tiahne pozdĺž Ľadového potoka k Ľadovému plesu, kde vytvára osobitný geomorfologický útvar - Kotlinu Ľadového plesa s vyvýšenou dolinnou terasou, tzv. Železnou kotlinou. Zo Zlomísk vybieha trojica vetiev - Dračia dolinka, Kotlinka pod Dračím sedlom a Rumanova dolinka.

V priamej línii od Popradského plesa po úpätie Východnej Železnej brány Zlomiská merajú 2,5 km. Hraničné hrebene tvoria postupne juhozápadný vedľajší hrebeň Ťažkého štítu, hlavný hrebeň Vysokých Tatier od Ťažkého štítu po Popradský Ľadový štít. Južnú vetvu tvorí vedľajší hrebeň Popradského Ľadového štítu po Končistú a západné rameno južného vrcholu Končistej. Dolná, väčšinou zalesnená časť doliny je úzka a pomerne strmá. Prostredná sa rozširuje a tvorí vo výške okolo  terasovitú plošinu, ktorá sa nazýva Zlomisková roveň (poľ. Zlomiskova Rówień). V doline je niekoľko plies. Najznámejším je Popradské pleso. V Kotline Ľadového plesa leží Ľadové pleso mengusovské, Dračie pleso a Malé Dračie pleso, Rumanove plesá. Na severnom svahu Popradského plesa stojí Chata pri Popradskom plese, neďaleko nej je Symbolický cintorín.

Názov 
Na turistických mapách a v horských sprievodcoch sú Zlomiská označované ako Dolina Zlomísk alebo Zlomisková dolina. V starších slovenských prameňoch sa uvádza Drveničná dolina (Janoška). Dno doliny pokrývajú bloky veľkých skalných zlomísk zo zvetraných okolitých štítov. Rovnaký význam majú inojazyčné pomenovania, ,  a . Najmä v staršej nemeckej a maďarskej literatúre býva táto dolina jednoducho zahrnutá pod pojem Mengusovskej doliny, prípadne okolo rokov 18701880 sa označovala bližšie ako „Východná Mengusovská dolina“ - östliches Mengsdorfer Tal, keleti Menguszfalvi völgy.

Horolezecké výstupové trasy 
Rumanova dolinka, plesá, sedlo aj štít sú pomenované podľa slovenského horského vodcu zo Štôly Jána Rumana-Driečneho (1879), ktorý v druhej polovici 19. storočia vodil turistov po západnej časti Vysokých Tatier. V doline sú horolezecky zaujímavé ciele ako Vysoká, Ošarpance, Dračí štít, Gánok, Východný Železný štít a ďalšie. Turistické značky v Zlomiskách nie sú. Po východenej prti je možné vystúpiť k Ľadovému plesu mengusovskému, ležiacemu v hornej časti doliny; od plesa možno vystúpiť ďalej do Rumanovej dolinky k Rumanovým plesám, pod Ošarpance a cez Dračie sedlo (skalní mužíci) do Dračej dolinky, do ktorej strmými východnými stenami spadá hrebeň Kôpiek a hlavný žľab Vysokej. Zo Zlomísk je možný prechod do Kačacej doliny cez Východnú Železnú bránu.

Turistika 
Do doliny nevedú turistické chodníky. Pohyb v doline je možný len s horským vodcom. Zlomiská sú prírodnou rezerváciou.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy  
 
 Fotogaléria
 Zlomiská

Doliny Vysokých Tatier
Bejzbal na Stredoamerických a karibských hrách

Bejzbal na Stredoamerických a karibských hrách je bejzbalový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Stredoamerických a karibských hier a ktorý organizuje Panamerická bejzbalová konfederácia (COPABE) v spolupráci so Stredoamerickou a karibskou športovou organizáciou (CASCO). Do programu hier bol bejzbalový turnaj prvýkrát zaradený hneď na 1. Stredoamerických a karibských hrách v roku 1926 v Mexiko City. Bejzbalový turnaj sa odvtedy organizuje pravidelne, zatiaľ iba v mužskej kategórii. Turnaju dominuje družstvo .

Turnaje

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Účasti družstiev na Stredoamerických a karibských hrách 
(do 2014)

Referencie

Pozri aj 
 Bejzbal na Panamerických hrách
 Bejzbal na Juhoamerických hrách
 Bejzbal na Stredoamerických hrách

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Stredoamerickej a karibskej športovej organizácie /
 Oficiálna stránka Panamerickej bejzbalovej federácie /

Zdroje 
 Los Juegos Regionales más antiguos (archive.org) 
 Stredoamerické a karibské hry na stránke baseball-reference.com
Hereheretue

Hereheretue je atol vo Francúzskej Polynézii. Je najsevernejším zo zoskupenia atolov Vojvodu z Gloucesteru, (fra. Îles du Duc de Gloucester), podskupiny súostrovia Tuamotu.

Geografický opis  
Atol zaberá plochu asi  a má zhruba lichobežníkový tvar s hlbokou lagúnou. Do nej nevedie žiadny splavný vstup, koralový okraj je pre lode nepriestupný, aj keď v čase prílivu na mnohých miestach kompletne prekrytý vodou.
Jeho najbližším susedom je  vzdialený Anuanuraro.

Z geologického hľadiska je to koralový atol, umiestnený na vrchole podmorskej sopky, ponorenej blízko pod hladinou mora. Sopka z oceánskeho dna na výšku meria  a jej vek sa odhaduje na 55,4 až 57,3 mil. rokov.

História 
Prvý európsky záznam o atole je z roku 1606. Atol 4. februára navštívil portugalský navigátor Pedro Fernandes de Queirós, ktorý ho nazval San Pablo. Celú skupinu priľahlých atolov potom zaniesol do máp ako Cuatro Coronas (spa. Štyri koruny). Ďalšia písomná zmienka je z roku 1822 z lodných záznamov britskej lode Britomart a atol dostáva názov Britomart. Atol navštívil 12. januára 1840 aj Charles Wilkes počas jeho polárnej expedície.

V 19. storočí sa Hereheretue stalo francúzskym územím. V tom čase na ňom bývalo približne 25 obyvateľov.

V roku 1962 bola nainštalovaná meteorologická stanica s cieľom predpovedať a varovať proti cyklónom.

Demografia 
Zo skupiny atolov Vojvodu z Gloucesteru je ako jediný trvale obývaný. Populácia sa pohybuje na úrovni okolo 50 – 60 osôb a je väčšinou sústredená v hlavnej miestnej osade Otetou.

Demografický vývoj obývania atolu:

Administratívne patrí Hereheretue (spolu s atolmi Anuanuraro, Anuanurunga a Nukutepipi) k departementu Hao, ktoré leží  severovýchodným smerom.

Zaujímavosti 
Atol má záznam aj v Guinnessovej knihe rekordov za jeho pôvodný francúzsky názov "Héréhérétué", ako slovo s najväčším počtom diakritických znamienok v akomkoľvek jazyku.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Archív zoznamu atolov na OceanDots
 Zoznam atolov (vo francúzčine)
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Meteorological station
Biodiverzita polynézskych atolov
Enhanced Vector Shorelines of the World

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Softbal na Stredoamerických a karibských hrách

Softbal na Stredoamerických a karibských hrách je softbalový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Stredoamerických a karibských hier. Organizuje ho Stredoamerická a karibská softbalová konfederácia (CONCACAS) v spolupráci so Stredoamerickou a karibskou športovou organizáciou (CASCO). Do programu hier bol softbalový turnaj prvýkrát zaradený na 5. stredoamerických a karibských hrách v roku 1946 v kolumbijskej Barranquille, vtedy iba v ženskej kategórii. Po niekoľkoročnej prestávke bol softbal opäť zaradený do programu hier na 12. stredoamerických a karibských hrách v roku 1974 v Santo Domingo, zároveň už aj v mužskej kategórii. Softbalový turnaj sa odvtedy organizuje pravidelne. Najväčší počet turnajových víťazstiev zaznamenali reprezentácie  a .

Turnaj mužov

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Turnaj žien

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Referencie

Pozri aj 
 Softbal na Panamerických hrách
 Softbal na Juhoamerických hrách
 Softbal na Stredoamerických hrách

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Stredoamerickej a karibskej športovej organizácie /

Zdroj 
 Los Juegos Regionales más antiguos archive.org
Majstrovstvá Európy v curlingu 2013

Majstrovstvá Európy v curlingu 2013 boli v poradí 39. Majstrovstvá Európy v curlingu, ktoré organizuje Európska curlingová federácia (ECF). Konali sa v Stavangeri, v Nórsku od 22.30. novembra 2013, za účasti 26 mužských a 20 ženských tímov. Nórsko bolo tretíkrát organizátorom európskeho šampionátu, predtým to bolo v rokoch 1977 (v Oslo) a 1990 (v Lillehammeri). Reprezentácia Švajčiarov získala svoj ôsmy titul, hráčky Švédska svoj 19. titul. 

Majstrovstvá Európy boli zároveň kvalifikáciou na MS  2014 mužov a žien. Postúpilo na ne prvých 8 družstiev z oboch kategórií.

Kvalifikácia 

Muži A kategória

Muži B kategória

Ženy A kategória

Ženy B kategória

Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku WCF v decembri 2013.

Aréna

Muži

A kategória

Základná skupina

Play-off

Play-off medzi 1. a 2.

Play-off medzi 3. a 4.

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

B kategória

Základná skupina 

Skupina A

Skupina B

Play-off

Tie break

Play-off medzi 1A a 1B

Play-off medzi 2A a 2B

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Challenge o MS 2014

Ženy

A kategória

Základná skupina

Play-off

Tie break

Play-off medzi 1. a 2.

Play-off medzi 3. a 4.

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

B kategória

Základná skupina

Play-off

Tie break

Play-off medzi 1. a 2.

Play-off medzi 3. a 4.

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Challenge o MS 2014

Konečné poradie 

Muži A kategória

Muži B kategória

Ženy A kategória

Ženy B kategória

Referencie

Pozri aj 
 Majstrovstvá sveta v curlingu mužov 2013
 Majstrovstvá sveta v curlingu žien 2013

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka ME 2013 
 Mužský a ženský turnaj ME 2013 na štatistickej stránke Svetovej curlingovej federácie 
 Oficiálna stránka Európskej curlingovej federácie 

Curling v 2013
Majstrovstvá Európy v curlingu
Curling
Majstrovstvá sveta v curlingu žien 2014

Majstrovstvá sveta v curlingu žien 2014 boli v poradí 36. Majstrovstvá sveta v curlingu žien, ktoré organizuje Svetová curlingová federácia (WCF). Konali sa v Saint John, v provincii New Brunswick, v Kanade od 15.23. marca 2014, za účasti 12 tímov. Dejiskom všetkých zápasov bola aréna Harbour Station s kapacitou 5 000 miest. Kanada hostila ženský šampionát trinástykrát, z toho druhýkrát v Saint John (prvý raz v 1999). Reprezentantky Švajčiarska sa štvrtýkrát v histórii stali víťazkami MS, naposledy pred 2 rokmi. Bronzové Rusky získali svoju prvú medailu na MS.

Kvalifikácia 

Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku WCF v decembri 2013.

Aréna

Výsledky

Základná skupina

Tiebreak

Play-off

Play-off medzi 1. a 2.

Play-off medzi 3. a 4.

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Konečné poradie

Referencie

Pozri aj 
 Majstrovstvá sveta v curlingu mužov 2014

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka MS 2014 /
 MS 2014 na štatistickej stránke Svetovej curlingovej federácie 

Curling v 2014
Ženy
Curling
2014 v Kanade
Šport v New Brunswicku
Majstrovstvá sveta v curlingu mužov 2014

Majstrovstvá sveta v curlingu mužov 2014 boli v poradí 59. Majstrovstvá sveta v curlingu mužov, ktoré organizuje Svetová curlingová federácia (WCF). Konali sa v Pekingu, v Číne od 29. marca6. apríla 2014, za účasti 12 tímov. Dejiskom všetkých zápasov bola aréna Capital Indoor Stadium s kapacitou 17 000 miest. Čína bola prvá ázijská krajina, v ktorej sa konal mužský svetový šampionát. Svoj štvrtý titul získala reprezentácia Nórska.

Kvalifikácia 

Pozn: V zátvorke je uvedené umiestnenie v medzinárodnom rebríčku WCF v decembri 2013.

Aréna

Výsledky

Základná skupina

Tiebreak

Play-off

Play-off medzi 1. a 2.

Play-off medzi 3. a 4.

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Konečné poradie

Referencie

Pozri aj 
 Majstrovstvá sveta v curlingu žien 2014

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka MS 2014 /
 MS 2014 na štatistickej stránke Svetovej curlingovej federácie 
 Oficiálna stránka Čínskej curlingovej asociácie 

Curling v 2014
Muži
Curling
Fangatau

Fangatau (pôvodným menom Nakai-erua) je malý atol v súostroví Tuamotu vo Francúzskej Polynézii. Je vzdialený  východo-severovýchodným smerom od Tahiti a pomerne izolovaný od ostatných atolov súostrovia. Najbližším susedom je atol Fakahina, približne  východo-juhovýchodným smerom.

Má oválny tvar "fazule" s dĺžkou  a maximálnou šírkou . Celková plocha atolu je  , z toho súš . Koralový útes takmer úplne uzatvára lagúnu.

História 
Na atole sa našlo viacero zvyškov pôvodnej polynézskej kultúry, zväčša sú to kamenné bloky a zvyšky rôznych obetných alebo ceremoniálnych miest, napr. Marae Papaterangi, Marae Kouturere, Ramapohia, Poureva a i.

Prvý písomný záznam o objave je z 10. júla 1820 od ruského moreplavca Faddeja F. Bellinsgauzena, ktorý atol objavil na lodi Vostok a pomenoval ho ako "Arakcheev". Neskôr 2. marca 1824 atol navštívil aj Otto von Kotzebue.

Súčasnosť 
V roku 1978 bol otvorené letisko s novou,  dlhou, spevnenou pristávacou dráhou, neskôr vyasfaltovanou a predĺženou na .

Hlavným centrom je osada Teana, v ktorej v roku 2007 zaviedli vodovod, zatiaľ s nepitnou vodou. Atol nemá splavný prístup až do lagúny, ale pre účely dopravy a zásobovania umelo prehĺbený  široký vjazd do chráneného prístavu vnútri útesu.

Ekonomika komunity závisí od pomaly sa rozvíjajúceho turizmu, produkcie kopry a produktov mora, najmä lovom menšej verzie lastúrnika rozďava obrovská (Tridacna gigas).

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam letísk vo Francúzskej Polynézii

Externé odkazy 
Archív zoznamu atolov na OceanDots
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Biodiverzita polynézskych atolov
Zaujímavé miesta na atole podľa Tahiti Heritage

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Panamerické majstrovstvá v halovom pozemnom hokeji 2014

Panamerické majstrovstvá v halovom pozemnom hokeji 2014 boli v poradí 6. Panamerické majstrovstvá v halovom pozemnom hokeji, ktoré organizuje Panamerická federácia pozemného hokeja (PAHF). Konali sa v dňoch od 7.12. apríla 2014 v Montevideu, v Uruguaji, za účasti 5 mužských a 4 ženských tímov. Zápasy sa hrali v The British Schools v Montevideu. Obe reprezentácie Kanady získali titul; muži svoj štvrtý a ženy druhý.

Turnaj bol zároveň kvalifikáciou na Halové majstrovstvá sveta 2015, ktoré sa uskutočnia v Nemecku. Kvalifikovali sa na ne iba víťazi z oboch kategórií.

Účastníci 

Muži

Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIH k septembru 2013.

Ženy

Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v medzinárodnom rebríčku FIH k septembru 2013.

Výsledky

Muži

Základná skupina

Play-off

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Ženy

Základná skupina

Play-off

Semifinále

Stretnutie o 3. miesto

Finále

Konečné poradie 

Muži

Ženy

Referencie

Externé odkazy 
 Turnaj mužov a žien Panamerických majstrovstiev 2014 na stránke PAHF /
 Oficiálna stránka Uruguajskej federácie pozemného hokeja 

Pozemný hokej v 2014
Panamerické majstrovstvá v halovom pozemnom hokeji
Športové podujatia v Uruguaji
2014 v Uruguaji
Šport v Montevideu
Aura (pieseň)

„Aura“ je pieseň americkej speváčky Lady Gaga z jej tretieho štúdiového albumu ARTPOP (2013). Gaga ju napísala spolu so Zeddom a psychedelic trance duom Infected Mushrooms. Pieseň prvýkrát naživo predstavila počas iTunes Festivalu v Londýne a bola tiež použitá vo filme Machete Kills, v ktorom si Gaga aj zahrala.

Niekoľko týždňov pred prvým vystúpením uniklo demo skladby.

Recenzie 
Kritici boli pri hodnotení skladby rozdelení. Mnoho kritikov zdôraznilo, že pieseň je jedna z najsilnejších na ARTPOP, zatiaľ čo iní ju kritizovali za zmienku burky - moslimského ženského odevu. Niektorí moslimovia obviňovali speváčku, že degradovala ich odev na čisto sexuálnu úroveň.Piesne Lady Gaga
Piesne z 2013
Tatakoto

Tatakoto je atol v súostroví Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie.

Je jedným z najizolovanejších atolov súostrovia Tuamotu. Nachádza sa na severovýchodnej časti súostrovia a od Tahiti je vzdialený . Na dĺžku meria  a na šírku . Severnú stranu tvorí súvislý ostrov po celej dĺžke, južná strana pozostáva zo 65 menších ostrovčekov, medzi ktorými sa nachádzajú plytké prietoky oceánskej vody do lagúny. Tá je pre lode uzatvorená.

Tumukuru je centrálna osada v západnej časti atolu. V roku 2012 tu žilo 287 obyvateľov.

História 
Objav atolu sa pripisuje dvom španielskym moreplavcom naraz, ktorí na neho nezávisle od seba vystúpili v ten istý deň. Jedným z nich bol Domingo de Bonechea a druhým José Andía y Varela. Obaja vyplávali z Peru v expedícii Águila, a až do príjazdu na Tahiti sa nestretli. Keďže na atol vystúpili 29. októbra 1774, pomenovali atol "San Narciso" (podľa sviatku Svätého Narcisa z Jeruzalema v tento deň). Atol je z histórie známy aj pod názvom "d'Augier".

Kronikár Josého Andíy popísal atol ako "extrémne príjemný na pohľad a plný kríkov." Na počiatku 20. storočia, po kolonizácii oblasti Francúzskom, bola flóra atolu presadená tisíckami kokosových paliem kvôli ťažbe kopry. Palmy dodnes pokrývajú väčšinu plochy ostrova.

V roku 1979 pribudlo na atol letisko, neskôr bola vzletová a pristávacia dráha predĺžená na 1100 metrov a spevnená asfaltom.

Úplné zatmenie Slnka 11. júla 2010 

Cez atol 11. júla 2010 prechádzal pás úplného zatmenia Slnka. Na ostrov sa dopravilo niekoľko skupín pozorovateľov, nielen z radov amatérov, ale aj profesionálnych astronómov. Aj keď spočiatku bola obloha pokrytá oblakmi z ktorých miestami aj spŕchlo, napokon všetky skupiny mali nerušený výhľad na zatmenie.

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam letísk vo Francúzskej Polynézii

Externé odkazy 
Archív zoznamu atolov na OceanDots
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Biodiverzita polynézskych atolov
Enhanced Vector Shorelines of the World

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu