joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Jaroslav Spišiak

plk. JUDr. Jaroslav Spišiak (* 4. október 1963, Želiezovce) je bývalý prezident Policajného zboru, naposledy od 19. júla 2010 do 15. mája 2012.
V rokoch 20012006 bol I. viceprezidentom PZ.

Životopis 
Členom Zboru národnej bezpečnosti sa stal v roku 1988. Predtým vyštudoval Gymnázium Želiezovce a absolvoval základnú vojenskú službu. V rokoch 1992 až 1995 absolvoval Akadémiu Policajného zboru v Bratislave. Po skončení štúdia začal roku 1995 pracovať na Okresnom riaditeľstve PZ v Dunajskej Strede, kde od 1. decembra 1998 do 30. septembra 2001 pôsobil ako okresný riaditeľ. Krátko po svojom nástupe riešil v marci 1999 kauzu vraždy desiatich členov dunajskostredskej mafie, tzv. „Pápayovcov“. Kriminalistom sa vtedy pod Spišiakovým vedením podarilo zadržať páchateľov, čím si získal pozitívnu reputáciu.

V roku 2001 ho minister vnútra Ivan Šimko vymenoval za prvého viceprezidenta Policajného zboru. Na tomto poste sa stal známym pre svoje tajomné vyjadrovanie sa pre médiá.

V roku 2004 spôsobil rozruch medzi politikmi, keď vyhlásil, že "organizovaný zločin má svoje chápadlá aj v Národnej rade". 
V auguste 2006 bol z funkcie odvolaný vtedajším ministrom vnútra Robertom Kaliňákom. Následne odišiel z Policajného zboru a pôsobil ako riaditeľ ochrany podniku v Slovnafte. 

Po voľbách do NR SR v roku 2010 vymenoval minister vnútra Daniel Lipšic Jaroslava Spišiaka 19. júla 2010 za nového policajného prezidenta. V máji 2012 bol za nového policajného prezidenta vymenovaný novou vládou Tibor Gašpar.

V apríli 2020 sa Spišiak stal poradcom ministra vnútra Romana Mikulca.

Referencie 

Narodenia v 1963
Žijúci ľudia
Absolventi Akadémie Policajného zboru
Prezidenti Policajného zboru
Slovenskí policajti
1. viceprezidenti Policajného zboru
Prielom Hornádu

Prielom Hornádu je približne  dlhý úsek na hornom toku Hornádu od ústia Veľkej Bielej vody po Smižany. Od roku 1964 Národná prírodná rezervácia.

Hornád tu vytvoril kaňonovité údolie. Oddeľuje od centrálnej časti Slovenského raja tzv. okrajové pásmo. Údolie je miestami široké iba niekoľko metrov, brehy vysoké až 150 metrov. Prielom Hornádu nebol po celej svojej dĺžke vôbec priechodný až do roku 1974, keď sa ukončila výstavba chodníka Horskej služby. Tým sa sprístupnil jeden z najatraktívnejších turistických chodníkov v Slovenskom raji.

Prielom Hornádu je od roku 1964 vyhlásený ako Národná prírodná rezervácia s výmerou . Nachádza sa v katastrálnom území obcí Letanovce, Hrabušice a Spišské Tomášovce v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Územie má vysokú krajinársku a estetickú hodnotu so zaujímavými skalnými útvarmi, pestrou flórou a faunou.

Predmetom ochrany sú: Geomorfologické, krajinárske a archeologické hodnoty, rastlinné a živočíšne spoločenstvá a ich uchovanie na vedeckovýskumné a kultúrno-vlastivedné ciele. Asi 10 km dlhý kaňon Hornádu vo vápencovom masíve so strmými svahmi.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Národná prírodná rezervácia Prielom Hornádu, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky

Národné prírodné rezervácie v Košickom kraji
Chránené územia v okrese Spišská Nová Ves
Chránené územia Národného parku Slovenský raj
Letanovce
Hrabušice
Spišské Tomášovce
Kyseľ (národná prírodná rezervácia)

Kyseľ je národná prírodná rezervácia v Slovenskom raji v katastrálnom území obcí Hrabušice, Letanovce, Smižany a Spišské Tomášovce v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1964 na rozlohe . Je to územie s mimoriadnymi esteticko-krajinárskymi hodnotami (tiesňavy, bralá, priepasti, podzemné krasové útvary, jaskyne a vodopády), s prevládajúcimi spoločenstvami bukových jedlín. 

Územie je charakteristické teplotnou inverziou, ktorá spôsobuje striedanie dealpínskych a prealpínskych druhov rastlín. Časť NPR bola značne poškodená požiarom z roku 1976, preto je roklina uzavretá a k dispozícii je náhradná trasa.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Národná prírodná rezervácia Kyseľ, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky
 Poloha na turistickej mape

Zdroj
 

Národné prírodné rezervácie v Košickom kraji
Chránené územia v okrese Spišská Nová Ves
Chránené územia Národného parku Slovenský raj
Hrabušice
Letanovce
Smižany
Spišské Tomášovce
Suchá Belá

Suchá Belá je najznámejšia roklina v Slovenskom raji.

Prírodné podmienky 
Roklina sa nachádza v severnej časti Slovenského raja v blízkosti turistického centra Podlesok. Celou roklinou preteká rovnomenný potok, ktorý pramení na vrchole a vlieva sa do Veľkej Bielej vody, ktorá je prítokom Hornádu. Roklina dlhá asi 4 km je orientovaná severným smerom a jej najznámejšími vodopádmi sú Okienkový vodopád, Korytový vodopád a Misové vodopády.

Turistika 

Suchá Belá je najnavštevovanejšia roklina v tejto oblasti, ako pre svoju prístupnosť, tak aj pre vysokú koncentráciu vodopádov a exponovaných miest na krátkom úseku. Cez roklinu prechádza zelená značka ktorá začína na Podlesku a vychádza na rázcestie Suchá Belá-záver. Prechod roklinou trvá približne 2 hodiny.

Chránené územie 
Suchá Belá je národná prírodná rezervácia v správe štátnej ochrany prírody Slovenský raj. Nachádza sa v katastrálnom území obce Hrabušice v okrese Spišská Nová Ves v Košickom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1964 a novelizované v roku 1976 na rozlohe 153,52 ha. Ochranné pásmo nebolo určené.

Predmetom ochrany je: Krajinný ráz, prírodovedecky významné rastlinné a živočíšne druhy a ich spoločenstvá pre vedeckovýskumné a kultúrno-vlastivedné ciele. Tiesňavovitá dolina v Slovenskom raji - krútňavovité hrnce, vodopády, krasové javy.

Referencie

Externé odkazy 
 Národná prírodná rezervácia Suchá Belá, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky
Suchá Belá - informácie, trasy, fotogaléria

Iné projekty 

Národné prírodné rezervácie v Košickom kraji
Chránené územia v okrese Spišská Nová Ves
Kaňony v Slovenskom raji
Hrabušice
Kazanská katedrála (Petrohrad)

Kazanská katedrála () patrí medzi najkrajšie pravoslávne katedrály na území Ruska. Na prvý pohľad sa výrazne odlišuje od iných pravoslávnych chrámov v meste a v celom Rusku, pretože nebola postavená v tradičnom ruskom štýle.

História 
Ruský imperátor Pavol I. túžil po spojení pravoslávia s katolíckou cirkvou, a preto si prial v hlavnom meste postaviť chrám, ktorý by túto jednotu reprezentoval. Preto nám katedrála pripomína aj so svojou kolonádou Chrám svätého Petra v Ríme. Katedrála je vybudovaná na Nevskom prospekte v klasicistickom architektonickom štýle. Začala sa budovať v roku 1801 za vlády imperátora Alexandra I. a jej hlavným architektom bol Andrej Voronichin. Stavba bola dokončená v roku 1811. Stala sa aj symbolom víťazstva ruskej armády nad Napoleonovou armádou a v interiéri sa nachádza mohyla slávneho ruského vojvodcu M. I. Kutuzova. Pred chrámom sú umiestnené aj sochy veľkých ruských vojvodcov. Prvá patrí M. I. Kutuzovovi a druhá Barclaymu de Tolly. Ich autorom je Boris Orlovský. V interiéri sa nachádza vzácna ikona Matky Božej Kazanskej, ktorá sa do Petrohradu dostala z Moskvy v roku 1712 a do chrámu sa dostala v roku 1811. Počas komunistickej diktatúry bol chrám zmenený na Múzeum dejín ateizmu.

Súčasnosť 
25. mája 1991 sa v nej opäť konala prvá pravoslávna bohoslužba a neskôr bol vrátený Ruskej pravoslávnej cirkvi. Od 31. decembra 2000 získal chrám status katedrálneho chrámu Sankt-Peterburskej eparchie.

Referencie 
 Oficiálna stránka Kazanského katedrálneho chrámu
 Oficiálna stránka Štátneho múzea náboženstva
 História Kazanskej katedrály
 Настоятель Казанского собора Санкт-Петербурга о. Павел Красноцветов рассказывает о его истории
 Сферическая панорама Казанского собора
 Казанский собор (материал из книги В.Нестерова "Знаешь ли ты свой город?")

Iné projekty 

Stavby v Petrohrade
Architektúra z 1811
Kostoly zasvätené Panne Márii v Rusku
Rusko
Univerzita veterinárskeho lekárstva a farmácie v Košiciach

Univerzita veterinárskeho lekárstva a farmácie v Košiciach so sídlom v Košiciach je verejná vysoká škola univerzitného typu, v odboroch veterinárstvo a farmácia. Je jedinou inštitúciou svojho druhu pre univerzitné veterinárske vzdelávanie a jednou z dvoch pre farmaceutické vzdelávanie na Slovensku.

História 
Univerzita veterinárskeho lekárstva a farmácie v Košiciach bola zriadená zákonom SNR č. 1/1950 Zb. zo dňa 16. decembra 1949 pod názvom Vysoká škola veterinárska v Košiciach. V roku 1952 stratila samostatnosť a bola začlenená do novovytvorenej Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre. Škola znovu získala samostatnosť v roku 1969. V roku 1992 bola premenovaná na Univerzitu veterinárskeho lekárstva v Košiciach. Súčasný názov Univerzita veterinárskeho lekárstva a farmácie v Košiciach škola nesie od 15. januára 2010.

Prvý rektor univerzity bol prof. MVDr. Ján Hovorka. Terajší rektor univerzity je Dr. h. c. prof. MVDr. Jana Mojžišová, PhD. 

Dňa 27. 10. 2022 bol 2/3 väčšinou v 1. kole volieb právoplatne zvolený Akademickým senátom UVLF v Košiciach za kandidáta na rektora Univerzity veterinárskeho lekárstva a farmácie v Košiciach na funkčné obdobie 2023 – 2027 prof. MVDr. Jozef Nagy, PhD..

Univerzita je dobre vybavená; má operačné sály, cvičebne, vyšetrovne, ustajňovacie priestory a ďalšie. Klinická činnosť na klinikách je 24 hod. Univerzita má niekoľko kliník: Klinika Koní, Klinika Prežúvavcov, Klinika Ošípaných, Klinika malých zvierat a Klinika vtáctva a exotických a voľne žijúcich zvierat.

Univerzita má taktiež morfologický, chemický a farmaceutický pavilón, v ktorých sú umiestnené ďalšie katedry.

Študijné programy 
 Všeobecné veterinárne lekárstvo,
 Farmácia,
 Hygiena potravín,
 Kynológia,
 Vzťah človek-zviera a jeho využitie v canisterapii a hippoterapii,
 Bezpečnosť potravín a krmív,
 Trh a kvalita potravín.

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka univerzity

 
Univerzity na Slovensku
Verejné vysoké školy na Slovensku
Školy v Košiciach
Horst Sachs

Horst Sachs (1927-2016) je nemecký matematik pracujúci najmä v teórii grafov, predovšetkým v spektrálnej teórii grafov. V tejto oblasti sú po ňom pomenované dve vety. Spoločne s Dragošom Cvetkovićom a Michaelom Doobom je spoluautorom knihy Spectra of Graphs. Theory and Applications, ktorá je jednou zo základných publikácii v spektrálnej teórii grafov. V roku 2000 dostal Eulerovu medailu.

Narodenia v 1927
Nemeckí matematici
Gabriel Andrew Dirac

Gabriel Andrew Dirac (* 13. marec 1925, Budapešť, Maďarsko – † 20. júl 1984, Arlesheim, Švajčiarsko) bol anglický matematik. Zaoberal sa predovšetkým teóriou grafov. Bol nevlastným synom Paula Diraca a synovcom Eugena Wignera.

Anglickí matematici
Osobnosti z Budapešti
Ondřej Šourek

Ondřej Šourek (* 26. apríl 1983 v Ledči nad Sázavou) je český futbalový obranca momentálne pôsobiaci v tíme FC Vysočina Jihlava. Bol členom širšieho kádra českej reprezentácie do 21 rokov. V lete 2007 podpísal zmluvu s futbalovou Slaviou, ale tá sa s jeho klubom, Jihlavou, nedohodla na sume a tak zmluva mala platiť až od januára 2008. Kluby sa ale nakoniec dohodli a Šourek bol právoplatným hráčom Slavie. V sezóne 2007/2008 získal so Slaviou český majstrovský titul. Po sezóne prestúpil do tímu MŠK Žilina, s ktorým získal v sezóne 2009/2010 aj slovenský titul.

Externé odkazy

Portrét na stránkách 90minut.pl
Portrét na stránkách MŠK Žilina
Šourek míří ze Slavie do Žiliny
Portrét na stránkách SK Slavia Praha
Portrét na stránkách FC Vysočina Jihlava
Portrét na stránkách fotbal.idnes.cz
Statistika reprezentanta

Narodenia v 1983
Českí futbalisti
Hráči MŠK Žilina
Hráči SK Slavia Praha
Hráči Podbeskidzie Bielsko-Biała
Hráči FC Vysočina Jihlava
L’Astrée

L’Astrée je barokový bukolický román od autora Honoré d’Urfé.

Patrí do žánru román-rieka, ktorý prvýkrát publikoval práve Honoré d’Urfé, čím výrazne ovplyvnil celý prozaický žáner. Román vychádzal na pokračovanie medzi rokmi 1607 a 1627, stal sa známy v Európe už v čase jeho publikovania vo vzdelaných vrstvách vtedajšej spoločnosti. Honoré d’Urfé chcel začať písať pastiersky román podľa vzoru španielskej a talianskej literatúry. To znamená predovšetkým inšpiráciu Sannazarom a jeho Arcadiou, Torquatom Tassom a jeho Amintou, Cervantesovou Galatheou a Guariniho Verným pastierom.

Hlavné postavy sú Astrée a Céladon, k nim sa postupne pridávajú ďalšie postavy podobného osudu a zamerania, čím sujetovo napĺňajú umelecký zámer. Príbehy sa vlievajú ako riečky do jednej veľkej rieky príbehu, od čoho pochádza aj názov.

Dve hlavné postavy, pastier Céladon a pastierka Astrée, sú hlavnou osou románu, ich peripetie lásky, nedorozumenia a politické ambície a intrigy ostatných postáv napĺňajú šesť dielov románu. Dej je umiestnený do lesov a lúk okolo zámku Forez do obdobia v 5. storočí, keď ho obývali Galovia a ich druidskí náčelníci.

Zdroj 
 
   

Romány
Knihy z 1607
Knihy z 1610
Knihy z 1619
Knihy z 1625
Knihy z 1626
Francúzske romány
Barok
Sfilmované knihy
Howard Webb

Howard Webb (* 14. júl 1971, Rotherham, Spojené kráľovstvo) bol anglický futbalový rozhodca, ktorý pôsobil v Premier League. Rozhodoval aj počas zápasu Slovenska s Talianskom a aj vo finálovom zápase na Majstrovstvách sveta vo futbale 2010. Vo finále udelil spolu až 14 žltých a jednu červenú kartu. V Auguste 2014 ukončil svoju rozhodcovskú kariéru. Aktuálne pôsobí na poste technického riaditeľa v asociácií rozhodcov.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Profil na FIFA.com

Anglickí futbaloví rozhodcovia
Rozhodcovia Majstrovstiev sveta vo futbale 2010
Držitelia Radu britského impéria
Osobnosti z Rotherhamu
Cagliari Calcio

Cagliari Calcio je taliansky futbalový klub so sídlom v meste Cagliari v Sardínii. Bol založený v roku 1920 a počas svojej histórie odohral väčšinu sezón v Serie A a v Serie B. Prvýkrát hral v Serie A v roku 1964. Klubové farby sú červená a modrá. Svoje domáce zápasy hráva na štadióne Stadio Sant'Elia, ktorý má kapacitu 23 486 divákov.

Klub vyhral scudetto jedinýkrát v histórii, a to v roku 1970, kedy ho viedol strelec Gigi Riva.

Úspechy 
 Serie A (1): 1969-70.
 Serie B (1): 2003–04.
 Pohár UEFA: Semifinalista: 1993–94.

Káder mužstva
Súčasná zostava:

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna webstránka

 
Talianske futbalové kluby
Jacques Charles François Sturm

Jacques Charles François Sturm (* 29. september 1803, Ženeva, Švajčiarsko - † 15. december 1855, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky matematik nemeckého pôvodu. Spoločne s Josephom Liouvillom je objaviteľom tzv. Sturmovej-Liouvillovej teórie. Je tiež autorom Sturmovej vety hovoriacej o hľadaní reálnych koreňov funkcií. Spoločne s Jeanom-Danielom Colladonom vykonal prvý experimentálny odhad rýchlosti zvuku vo vode. Je nositeľom Copleyovej medaily za rok 1840. Jeho meno je tiež medzi 72 menami vedcov uvedenými na Eiffelovej veži.

Iné projekty 

Francúzski matematici
Členovia Francúzskej akadémie vied
Osobnosti zo Ženevy
Ano, šéfe!

Ano, šéfe! je televízny, zábavno-gastronomický program, ktorý vysiela Prima TV (na Slovensku tento program prebrala a vysiela od 3. júla 2010 TV JOJ). Jeho hlavným účinkujúcim je Zdeněk Pohlreich, uznávaný odborník v odbore gastronómie a vedení reštaurácie. Námetom je britský program Ramsay’s kitchen nightmares ocenený cenou BAFTA a Grammy.

Kvalifikácia a prax pána Pohlreicha sa vo vysielaní kríži s jeho používaným slovníkom hanlivých výrazov. Cieľom každej epizódy je pomoc rôznym reštauráciám zlepšiť kuchyňu, obsluhu hostí, celkový dojem podniku i prístup jeho zamestnancov a vedenia a docieliť tak lepšie zisky.

Moderátor 
Zdeněk Pohlreich sa vyučil za kuchára proti svojej vôli a varenie ho najskôr vôbec nebavilo. Zmenu v tom priniesla prax, ktorú absolvoval pri pôsobení ako šéfkuchár v reštaurácii La Guillotine v Adelaide. Po návrate z emigrácie postupne pracoval na rovnakej pozícii v Prahe v hoteli Renaissance, Villa Voyta, Radisson SAS a Marriott. V súčasnosti prevádzkuje Café Imperial a taliansku reštauráciu Divinis.

Program je tiež známy tým, že moderátor si nedáva pred „ústa servítku“. Väčšinou je prvá časť programu cenzurovaná formou pípania a časť druhá, ktorá je vysielaná po 22. hodine je bez cenzúry.

Série

Referencie

Zdroj

Externé odkazy 
 Stránky o programe
 Stránky programu na Prima TV

Gastronomické televízne programy
Televízne relácie v Česku
Prima TV
Émile Picard

Charles Émile Picard (* 24. júl 1856, Paríž, Francúzsko – † 11. december 1941, Paríž, Francúzsko) bol francúzsky matematik a akademik. Zaoberal sa predovšetkým komplexnou analýzou, diferenciálnymi rovnicami a aplikovanou matematikou, bol jedným z prvých matematikov používajúcich koncepty formujúcej sa algebraickej topológie. Je po ňom pomenovaných viacero matematických viet a konceptov.

Externé odkazy 
 Životopis na MacTutor

Francúzski matematici
Členovia Francúzskej akadémie vied
Osobnosti z Paríža
Speedcore

Speedcore je hudobný žáner a jedna z najagresívnejších foriem hardcoru.

To viac-menej kvôli vysokému BPM, ktoré sa môže pohybovať medzi 240 a 1000. Najskôr sa speedcore používal pri zakončení rôznych Gabber setov alebo na konci parties, ale neskôr sa z neho vyvinul úplne samostatný žáner. Veľmi častým prvkom speedcoru je okrem skreslených synthov tiež samplovanie z filmov obsahujúcich násilie; počas speedcorových setov sa často využíva scratchovanie. Speedcorové skladby tiež občas majú politický alebo protivládny podtext.

Speedcore vznikol v roku 1993 v USA, konkrétne v New Yorku prostredníctvom dnes už speedcorových legiend Disciples Of Annihilation (D.O.A.).

V súčasnosti býva Speedcore často spájaný so štýlmi Splittercore alebo Extratone (či Extratöne).
Tieto štýly neboli nikdy oficiálne uznané ako sub-žánre, skôr ide o akúsi definíciu BPM, ktorá sa pohybuje na hranici 800 (Splittercore) a 1000+ BPM (Extratone).

Najznámejší interpreti 
 Bonehead
 Disciples Of Annihilation
 DJ R. Shock (Disco Cunt)
 DJ Totschläger
 Gabba Front Berlin
 Frazzbass
 Hellseeker
 Komprex
 Kurwastyle Project
 Noisekick
 Noizefucker
 Mental D-struction
 m1dy
 Paranoizer
 Qualkommando
 Terrorist Kriss
 Terrormasta
 The Destroyer

Najznámejšie vydavateľstvá 
 Brain Destruction Records
 Canadian Speedcore Resistance
 Kopfkrank Records
 Masters Of Speedcore
 Special Forces
 Splitterblast Records
 Ultra. Brain Dance
 Underground For Ever
 Wildness Records
 Earache Records
 Industrial Strength Records

Externé odkazy 
 Canadian Speedcore Resistance
 Braindestruction Recordz
 Speedcore.ca
 Splitterblast Records (CZ)
 Kurwastyle Project (CZ)
 Wildness Records (netlabel) (FR)

Zdroj 

Techno hudobné žánre
Katedrála svätého Petra a Pavla (Petrohrad)

Katedrála svätého Petra a svätého Pavla ( /oficiálny názov – собор во имя первоверховных апостолов Петра и Павла) je jednou z dominánt ruského mesta Petrohrad. Nachádza sa v Petropavlovskej pevnosti na Zajačom ostrove. Je známa hlavne tým, že sa v nej nachádzajú hrobky ruských imperátorov, ich manželiek a príbuzných.

História 
Chrám svätého Petra a svätého Pavla sa začal budovať v roku 1712 a dokončený bol v roku 1733. Jeho hlavným architektom bol švajčiarsky majster Domenico Trezzini. V chráme sú pochovaní ruskí imperátori od Petra I. až po Mikuláša II. Kostol bol do roku 1859 aj katedrálnym chrámom. Pozoruhodná je pozlátená veža chrámu, na vrchole ktorej stojí pozlátený letiaci anjel, ktorý drží v ruke kríž. Veža má výšku  a je najvyššou katedrálou v Rusku. Podľa niektorých prameňov je to najvyššia zvonica pravoslávneho chrámu na svete. V súčasnosti je po televíznej veži druhá najvyššia stavba v meste. Po roku 1917 bol chrám pravoslávnej cirkvi odobratý a využívaný na iné účely. Komunisti ho využívali ako múzeum mesta.

Súčasnosť 
V roku 1998 tu boli slávnostne pochované pozostatky Mikuláša II. (Nikolaja II) a zavraždenej cárskej rodiny. Od roku 2000 sa v chráme konajú pravoslávne bohoslužby a v roku 2008 sa tu po prvýkrát od roku 1917 konala prvá veľkonočná liturgia. Okrem toho chrám slúži ako múzeum a turisti obdivujú nielen krásny ikonostas, ale aj hrobky ruských imperátorov (Peter I., Peter III., Katarína II., Mikuláš I., Alexander I., Alexander II., Alexander III., Mikuláš II. a ďalších panovníkov z dynastie Romanovcov).

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 História a fotogaléria chrámu
 петропавловский собор на funeral-spb.narod.ru
 oficiálna stránka

Stavby v Petrohrade
Petrohrad
Architektúra z 1733
Rusko
Smoľnyj Voskresenija Christova sobor

Smoľnyj Voskresenija Christova sobor alebo Smoľnyj sobor je sobor v Rusku, súčasť komplexu bývalého ženského monastiera Smoľnyj. 

V priestoroch bývalého monastiera sa nachádzajú rôzne agentúry a fakulty Petrohradskej univerzity. Komplex bývalého monastiera stojí na ľavom brehu rieky Neva. Monastier bol vybudovaný v rokoch 1744 až 1764. Celý komplex je ukážkou majstrovskej syntézy tradičnej ruskej architektúry a baroka.

Dejiny 
Sobor (chrám) sa začal budovať v roku 1751 podľa návrhov talianskeho architekta Rastrelliho, ktorý navrhol množstvo stavieb v Petrohrade. Stavba bola prerušená pre nedostatok financií, pretože Rusko v tom čase viedlo vojnu s Pruskom. Dokončený a vysvätený bol v roku 1835. Hlavná veža chrámu dosahuje výšku 93,7 m. Do chrámu sa zmestí takmer 6000 ľudí. Po nástupe komunistov k moci bol monastier i chrám pravoslávnej cirkvi odobratý.

Súčasnosť 
Na rozdiel od iných pravoslávnych chrámov nebol Smoľnyj vrátený pravoslávnej cirkvi a naďalej sa využíva ako múzeum a koncertná sála.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Smoľnyj sobor
 Smoľnyj - história 
 Smoľnyj monastiersky komplex

Stavby v Petrohrade
Pravoslávne chrámy v Rusku
Múzeá v Rusku
Architektúra z 1835
Kečka (Babkov)

Kečka (nazývaná aj Pyskatá Kačka; ) je zalesnený vrch v Súľovských vrchoch. Leží nad obcou Súľov-Hradná, približne  juhozápadne od Žiliny.

Poloha 
Nachádza sa východnom okraji centrálnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Súľovské skaly. Vrch leží v Žilinskom kraji, na hranici okresov Žilina a Bytča a zasahuje na katastrálne územie obcí Lietavská Svinná-Babkov, Podhorie a Súľov-Hradná. Je súčasťou CHKO Strážovské vrchy a najbližšími sídlami sú západne situovaná obec Súľov a východne ležiace obce Podhorie a Babkov.

Opis 
Kečka je súčasťou hrebeňa, ktorý vedie od vrchu Roháč južným smerom na Žibrid. Masív tvoria viaceré skalné bralá, z ktorých je dobrý výhľad na široké okolie. Najvyšší vrch hrebeňa, Žibrid (), leží južným smerom a oddeľuje ho sedlo Patúch, severne položený Roháč () oddeľuje Roháčske sedlo. Východným smerom leží vrch Strážna () a západným je Súľovskou kotlinou oddelený masív Súľovských skál s hradom Súľov. Oblasť patrí do povodia Váhu; západné svahy hrebeňa odvodňujú prítoky Hradnianky, z východných odvádzajú vodu potoky Svinianka a Lietavka do Rajčanky. Vrcholom prechádza značená hrebeňovka z Rajca cez Roháč do Hlbokého nad Váhom. Hrebeň a vrch Kečka je z okolitých obcí prístupný cez susedné sedlá.

Výhľady 
Hustým porastom zalesnený vrch poskytuje len málo lokalít s výhľadom. Ten umožňujú skalné bralá, z ktorých možno pozorovať najmä okolité vrchy Súľovských vrchov, blízku Žilinskú a Súľovskú kotlinu. Pri dobrých podmienkach možno zhliadnuť aj Lúčanská Fatra, Strážovské vrchy, časť Kysuckej vrchoviny, Krivánskej Fatry a Javorníkov, nezriedka tiež Lysú horu, Veľkú Raču či Baraniu horu v Poľsku.

Prístup
 po  značke po hrebeni:
 od juhu z Rajca cez vrch Žibrid a sedlo Patúch
 zo severu z vrchu Roháč cez Roháčske sedlo
 po  značke cez sedlo Patúch:
 zo západu z obce Súľov-Hradná
 z východného smeru zo Zbyňova
 po  značke cez Roháčske sedlo:
 zo západu zo Súľova
 z východného smeru z hradu Lietava cez Podhorie

Referencie

Pozri aj 
 Súľovské skaly
 Zoznam vrcholov v Súľovských vrchoch

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Vrchy v Súľovských vrchoch
Vrchy pod 1000 metrov na Slovensku
Vrchy v okrese Bytča
Vrchy v okrese Žilina
Súľov-Hradná
Podhorie (okres Žilina)
Lietavská Svinná-Babkov
Havrania skala

Havrania skala môže byť:
 vrch v Slovenskom raji, pozri Havrania skala (Havranie vrchy) () 
 vrch v Slovenskom krase, pozri Havrania skala (vrch v Slovenskom krase) () 
 vrch v Kremnických vrchoch, pozri Havrania skala (Kremnické vrchy) ()
 vrch v Súľovských vrchoch, pozri Havrania skala (Súľovské vrchy) ()
 národná prírodná rezervácia v Slovenskom krase, pozri Havrania skala (národná prírodná rezervácia)
 jaskyňa v masíve Havranice v Malých Karpatoch, pozri Havrania skala (jaskyňa)
Max Mara Fashion Group

Max Mara je taliansky dizajnersky módny dom a patrí k najväčším svetovým producentom dámskej módy. Cieľom spoločnosti je produkovať kvalitné luxusné odevy, ktoré dlho vydržia

História 

Dizajnér Achille Maramotti začal módne oblečenie navrhovať od roku 1947 a následne v roku 1951 oficiálne zakložil módny dom Max Mara. Obchodné meno vzniklo spojením časti priezviska zakladateľa "Mara" a mena "Max" podľa osoby lokálneho spoločenského života "Gróf Max".

Výroba odevov bola v rodine Maramotti tradíciou. Už stará mama zakladateľa spoločnosti, Marina Rinaldi vlastnila módny salón a matka Achille Maramottiho viedla krajčírsku školu. Maramotti bol jednen z prvých, ktorý rozpoznali budúcnosť odevného priemyslu v masovej výrobe odevov v dizajnérskej kvalite. Zároveň sa snažil rozvíjať značku Max Mara tak, že zamestnal perspektívne módne Individuality a budúcich známych módnych návrhárov ako Karl Lagerfeld, Jean-Charles de Castelbajac, Dolce & Gabbana a Narciso Rodriguez.

Súčasnosť 

V súčasnosti prevádzkuje spoločnosť viac ako 2254 obchodov vo viac ako 90 krajinách sveta. Spoločnosť Max Mara v súčasnosti vedie syn zakladateľa spoločnosti Luigi Maramotti. Firma Max Mara momentálne ovláda 35 módnych značiek, napriek tomu však dámska móda Max Mara stále zostáva jadrom, vlajkovou loďou a nosnou aktivitou spoločnosti. Do Max Mara Faschion Group patria okrem iných aj známe odevné značky ako Sportmax, Sportmax Code, Weekend Max Mara, Max & Co, Marina Rinaldi, Marella, Persona, Pennyblack, iBlues a ďalšie.

Módne spoločnosti
Frank Ullrich

Frank Ullrich (* 24. január 1958 , Trusetal) je bývalý nemecký biatlonista. Teraz sa venuje trénerstvu, momentálne trénuje nemecký mužský tým.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Profil na sports-reference.com 

Narodenia v 1958
Nemeckí biatlonisti
Nemeckí olympijskí víťazi
Olympijskí víťazi v biatlone
Majstri sveta v biatlone
Biatlonisti na Zimných olympijských hrách 1976
Biatlonisti na Zimných olympijských hrách 1980
Biatlonisti na Zimných olympijských hrách 1984
Irisbus Crossway

Irisbus Crossway je model medzimestského linkového autobusu, ktorý v rámci koncernu Irisbus vyrába spoločnosť Iveco Czech Republic Vysoké Mýto (predtým Karosa). Vo výrobe nahradil linkové verzie autobusov Karosa radu 900, konkrétne modely Karosa C 954, C 955 a C 956. Produkcia Crossway-ov (v troch dĺžkových verziách) prebieha od roku 2006.

Konštrukcia 
Autobusy Crossway konštrukčne vychádzajú z dialkového vozidla Irisbus Arway. Ide o dvojnápravový autobus so štandardne vysokou podlahou (). Hnacia náprava je zadná, motor a prevodovka sa nachádzajú v zadnej časti autobusu. Konštrukcia vozidla prechádza kataforetickým kúpeľom, ktorý slúži k ochrane pred koróziou. Rám podvozku tvoria zvarené pozdĺžníky a trúbkovité priečniky. Bočnice, ktoré sú vytvorené z trubkových rámov, sú oplechované lepenými oceľovými plechmi. Predné čelo vozidla je vyrobené z lisovaného plechu, zadný tvorí plastový panel. Predné svetla sú rovnaké ako na autobuse Arway a nákladných vozidlách Iveco, zadné svetlá pochádzajú z Fiatu Dobló, ale na konci roku 2008 došlo k ľahkému faceliftu a na prepracovanom zadnom paneli sa objavili guľaté svetlá, podobné tým z Irisbusu Arway. Batožinový priestor pod podlahou (medzi nápravami) má objem 3,5 –  (pre rôzne dĺžkové verzie). V interiéri sú sedadlá pre cestujúcich rozmiestnené 2+2 so strednou uličkou, v zadnej časti sú sedadlá umiestnené na vyvýšenej ploche. Oproti druhým dverám sa (podľa priania zákazníka) môže nachádzať priestor pre kočík. V pravej bočnici sú dve výklopné dvere. Prvé sú umiestnené pred prednou nápravou (u verzie 10.6M sú jednokrídlové, u ostatných môžu byť jedno- i dvojkrídlové), druhé pred zadnou nápravou (na prianie zákazníka jedno- i dvojkrídlové).

Výroba a prevádzka 
Svetová premiéra Crossway-u prebehla na brnianskom výstavisku Autotec 2006, sériová výroba začala na konci tohto roku súčasne s ukončením výroby väčšiny modelov radu 900.

Crossway je určený pre medzimestských dopravcov ako náhrada klasických autobusov C 954, C 955 a C 956 (Axer), ktorí ich najčastejšie prevádzkujú na kratších linkách. Pre diaľkové trate a zájazdy je určený Irisbus Arway.

Externé odkazy 
 Informácie na stránkach výrobcu o verzií 10.6M a o 12M a 12.8M
 Článok s fotografiami o pražských autobusoch Irisbus Crossway
 Fotogaléria Crossway-ov 12M

Zdroj 
 

Autobusy Karosa
Veľký Bočkov

Veľký Bočkov (, , , ) je sídlisko mestského typu v Rachivskom rajóne Zakarpatskej oblasti na Ukrajine. Leží na pravom brehu rieky Tisa, ktorá tvorí hranicu s Rumunskom.

Dejiny 
Prvá písomná zmienka o meste pochádza z roku 1358. Pôvodne tvorilo jeden celok s dnes rumunským sídlom Bocicoiu Mare. V minulosti mesto patrilo Rakúsko-Uhorsku, od jeho rozpadu v roku 1918 až do roku 1939 bolo súčasťou Česko-Slovenska. Podľa plánov J. A. Baťu tu mala končiť 980 kilometrov dlhá cestná magistrála naprieč ČSR, ktorá sa mala začínať v Chebe. V roku 1945 bolo mesto s okolím pripojené k Ukrajinskej SSR a od roku 1947 má status sídla mestského typu.

Osobnosti 
Vo Veľkom Bočkove sa narodil Teodor Romža (* 1911), biskup Mukačevskej eparchie, mučeník zavraždený NKVD († 1947).

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky Veľkého Bočkova

Sídliská mestského typu na Ukrajine
Memento (film)

Memento je americký psychologický triler, ktorý v roku 2000 natočil režisér Christopher Nolan, ktorý je zároveň aj autorom scenára. Celá kompozícia filmu je stavaná retrospektívne, takže film začína od konca a každá nasledujúca scéna končí tam, kde tá predošlá začala. Hlavnú rolu Leonarda stvárnil Guy Pearce.

Obsadenie 
 Guy Pearce ako Leonard
 Carrie-Anne Mossová ako Natalie
 Joe Pantoliano ako Teddy

Filmy z 2000
Psychologické filmové trilery USA
Kriminálne filmové trilery USA
Filmové drámy USA
Filmy podľa názvu
Erika Jurinová

Ing. Erika Jurinová (* 31. august 1971, Trstená) je slovenská pedagogička a politička. V rokoch 20102018 bola poslankyňou NR SR za strany SaS a OĽaNO. Od roku 2017 pôsobí ako županka Žilinského kraja, stala prvou župankou na Slovensku vôbec.

Životopis 
Jurinová absolvovala stredoškolské vzdelanie v rokoch 19851989 na Strednej odevnej škole v Trenčíne. Následne v rokoch 19891994 vyštudovala odbor odevníctvo na Vysokej škole strojnej a textilnej v Liberci. Tu rovnako v rokoch 19931994 absolvovala aj doplňujúce pedagogické vzdelanie.

Po skončení štúdia pracovala v rokoch 19942002 ako učiteľka odborných predmetov na Spojenej škole v Námestove. Následne v rokoch 20032010 pôsobila ako vedúca redakcie v regionálnych novinách Oravsko v rámci spoločnosti regionPRESS s.r.o., patriacej Igorovi Matovičovi, od roku 2007 jeho manželke Pavlíne.

Politická kariéra

Celoslovenské pôsobenie 
V parlamentných voľbách v roku 2010 bola zvolená vďaka preferenčným hlasom na kandidátke strany SaS spolu s ďalšími troma členmi občianskeho združenia (Igor Matovič, Martin Fecko a Jozef Viskupič) za poslankyňu Národnej rady Slovenskej republiky. Prekrúžkovala sa z stoštyridsiatehodeviateho na piate miesto na kandidátke strany. V októbri 2011 spoločne so stranou SaS nepodporila premiérku Ivetu Radičovú pri hlasovaní o eurovale, po ktorom vláda padla. Spolu s Matovičom, Feckom a Viskupičom bola členkou prípravného výboru a zakladajúcou členkou politickej strany OĽANO, ktorá vznikla v novembri 2011.

Po parlamentných voľbách v roku 2012 sa stala podpredsedníčkou parlamentu za hnutie OĽaNO. V roku 2016 bola opäť zvolená do Národnej rady a bola predsedníčkou Výboru NR SR pre ľudské práva a národnostné menšiny.

K 5. januáru 2018 sa vzdala poslaneckého mandátu kvôli zvoleniu za predsedníčku Žilinského kraja.

Pôsobenie v Žilinskom kraji 
Za stranu OĽaNO a s podporou SaS a KDH kandidovala na post predsedu Žilinského samosprávneho kraja v krajských voľbách v roku 2017. Vo voľbách porazila dovtedajšieho župana Juraja Blanára (Smer-SD) o takmer 14%. Získala 82 034 hlasov (43,67%) a stala sa vôbec prvou župankou na Slovensku.

Referencie

Externé odkazy 
 Erika Jurinová – osobná/predvolebná webstránka
 Erika Jurinová na webe NR SR

Obyčajní ľudia a nezávislé osobnosti
Politici OĽaNO
Slovenskí politici
Podpredsedovia NR SR
Poslanci NR SR (2010 – 2012)
Poslanci NR SR (2016 – 2020)
Osobnosti z Trstenej
Predsedovia Žilinského samosprávneho kraja
Martin Fecko

Ing. Martin Fecko (* 8. október 1962, Prešov) je slovenský politik, jeden zo zakladajúcich členov hnutia OBYČAJNÍ ĽUDIA a nezávislé osobnosti. V rokoch 2010-2020 pôsobil ako poslanec NR SR, pôvodne zvolený za stranu Sloboda a Solidarita, následne za OĽaNO. Od marca 2020 pracuje ako štátny tajomník na Ministerstve pôdohospodárstva a rozvoja vidieka SR.

Politická kariéra 
V parlamentných voľbách v roku 2010 bol zvolený vďaka preferenčným hlasom na kandidátke strany SaS spolu s ďalšími troma členmi občianskeho združenia (Igor Matovič, Erika Jurinová a Jozef Viskupič) za poslanca Národnej rady Slovenskej republiky. Prekrúžkoval sa zo 148. na šieste miesto na kandidátke strany.

Vo voľbách do NR SR v roku 2016 kandidoval na kandidátnej listine politického hnutia OĽaNO a bol zvolený so ziskom 8 928 prednostných hlasov (3,10 %, teda 16. miesto na kandidátnej listine OĽaNO). Bol overovateľom osobitného kontrolného výboru NR SR na kontrolu činnosti NBÚ a členom výboru NR SR pre pôdohospodárstvo a životné prostredie.

Referencie 

Narodenia v 1962
Žijúci ľudia
Obyčajní ľudia a nezávislé osobnosti
Politici OĽaNO
Poslanci NR SR (2010 – 2012)
Poslanci NR SR (2012 – 2016)
Poslanci NR SR (2016 – 2020)
Poslanci NR SR (2020 – 2024)
Absolventi Slovenskej poľnohospodárskej univerzity v Nitre
Private equity

Private equity (doslova: súkromné vlastné imanie; iné názvy: súkromný kapitál, rozvojový kapitál, zriedkavo: súkromný vlastný kapitál) sú vklady do základného imania (spravidla už existujúceho) podniku, ktorý nie je verejne obchodovaný. 

Pojmy private equity a venture capital (=venture kapitál, rizikový kapitál) sa chápu:
 buď ako synonymá, alebo 
 sa venture capital považuje za pojem odlišný v tom, že sa vzťahuje len na začínajúce podniky (s rastovým potenciálom), a ako taký sa chápe ako pojem "paralelný" k pojmu private equity alebo ako jeho podmnožina

Externé odkazy 
 
 
 

Financie
Podniková ekonomika
Nevský prospekt

Nevský prospekt ( - Nevskij prospekt) je hlavnou a najrušnejšou ulicou v Sankt Peterburgu. Je dlhý 4,5 kilometra a široký od 25 až 60 metrov. Cez Nevský prospekt pretekajú riečky Mojka, Fontánka a Gribojedevov kanál. Začína sa pri budove admirality a končí sa pri Kláštore (lavre) sv. Alexandra Nevského. Nachádzajú sa tu významné architektonické pamiatky mesta Sankt Peterburg.

História 
Názov Nevský prospekt sa oficiálne používa od roku 1781. Výnimkou boli roky 1918 až 1944, keď sa používal názov Prospekt 25. októbra. Ulica bola veľmi silno poškodená počas nemeckého obliehania, keď sa stala častým cieľom útokov nemeckého delostrelectva a letectva. Po ukončení nemeckej blokády sa vrátilo k používaniu staršieho názvu.

Architektúra 
 Stroganov palác (1752 - 1754, Rastrelli, typická ukážka tzv. ruského baroka)
 Kazanská katedrála (klasicistická stavba, Voronichin)
 Dom knihy (1907 )
 Ruská národná knižnica
 Chrám svätej Kataríny (katolícky)
 Kostol svätej Kataríny (arménsky)
 Grandhotel Európa
 Aničkov palác
 Obelisk na pamiatku obrancov mesta v rokoch 1941 - 1944 (1985)

Externé odkazy 

 История Невского проспекта, фотографии. Подробно о зданиях и памятниках.
 Экскурсия «Невский проспект»
 Англоязычный сайт о Невском проспекте

Iné projekty 

Ulice v Petrohrade
Venture capital

Venture capital (iné názvy: venture kapitál, rizikový kapitál; vo významoch a) a b) aj rizikový a rozvojový kapitál; zriedkavo: rozvojový kapitál)  môže byť:
a) v najširšom zmysle:  dlhodobé (ale nie trvalé) financovanie podniku súkromnými investormi alebo špecializovanými finančnými inštitúciami formou zvýšenia základného imania alebo odkúpenia obchodného podielu (alebo v kombinácii s poskytnutím úveru) v záujme stabilizácie alebo expanzie podniku (zahŕňa najmä venture capital v užšom zmysle (bod c), rozvojový kapitál/private equity, replacement capital, MBO, MBI)
b) v širokom zmysle: venture capital v užšom zmysle (bod c) + rozvojový kapitál/private equity
c) v užšom zmysle: len také financovanie podniku podľa bodu a, pri ktorom sa investuje vo fáze založenia a rozbehu podniku (tzv. zárodkový alebo štartovací kapitál)

Externé odkazy 
 Možnosti financovania podnikateľských zámerov

SLOVCA
venture-capital.sk

Financie
Manažment
Chrám svätej Kataríny (arménsky)

Chrám svätej Kataríny (rus. Це́рковь Свято́й Екатери́ны, arm. Սուրբ Կատերինե եկեղեցի) je chrám Arménskej apoštolskej cirkvi v Sankt Peterburgu. Nachádza sa na Nevskom prospekte a slúži príslušníkom arménskej komunity.

História 
Arménska komunita sídli v Sankt Peterburgu už od jeho založenia. Arménsko bolo vždy prirodzeným spojencom Ruska na Kaukaze a Ruské impérium vystupovalo ako ochranca kresťanských národov na Balkáne a Kaukaze. Arménski kupci mali v hlavnom meste veľa obchodov a ich komunita sa rozrastala. Preto vznikla potreba založiť v meste vlastný arménsky chrám. Tejto myšlienky sa chytil arménsky intelektuál Luka Širvanov. Chrám sa staval v rokoch 1771 až 1776 podľa projektu architekta Feľtena v neoklasisistickom architektonickom štýle. Počas vlády imperátorky Kataríny II. vznikli aj kostoly rímskokatolíckej a evanjelickej cirkvi, ktoré nesú meno podľa svätej Kataríny. V rokoch 1930 až 1990 bol chrám arménskej cirkvi odobratý.

Súčasnosť 
Už v roku 1990 arménski veriaci v Petrohrade žiadali úrady, aby im chrám vrátili. 14. marca 1993 sa v chráme slúžila prvá arménska liturgia. Potom nasledovala rozsiahla rekonštrukcia. 12. júla 2000 bol chrám hlavou arménskej apoštolskej cirkvi a v prítomnosti ruského pravoslávneho patriarchu slávnostne posvätený.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka chrámu
 Энциклопедия Санкт-Петербурга
 Армянская Апостольская Церковь в Санкт-Петербурге

Stavby v Petrohrade
Pravoslávne chrámy v Rusku
Petrohrad
Jacques Herbrand

Jacques Herbrand (* 12. február 1908, Paríž, Francúzsko – † 27. júl 1931, La Bérarde) bol francúzsky matematik a logik. 

Pracoval predovšetkým v matematickej logike a algebraickej teórii čísel, ako prvý prišiel s rekurzívnymi funkciami. Sú po ňom pomenované Herbrandovo univerzum, Herbrandova báza, Herbrandova interpretácia, Herbrandova štruktúra, Herbrandova teória, Herbrandova-Ribetova veta, či Herbrandov kvocient.

Publikácie 
 Sur la théorie de la démonstration, Comptes rendus Acad. Sci., Paris, Band 186, 1928, S. 1274–1276
 Non-contradiction des axiomes arithméthiques, Comptes rendus Acad. Sci., Paris, Band 188, 1929, S. 303–304
 Sur quelques propriétés des propositions vraies et leurs applications, Comptes rendus Acad. Sci., Band 188, 1929, S. 1076–1078
 Sur le problème fundamentale des mathématiques, Comptes rendus Acad. Sci., Band 189, 1929, S. 554–556, 720
 Sur le problème fundamentale de la logique mathématique, Comptes Rendus Soc. Sci. et L. de Varsovie, 1931
 Les bases de la logique hilbertienne, Revue de métaphysique et de morale, Band 37, 1930, S. 243–255
 Recherches sur la théorie de la démonstration, Thesis Universität Paris 1930, Online
 Zur Theorie der algebraischen Funktionen (aus Briefen an Emmy Noether), Mathematische Annalen, Band 106, 1932, S. 52 
 Théorie arithmétique des corps de nombres de degré infini, Teil I: Extensions algébriques finies de corps infinie, Mathematische Annalen, Band 106, 1932, S. 473, Teil II: Extensions algébriques de degré infini,

Externé odkazy 
 Biografia 
 Sur la non-contradiction de l´arithmétique

Zdroj 

Francúzski matematici
Francúzski logici
Osobnosti z Paríža
Chrám Kristovho vzkriesenia

Chrám Kristovho vzkriesenia - Spasiteľa na krvi () je petrohradský pravoslávny chrám, ktorý bol vybudovaný na mieste, kde bol v roku 1881 spáchaný atentát na imperátora Alexandra II., ktorý na následky atentátu zomrel. Chrám dal postaviť jeho syn Alexander III. na pamiatku zavraždeného cára.

História chrámu 
Stavba sa začala budovať v roku 1883 a dokončená bola v roku 1907. Nachádza sa pri Gribojedovom kanáli. Vysoká je 81 metrov a zmestí sa do nej 1 600 ľudí. Hlavným architektom bol menej známy A. A. Parland. V chráme sa nachádza 7 500 metrov štvorcových vzácnych mozaík. Stavba je vybudovaná v starom ruskom štýle a nápadne pripomína Chrám Vasilija Blaženého v Moskve. V rokoch komunistickej diktatúry bol chrám zatvorený a vydrancovaný. Moziky a vzácne ikony boli poškodené. Určitú dobu slúžil chrám ako sklad ovocia a zeleniny. Chrám dlho chátral, po čase bol rekonštruovaný. Pre verejnosť bol otvorený v roku 1997 a 23. mája 2004 sa v ňom konala po mnohých rokoch prvá pravoslávna liturgia. Stáva sa hlavným bodom turistov, ktorí prichádzajú do bývalého hlavného mesta Ruska.

Iné projekty

Externé odkazy 

 Oficiálna stránka 
 Church of the Resurrection of Jesus Christ

Stavby v Petrohrade
Novobyzantská architektúra
Architektúra z 1907
Pravoslávne chrámy v Rusku
André Clot

André Clot (* 1909 - † 2002) bol francúzsky historik a esejista, odborník na islam.

Literatúra 
 L’Espagne musulmane. VIIIe–XVe siècle. Perrin, Paris 1999, ISBN 2-262-01425-6. 
 L'Egypte des Mamelouks: L'empire des esclaves 1250-1517, Perrin, 1999, ISBN 2-262-01030-7.
 Les Grands Moghols: Splendeur Et Chute, 1526-1707 . Plon, 1993, ISBN 2-259-02698-2.
 Mehmed II, le conquérant de Byzance (1432-1481). Perrin,1990, ISBN 2-262-00719-5.  
 Haroun al-Rachid et le temps des "Mille et une nuits". Fayard, Paris 1986, ISBN 2-213-01810-3. 
 Soliman Le Magnifique, Fayard, Paris, 1983, 469 p. ISBN 2-213-01260-1.

Orientalisti
Francúzski historici
Narodenia v 1909
Úmrtia v 2002
Nissan Skyline R34

Nissan Skyline R34 je športový automobil vyrábaný automobilkou Nissan v rokoch 1998 až 2002. Predalo sa 64 623 kusov, čo je výrazne menej oproti modelom R33 a R32.

História 
V máji roku 1998 bola zahájená výroba Skyline HR/ER/BNR34, ktorý mal veľa lepších komponentov oproti modelu R33. 2-litrový radový 6-valec RB20E bol z ponuky odstránený a nahradil ho radový 6-valec RB20DE s 5-rýchlostnou automatickou prevodovkou, ktorú neskôr nahradila 4-rýchlostná automatická prevodovka Tiptronic.

 R34GT - 2.0 L R6 RB20DE  (140 HP / 103 kW)
 25GT-V - 2.5 L R6 RB26DE (193 HP / 142 kW)
 25GT/25GT-X - 2.5 L R6 RB26DE (193 HP / 142 kW)
 25GT-T - 2.5 L R6  RB26DET Turbo (280 HP / 206 kW)

GT-R 
Nissan Skyline R34 GT-R prišiel v roku 1999. Mal zdokonalený podvozok a veľa nových komponentov. Pre R34 GT-R bol použitý silnejší blok motora z R33 GT-R N1. Turbodúchadlá dostali lopatky z ocele a nové guličkové ložiská. Montovala sa doňho silnejšia  6-rýchlostná prevodovka Getrag. Medzichladič vo verziách V-Spec mal teplotný senzor. Hlavy valcov a vačkové hriadele boli nové a neboli kompatibilné s predchádzajúcimi verziami motora RB26DETT.

 GT-R V-Spec - Ďalšie aero časti vetracie kanály, brzdy, difúzor
 GT-R V-Spec II - ako V-Spec + karbónová kapota NACA.
 GT-R N1 - N1 motor, bez A / C, bez sterea, bez zadného stierača, základné vnútorná výbava. (45 kusov)
 GT-R M-Spec - Kožený interiér, mäkšie odpruženie s "HDO" tlmičmi, vyhrievané sedadlá.
 GT-R V-Spec II Nur - Ako V-Spec II + N1 motor, 300 km / h tachometer. (750 kusov)
 GT-R M-Spec Nur - Ako M-Spec + N1 motor, 300 km / h tachometer. (Len 250 z)
 GT-R NISMO R-Tune
 GT-R NISMO Z-Tune - 2,8 L RB26DETT Z2 Twin-turbo R6, 500 PS (368 kW, 540 Nm), Z1 a Z2 (19 kusov)

Zdroj

Skyline R34
Športové automobily
Chrám Matky Božej Lurdskej (Petrohrad)

Chrám Matky Božej Lurdskej (rus. Храм Лу́рдской Бо́жией Ма́тери, fran. L'église Notre Dame de Lourdes de Saint-Pétersbourg) je rímskokatolícky chrám v Sankt Peterburgu, ktorý bol postavený pre potreby rímskokatolíckej francúzskej komunity v bývalom hlavnom meste Ruského impéria.

História 
Katolíci francúzskej národnosti už dávnejšie požadovali stavbu chrámu pre ich duchovné potreby. V hlavnom meste Ruska žila vtedy početná francúzska komunita, z ktorej sa 3 700 Francúzov hlásilo ku katolíkom. Chrám sa začal stavať v roku 1903 a ukončený bol v roku 1909. Jeho hlavnými architektmi boli León Benois a Marian Peretiatkowicz. Postavený bol v neorománskom architektonickom štýle s prvkami tzv. severskej moderny. Zaujímavou časťou kostola je masívnom základe postavená veľká zvonica (30 m). V interiéri je prekrásna krížová cesta, busta Ježiša Krista, obrazy a sochy francúzskych svätcov. Kostol spravovali francúzski dominikáni. Bol to jediný katolícky chrám v Leningrade, ktorý slúžil katolíckej komunite aj v rokoch 1938 až 1992.

Súčasnosť 
Po 2. svetovej vojne prebehlo niekoľko rekonštrukcií. V roku 1997 boli v chráme osadené vitráže s biblickými motívmi. Chrám dnes slúži potrebám katolíckej minority v Sankt Peterburgu.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Оficiálna stránka
 Энциклопедия Санкт-Петербурга
 100-летие освящения храма Лурдской Божией Матери в Петербурге

Stavby v Petrohrade
Architektúra z 1909
Kostoly zasvätené Panne Márii Lurdskej
Kostoly zasvätené Panne Márii v Rusku
Rímskokatolícke kostoly v Rusku
Rádio Viva

Rádio Viva bola slovenská multiregionálna rozhlasová stanica, orientovaná na informácie z regiónov a hudbu šesťdesiatych až deväťdesiatych rokov. Územie Slovenska pokrývalo signálom 28 vysielačov. Od mája 2017 pod rovnakým názvom vysiela bývalé rádio Viva Metropol.

15. mája 2012 v jarnom výberovom konaní o udelenie/zmenu licencie na rozhlasové terestriálne vysielanie Rada pre vysielanie a retransmisiu nepridelila frekvencie pre stanicu. Rádio nezískalo licenciu na vysielanie a tak bolo nútené svoje vysielanie 21. decembra 2013 ukončiť. Od 22. decembra vysielalo iba prostredníctvom internetu. Vysielanie bolo moderované cez pracovné dni v čase od 06:00 do 22:00, cez víkendy od 07:00 do 18:00. Súčasťou moderovaného vysielania bol aj dopravný servis.

Po 8. týždňoch bez frekvencií a vysielania výhradne cez internet, 17. februára 2014 rádio obnovilo vysielanie pod novým názvom Rádio Viva Metropol na frekvenciách Superádia. Na Rádio Viva sa stanica premenovala o tri roky neskôr.

Počúvanosť 
Rádio Viva bola v čase ukončenia vysielania s počúvanosťou 4,1% siedmou najpočúvanejšou rozhlasovou stanicou podľa prieskumu Market & Media & Lifestyle spoločnosti Median SK (2Q+3Q/2013).

Podľa prieskumu počúvanosti MML-TGI malo Rádio Viva v Bratislave veľmi silnú pozíciu a v prieskume agentúry Polis bolo dokonca v decembri 2013 v hlavnom meste jednotkou s trhovým podielom 31%.

Moderátori Rádia Viva
 Alex Štefuca
 Dano Kováč
 Dominika Hanzelová
 Ďuro Šimko
 Hana Rapantová
 Igor Štefuca
 Jana Bárdošová
 Ján Mečiar 
 Juraj Turis
 Karolína Ducká
 Maroš Palesch
 Martin Zvolenský
 Martina Comisso
 Martina Záchenská 
 Miro Škrha
 Noro Dolinský
 Pavol Michalka
 Peter Buck
 Peter Hurajt
 Petra Kamzíková
 Petra Podkonická
 Sandra Vychlopenová
 Via Vargová
 Vlado Varecha
 Zbyňo Džadoň
 Matej "Mett" Martinček
 Dávid "Dejvo" Schun

Pozri aj 
 Rádio Viva (2017)

Referencie

Externé odkazy
 Oficiálna stránka

Viva
Vzniklo v 2006
Zaniklo v 2013