joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Čuch

Čuch znamená aj skrátene vyšetrenie čuchom.
Čuch je telesný zmysel, pomocou ktorého niektoré živočíchy rozoznávajú kvalitu a čistotu plynov alebo vo vode rozpustených látok.

Čuch človeka 
Signálom pre čuch sú prchavé látky zo vzduchu. Čuchové bunky sa nachádzajú v čuchovej oblasti sliznice nosovej dutiny (na strope) a vnemy sú vedené vláknami čuchového nervu do čuchového centra mozgu. Človek rozlišuje pachy - kvetinový, ovocný, živočíšny, hnilobný, korenistý a spáleninový.

Čuchovým receptorom sú čuchové bunky. Sú to bipolárne bunky, ktoré sú medzi bunkami nosovej sliznice v čuchovej oblasti (regio olfactoria). Rozprestiera sa v hornej časti nosovej dutiny, na najhornejšej nosovej mušli (concha nasalis suprema) a časti nosovej priehradky. Čuchová oblasť zaberá v každej polovici nosovej dutiny asi 1,5 cm2. Periférne výbežky čuchových buniek sa rozpadajú na množstvo vlákienok - chumáčikov, ktoré vystupujú nad povrch sliznice. Centrálne výbežky sa pod sliznicou spájajú do tenkých čuchových nervov (nervi olfactorii), prestupujú dierkami v strope čuchovej kosti (riečicovitá platňa - lamina cribrosa ossis ethmoidalis) a vstupujú do čuchového bulbu (bulbus olfactorius), kde vytvárajú zápoje s jeho bunkami. Pokračujú čuchovou dráhou, ktorej kôrové centrum je na spodnej strane koncového mozgu. 

Čuchový receptor dráždia plynné látky, ktoré sa nachádzajú vo vdychovanom vzduchu. Plyny a výpary sa rozpúštajú v sekréte sliznice a dráždia čuchové bunky vo forme roztokov. Čuch nás informuje o kvalite a čistote vzduchu a akosti potravy. Hoci človek má slabo vyvinutý čuch, dokáže čuchom zistiť aj stopy aromatických alebo páchnucich látok, ktoré sa nedajú chemicky zistiť. Trvalá vôňa alebo zápach spôsobuje ochabnutie čuchových schopností.

Čuch u organizmov

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 Biológia človeka - UK Bratislava 2001
 
Zmysly
Dalajláma

Dalajláma (-slovenský kodifikovaný tvar) alebo dalajlama  (-tibetský tvar; mongolské dalaj - “oceán” + tibetské lama - “najvyšší”, t. j. láma, ktorého učenosť a cnosť sú bezbrehé ako oceán) je mongolsko-tibetský titul pre najvyššieho prevtelenca tibetskej budhistickej školy Gelugpa, v rokoch 1642 - 1951 bol dalajláma zároveň najvyšším svetským vládcom v Tibete. 

Sídlom dalajlámu je palác Potala v Lhase (do roku 1959). Inštitút dajalámu vychádza z budhistickej viery v prevteľovanie, Tibeťania ho uctievajú ako prevtelenie bódhisattvu Avalókitéšvaru. Titul dalajláma prvý raz udelil roku 1578 mongolský vodca Altan chan (1507 - 1583) Sönamovi Gjamcchovi (1543 - 1588), v súčasnosti označovanému za 3. dalajlámu. 5. dalajlámovi Ngawang Lozang Gjamcchovi (1617 - 1682) sa za pomoci mongolského vládcu Gušri chana roku 1642 podarilo zjednotiť Centrálny Tibet. 6. dalajláma Cchangjang Gjamccho (1683 - 1706) sa preslávil svojou ľúbostnou poéziou (preložená bola aj do slovenčiny – Hlasy Lhasy, Petrus 2003). 13. dalajláma Thubtän Gjamccho (1876 - 1933) strávil niekoľko rokov v čínskom exile, potom utiekol pred čínskym cisárskym vojskom do Britskej Indie, po návrate sa neúspešne pokúsil zmodernizovať a zreformovať tibetskú spoločnosť. Súčasný 14. dalajláma Tändzin Gjamccho (1935 - ), ktorý od roku 1959 žije v exile v severoindickej Dharamsale, bol za svoju angažovanosť za pokojné riešenie tibetského problému a humanizmus ocenený Nobelovou cenou mieru za rok 1989. V októbri 2000, v septembri 2009 a v októbri 2016 navštívil Slovensko, Univerzita Komenského mu udelila čestný doktorát.

Zoznam dalajlámov 

x Titul „dalajláma“ bol udelený prvému a druhému dalajlámovi posmrtne

Referencie

Iné projekty 

Tibetský budhizmus
Henry Hallett Dale

Sir Henry Hallett Dale (* 9. jún 1875, Londýn, Spojené kráľovstvo – † 23. júl 1968, New York, USA) bol britský farmakológ, neurofyziológ a biochemik, objavil viacero farmakologických zlúčenín.

V roku 1936 mu bola udelená Nobelova cena za medicínu (s Ottom Loewim) za objavy v oblasti chemického prenosu nervových impulzov.

Životopis 
Študoval fyziológiu a zoológiu na univerzite v Cambridge, v roku 1903 bol na štyri mesiace u Paula Ehrlicha vo Frankfurte nad Mohanom a potom pracoval ako farmakológ na University College v Londýne, kde sa stretol s Ottom Loewim. Od roku 1904 bol vedúcim fyziologického výskumného laboratória v Londýne.<ref>[http://www.wellcome.ac.uk/About-us/History/WTX052313.htm Henry Dale: A Wellcome man]</ref>

V roku 1909 urobil doktorát. V roku 1914 získal vedúce miesto na National Institute for Medical Research. Pracoval na farmakologických účinkoch námeľových alkaloidov (tyramín a histamín). V roku 1906 objavil v hypofýze hormón oxytocín. S kolegami po mnohoročnej práci izolovali acetylcholín z húb a objavili jeho možnú úlohu ako neurotransmiteru (cca 1914), čo bolo následne potvrdené Loewim.

V období 19281942 bol riaditeľom National Institute for Medical Research''.

V roku 1914 bol zvolený členom Royal Society a 1924 získal Royal Medal, 1937 Copleyovu medailu. V roku 1932 bol povýšený do rytierskeho stavu.

Referencie

Externé odkazy 
 
 The Nobel Prize in Physiology or Medicine 1936

Zdroj 
 

Osobnosti z Londýna
Britské osobnosti v medicíne
Britskí biochemici
Anglickí biológovia
Anglickí fyziológovia
Nositelia Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu
Britskí nositelia Nobelovej ceny
Prezidenti Kráľovskej spoločnosti
Držitelia Radu Pour le Mérite
Držitelia Copleyovej medaily
Členovia Kráľovskej spoločnosti
Členovia Nemeckej akadémie prírodných vied Leopoldina
Členovia United States National Academy of Sciences
Členovia American Academy of Arts and Sciences
Ďasno

Ďasno alebo gingíva je sliznica pokrývajúca výbežky čeľuste a sánky.

Externé odkazy 
 

Zubné lekárstvo
Anatómia
David Anacht

David Anacht (Nepremožiteľný) (koniec 5. storočia - prvá pol. 6. storočia) bol arménsky filozof, predstaviteľ novoplatonizmu. Vybudoval vlastný systém logiky. Filozofiu chápal ako vedu o súcne, o božských a ľudských veciach, ako starosť o smrť, ako napodobňovanie boha podľa ľudských síl, ako umenie umení a vedu vied. Cieľom filozofie je oslobodenie duše z temnice tela, dosiahnutie duchovnej dokonalosti.

Externé odkazy 
 

Narodenia v 5. storočí
Úmrtia v 6. storočí
Arménski filozofi
Sociálne podmienené mentálne postihnutie

Sociálne podmienené mentálne postihnutie (staršie: sociálna debilita, sociálna slabomyseľnosť, pseudodebilita, pseudooligofrénia) je zaostanie rozumovej schopnosti na úrovni debility vplyvom nepriaznivých sociálnych podmienok (a nie z organických dôvodov).

Externé odkazy
 (str. 101)

Psychológia
Pedagogika
Dedičnosť

Dedičnosť alebo heredita je základný biologický proces, pri ktorom sa na rodičoch a ich potomstve vzniknutom pohlavnou cestou prejavuje podobnosť až zhodnosť v jednotlivých znakoch a vlastnostiach. Podstatou dedičnosti je dedenie. Dedičnosť sa realizuje v čase, t. j. v postupnosti generácií organizmov na základe rozmnožovania. Hmotný základ dedičnosti pri súčasných živých organizmoch je výsledkom dlhotrvajúcej evolúcie. Genetická informácia je zapísaná v postupnosti báz na molekule DNK, táto postupnosť sa prenáša na molekulu RNK (transkripcia) a z nej na postupnosť aminokyselín v špecifických bielkovinách (translácia, biosyntéza bielkovín) enzymatického charakteru, ktoré potom kontrolujú a usmerňujú procesy látkovej premeny v organizme potomkov. DNK dostane potomok od svojich rodičov prostredníctvom pohlavných buniek, v ktorých je uložená najmä v chromozómoch. Dedičnosť študuje genetika. 

Podľa V. Feráka a Š. Sršňa: Dedičnosť sú jednotlivé funkcie genetického materiálu: jeho schopnosť utvárať dedičné vlastnosti, schopnosť prenášať sa z rodičov na potomstvo, schopnosť zachovávať svoju integritu a schopnosť občasnej trvalej zmeny.

Dedivosť. Je podiel genotypovej premenlivosti na celkovej fenotypovej premenlivosti daného znaku (heritabilita). Určuje nakoľko je variabilita znaku podmienená dedične, teda nakoľko sa vlastnosti rodičov budú prenášať na ich potomstvo.

Iné projekty

Externé odkazy
Dedukcia

Dedukcia alebo odvodzovanie je proces postupných transformácií výrazov pomocou odvodzovacích pravidiel. Každé jednotlivé použitie odvodzovacieho pravidla na dané výrazy (sekvencie) sa nazýva krokom dedukcie.

Dedukcia je myšlienková operácia, ktorá z jednej alebo viacerých premís vyvodzuje výrok, ktorý je ich logickým dôsledkom.

Dedukcia je usudzovanie, odvodzovanie zvláštneho, menej všeobecného zo všeobecného.

Pozri aj
progresívna dedukcia
regresívna dedukcia
logická dedukcia

Externé odkazy 
 
 METÓDY LOGICKÉHO UVAŽOVANIA

Logika
Matematika
Defektivita

Defektivita je porucha celistvosti osobnosti v jej vzťahoch k spoločenskému prostrediu, predovšetkým v pomere k výchove, k vzdelaniu a k práci. K defektivite vedie len taký defekt, ktorý nadobudol tzv. sociálne dimenzie, t. j. prestal byť záležitosťou osobnou a stal sa záležitosťou spoločenskou.

Hlavné znaky defektivity:
porucha sa týka vzťahov k ľuďom nepostihnutým
má charakter dialektický, t. j. spoločnosť pôsobí na postihnutého a postihnutý na to príslušne reaguje
ide o  dlhodobý proces
nie je stavom trvalým, t. j. môže sa zhoršovať i zlepšovať, až sa aj vytratiť.

Formou a prejavom defektivity sú poruchy správania.

Externé odkazy 
 

Psychológia
Definitio essentialis

Definitio essentialis (lat., doslova: podstatné určenie) je pojmové určenie, ktoré definuje predmet alebo jav na základe jeho podstatných vlastností. Jeho opakom je definitio attributiva vel accidentalis.

Externé odkazy 
 Philex - Lexikon der Philosophie

Filozofické pojmy
Latinské výrazy
Fyzikálny dej

Fyzikálny dej alebo fyzikálny proces je fyzikálny jav, ktorý sa premieňa v čase; ako napríklad šírenie (vlnenie, žiarenie, šírenie polí, šírenie častíc, röntgenové žiarenie, žiarenie alfa, žiarenie beta atď.)
Fyzikálny dej, je dej, počas ktorého sa látky nemenia na iné látky. Mení sa len skupenstvo látok, alebo veľkosť častíc danej látky. Napr. topenie ľadu, roztápanie snehuliaka, krájanie chleba, trhanie papiera atď.
Vo väčšine prípadov je tento dej vratný (látku dokážeme dostať do pôvodného stavu napr. pokrčený papier možno vystriekať)

Pozri aj 
 Fyzikálny jav
 Fyzikálny stav

Zdroj
Delenie čísiel

Delenie čísiel je operácia s číslami, ktorej výsledok je podiel.

Externé odkazy 
 

Aritmetika
Ľudová demokracia

Ľudová demokracia (v názve štátu spravidla ako …ľudová republika, ale aj …ľudovodemokratická republika) je forma štátu, ktorá vznikla po druhej svetovej vojne v satelitoch Sovietskeho zväzu (Mongolsko a podobne), ale rozšírila sa najmä po druhej svetovej vojne v komunistických krajinách strednej Európy. Vtedy sa považovala za akúsi prechodnú fázu od kapitalizmu k socializmu (v užšom zmysle). Od politického systému v ZSSR sa však táto forma štátu líšila len formálne (najmä existenciou národného frontu). Príklady: Česko-Slovensko (1948 - 1960), Maďarsko, Poľsko.

Ako ľudové demokracie (teda „ešte nie socialistické štáty“) sa označovali (a často dodnes označujú) aj niektoré ázijské komunistické krajiny, napríklad KĽDR.

Z pohľadu marxistov je ľudová demokracia „forma diktatúry proletariátu, ktorá vznikla v priebehu národnej a demokratickej revolúcie vo viacerých východoeurópskych a ázijských krajinách“.

Externé odkazy 
 

Politika
Komunizmus
Vojenská demokracia

Vojenská demokracia je štvrtá etapa vývinu prvotnopospolnej spoločnosti - obdobie jej rozkladu a vzniku štátu. Termín vojenská demokracia zaviedol Lewis Henry Morgan.

Pozri aj 
 demokracia
 ľudová demokracia
 ľud
 občianska náuka
 politológia
 občianska výchova

Externé odkazy 
 

Vojenská demokracia
Dierkavce

Dierkavce (iné názvy: dierkovce, zriedkavo foraminifery; lat. Foraminifera, Foraminiferida) sú taxón (často klasifikovaný ako rad a podobne) prvokov. Predstavujú ho hlavne mikroskopické morské živočíchy. Niektoré dierkavce sú však veľké a viditeľné voľným okom.

Prvé nálezy dierkavcov dokumentoval Robert Hook v roku 1665. Taxón Foraminifera prvýkrát opísal a systematickych ho zatriedil Alcide d'Orbigny v roku 1826.

Jednobunkovú alebo viacbunkovú schránku z rozličného materiálu vypĺňa protoplazma, ktorá z nej čiastočne vystupuje ústím alebo drobnými pórmi. Dierkavce sa vyskytujú od prvohôr dodnes. Mnohé rody sa v určitých obdobiach mimoriadne rozšírili, ich schránky mali podiel na tvorbe hornín (rod Fusulina v karbóne, Discocyclina a numulity v paleogéne). Na niektorých skupinách dierkavcov je založená jemná stratigrafia druhohôr (napr. rody Globotruncana, Orbitoides) a treťohôr (numulity, Miogypsina, Globorotalia), viaceré rody žijú v dnešných moriach (rod Globigerina).

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy
Dieťa

Dieťa (hovorovo decko) je nedospelý človek vo veku do 15 alebo do 18 rokov, v širšom zmysle akýkoľvek priamy potomok nejakého rodiča.

Obdobia detstva 
Rôzni autori používajú rôzne spôsoby členenia detstva. Jedným z nich je napríklad toto: 
 Novorodenec (0 – 28 dní) – cestou z maternice na svet sa v tele dieťaťa pripravujú veľké zmeny, ktoré mu umožňujú prežiť. Novorodenec, ktorý bol doteraz v teplom, tekutom prostredí s automatickým prísunom živín a kyslíka, sa musí prispôsobiť vonkajšiemu svetu bez opory, dýchať vzduch a upútať okolie na toľko, aby si zaistilo svoju opateru so všetkým, čo potrebuje.
 Dojča (od 29 dní do 1 roka)
 Batoľa (od 1 roka do 3 rokov)
 Predškolský vek (3 - 6 rokov)
 Mladší školský vek (6 – 12 rokov)
 Starší školský vek (12 – 15 rokov)
 Puberta (15 - 18 rokov)

Iné projekty

Pozri aj 
 Narodenie
 Láska
 Detstvo
 Dievča
 Chlapec

Externé odkazy 
 http://www.radost.sk/tiptyzdna.php?show=more&action=show&IDrow=262&IDpage=1&IDorder=1 www.radost.sk

Materstvo
Rodina
Rodičovstvo
Tehotenstvo
Ontogenéza človeka
Detstvo
Sexuálne zneužívanie

Sexuálne zneužívanie je vnucovanie nežiaduceho sexuálneho aktu jednou osobou druhej.

Sexuálne zneužívanie dieťaťa 
Sexuálne zneužívanie dieťaťa je akýkoľvek vzťah medzi dieťaťom a dospelou osobou, ktorého zámerom je zneužiť dieťa za sexuálnym účelom. Sexuálne zneužívanie zahŕňa všetky aktivity, pri ktorých je dieťa zneužité na sexuálnu stimuláciu či ukájanie inej osoby ako (no nielen): odhaľovanie sa pred dieťaťom, odhaľovanie genitálií dieťaťa, hladkanie, sexuálne obťažovanie a donucovanie; sexuálnym zneužívaním je aj keď iná osoba dovolí dieťaťu sledovať pornografiu alebo sexuálne aktivity, alebo ho k sledovaniu priamo pobáda.  Podľa Vlčkovej (2001) sexuálne zneužívanie zahŕňa akékoľvek dotýkanie, styk, či vykorisťovanie kýmkoľvek, komu bolo dieťa zverené do starostlivosti alebo kto sa dostal s dieťaťom do nejakého kontaktu.

Objekty sexuálneho zneužívania detí 
Objektom intrafamiliárneho i extrafamiliárneho zneužívania sa môžu stať deti všetkých vekových kategórií – od najútlejšieho veku až do 15. roku ich života (Vlčková, 2001). Výskum v zariadeniach pre výkon väzby na Slovensku, objektom ktorého boli jedinci odsúdení podľa § 242 a § 245, ukázal, že kým pedofilne orientovaní páchatelia sa zameriavajú na deti do 10. roku života, objektom záujmu incestne orientovaných páchateľov sú predovšetkým deti 13 – 15 ročné. Pričom neexistuje typický obraz páchateľa z hľadiska jeho osobnostných alebo sociálnych charakteristík. Najčastejšie zneužívanými deťmi sú dievčatá, pričom chlapci predstavujú asi 20% podiel zo všetkých zneužívaných detí. Bass a Davis (1988) uvádzajú, že do osemnástich rokov je sexuálne zneužité každé tretie dievča a každý siedmy chlapec.

Formy sexuálneho zneužívania 
Pri všetkých nasledovných činnostiach sa jedná o nedobrovoľné, nanútené akty, prípadne o akty s dieťaťom.

Bezkontaktné (bezdotykové) formy
 slovné sexuálne obťažovanie
 exhibicionizmus
 vystavovanie osôb nezakrytým sexuálnym praktikám
 vystavovanie osôb pornografii

Kontaktné formy
 maznanie sa, dotýkanie intímnych častí tela rukou, predmetmi, genitáliami
 nútenie osoby k podobným dotykom
 vniknutie do pošvy prstami, predmetmi, pohlavným údom
 orálny sex, análny sex

Prejavy a následky sexuálneho zneužívania 
 poranenia genitálií
 bolesti, zápalové zmeny v oblasti genitálií
 krvácanie, výtoky
 prejavy strachu v prítomnosti určitej dospelej osoby
 nízka sebaúcta
 pocit viny, pocit hanby
 sebaobviňovanie
 sexualizované správanie a slovník neprimeraný veku dieťaťa
 depresie, nechutenstvo, apatia
 hanblivosť alebo naopak vyzývavosť
 neschopnosť nadväzovať normálne sexuálne vzťahy v dospelosti
 disociatívna porucha
 enuréza

Zdroje 
 Vlčková, M. 2001: Sexuálne zneužívanie detí: Mýtus alebo skutočnosť?, Vychovávateľ, 8/01, s. 12 – 15
 Vlčková, M. 2001: Sexuálne zneužívanie detí: Mýtus alebo skutočnosť?, Vychovávateľ, 9/01, s. 8 – 10
 Vlčková, M. 2001: Sexuálne zneužívanie detí: Mýtus alebo skutočnosť?, Vychovávateľ, 10/01, s. 9 – 10
 Združenie náruč - sexuálne zneužívanie

Externé odkazy 
 

Sex
Súdne lekárstvo
Zneužívanie
Dionysios z Halikarnasu

Dionysios z Halikarnasu (iné názvy: Dionysios z Halikarnassu/Halikarnaský/Halikarnasský, Dionýsios z Halikarnasu/Halikarnassu/Halikarnaský/Halikarnasský; * okolo 60 pred Kr. – † okolo 5 po Kr.) bol grécky rétor a historik. V roku 30 pred Kr. prišiel do Ríma a pôsobil tam viac ako 20 rokov ako učiteľ rétoriky. Naučil sa po latinsky, aby mohol pre svoje literárne diela využiť aj rímske pramene.

Dionysios z Halikarnasu bol význačný predstaviteľ prísne triezveho slohu – aticizmu.

Externé odkazy 
 

Narodenia v 1. storočí pred Kr.
Úmrtia v 1. storočí
Historici starovekého Grécka
Historici starovekého Ríma
Súčasné dejiny

Súčasné dejiny alebo súčasná doba je voľné označenie pre poslednú, stále sa posúvajúcu, časť najnovších dejín (udáva sa od roku 1918, 1945 a podobne), prípadne synonymum pre moderné dejiny (u nás spravidla od roku 1848). Súčasné dejiny sa počítajú od posledných 200 rokov až do dneška. 

Obdobia svetových dejín
Priamy dôkaz

Priamy dôkaz je konečná postupnosť správnych krokov, z ktorých každý vyplýva z prechdzajúcich, pričom prvý krok dôkazu je overenie platnosti predpokladu a výsledkom posledného kroku je záver dokazovaného tvrdenia. V matematike sa používa pri dokazovaní teorém v tvare implikácie Priamy dôkaz spočíva v nájdení série výrokov tak aby platilo

Inými slovami: ak platí A ≥ B, tak platí B

Externé odkazy 
 
 Priamy dôkaz na  pohodovamatematika.sk 

Veda
Doktorand

Doktorand (lat.) je uchádzač o udelenie doktorského titulu PhD. pripravujúci sa na vykonanie skúšok a obhajobu kandidátskej dizertačnej práce.

Aby bol uchádzač prijatý na doktorandské štúdium, musí mať ukončené vysokoškolské vzdelanie druhého stupňa v danom, alebo príbuznom odbore (ale toto je lokálne špecifikum, keďže na univerzitách poskytujúcich PhD. tituly v anglosaských krajinách sa táto podmienka neuplatňuje. K prijatiu na väčšinu doktorandských programov postačuje bakalársky titul z daného odboru a v mnohých prípadoch sa magisterský titul udeľuje ako súčasť PhD. programu) a musí úspešne absolvovať prijímacie konanie (väčšinou uskutočňované ústne s prijímacou komisiou).

Dĺžka doktorandského štúdia trvá v internej forme maximálne štyri roky. V externej forme maximálne päť rokov na vykonanie skúšok a šesť rokov (od prijatia) na obhajobu kandidátskej dizertačnej práce.

Interný doktorand je povinný zúčastňovať sa pedagogického procesu vedením cvičení a môže zastupovať na prednáškach. Ďalej je povinný vykazovať publikačnú činnosť uverejňovaním článkov v odborných časopisoch a vystupovať na konferenciách a seminároch.

Počas štúdia musí doktorand absolvovať aj povinné štátne skúšky z (minimálne) 1 povinného predmetu a 2 voliteľných predmetov, ktoré prehlbujú a rozširujú vedomosti získané počas inžinierského alebo magisterského štúdia, a to spravidla do 18 mesiacov v internej forme a do troch rokov v externej forme. Do 18 mesiacov (od prijatia) musí interný doktorand odovzdať a obhájiť minimálne jednu tretinu svojej kandidátskej dizertačnej práce (tzv. minimová práca). Po dosiahnutí titulu PhD. môže absolvent pokračovať v takzvanom post doktorandskom štúdiu (post doc).

Doktorandské štúdium na Slovensku 
Doktorandské štúdium na Slovensku môžu poskytovať iba univerzity. Doktorandské štúdium (ISCED 6) absolvovalo 0,3 % obyvateľstva. O doktorandské štúdium nie je z viacerých príčin medzi slovenskými študentmi výrazný záujem.

Doktorandi majú nárok na doktorandské štipendium.

Referencie

Externé odkazy 
 

Vysoké školy
Fra Dolcino

Fra Dolcino alebo Dolcino z Prata (* asi 1250/1260, Prato Sesia, Taliansko – † 1. jún 1307, Vercelli) bol taliansky mních, minorita.  

Po Segarelliho smrti viedol heretickú sektu apoštolských bratov, veriacich v príchod Božieho kráľovstva na zem, ktorý chcel Dolcino pripraviť s mečom v ruke. 

V rokoch 13051307 stál na čele rozsiahleho sedliackeho povstania v oblasti Parmy a Vercelli. Povstalci dlho vzdorovali miestnej šľachte i krížovej výprave, nakoniec boli vyhladovení a pobití. Dolcina zajali a upálili.

Jeho postava sa objavuje v Božskej komédii od Dante Aligieriho a v knihe Meno ruže od Umbera Eca je v rámci dialógu medzi Adsom a Ubertinom opísaný jeho životný príbeh.

Externé odkazy 
 

Narodenia v 13. storočí
Úmrtia 1. júna
Úmrtia v 1307
Františkáni
Heretici
Domácnosť

Domácnosť je najmenšia reálna sociálna skupina so spoločným hospodárením a bývaním. Domácnosť môže mať aj jediného člena.

Domácnosti sú základné subjekty trhu, ktoré na ňom vystupujú najmä ako  kupujúci (nakupujú spotrebné tovary a služby) a tiež ako predávajúci, pretože predávajú výrobné faktory (napr. prácu), prípadne svoje tovary (napr. dopestovanú zeleninu a ovocie).

Najdôležitejším subjektom na trhu práce, ktorý tvorí ponuku sú domácnosti. Táto ponuka je ohraničená viacerými faktormi: 
počtom práceschopného obyvateľstva 
cenovou hladinou 
daňovým zaťažením

Na trh práce pôsobia rovnaké zákonitosti ako na iných trhoch. Dopyt po práci určujú firmy, podniky a iní výrobcovia. Závisí od ostatných výrobných faktorov, najmä od veľkosti kapitálu a použitej technológie. Dopyt po práci je odvodeným dopytom, to znamená, že závisí od dopytu po výsledkoch tejto práce. Ponuka práce teda predstavuje počet práceschopného obyvateľstva, ktoré tvoria všetci ľudia, ktorí aktívne pracujú, ale aj nezamestnaní.

Veľkosť ponuky práce súvisí v prvom rade s hraničnými nákladmi domácnosti pri vynakladaní práce a odmenou za vykonanú prácu. Domácnosť je v rovnováhe, ak námaha pri práci sa rovná efektu, ktorý práca prináša. Toto vyúsťuje do ovplyvňovania veľmi dôležitého ukazovateľa v makroekonómii a tým je miera nezamestnanosti.

Externé odkazy 
 
 Etipy - zdroj, z ktorého sa čerpali informácie pre domácnosť, recenzie produktov, test a porovnanie produktov

Sociológia
Makroekonómia
Mikroekonómia
Donau-günz

Donau-günz je interglaciál v alpskej oblasti, ktorý oddeľuje günz od donau. Spadá do obdobia pred 1,4 – 1,5 miliónmi rokov resp. 1 – 1,1 miliónmi rokov. U niektorých autorov sa nevyskytuje, príp. mu zhruba zodpovedá uhlenberg (0,9-?1,3/1,4 mil. pred Kr.). 

V nordickom systému mu zrejme zodpovedá najmladšia časť válu (vál C).

Pojem donau-günz definoval v roku 1901 Albrecht Penck.

Predpokladá sa, že v období donau-günz vznikli najstaršie fosílne pôdne komplexy v sprašiach a niektoré travertíny na Slovensku.

Literatúra 
 K.A. Habbe, unter Mitarbeit von D. Ellwanger und R. Becker-Haumann: Stratigraphische Begriffe für das Quartär des süddeutschen Alpenvorlandes. In: T. Litt im Auftrag der Deutschen Stratigraphischen Kommission 2007 (Hrsg.): Eiszeitalter und Gegenwart/Quaternary Science Journal. 56, No. 1/2, E. Schweizerbart’sche Verlagsbuchhandlung (Nägele und Obermiller), Stuttgart, ISSN 0424-7116, S. 66–83, doi:10.3285/eg.56.1-2.03 (Artikel).
 T. Litt et al.: Das Quartär in der Stratigraphischen Tabelle von Deutschland 2002. In: Newsletters in Stratigraphie. 41, Nr. 1-3, Berlin, Stuttgart, S. 385-399

Externé odkazy 
 Stratigraphische Tabellen des Bayerischen Geologischen Landesamtes. 

Interglaciály
Doxológia

Doxológia (gr.) je velebenie výsostnej božej moci. Takým je napríklad takzvaná veľká doxológia Sláva na výsostiach Bohu a na zemi pokoj ľuďom dobrej vôle (Lk 2,14). Najznámejšou doxológiou je modlitba Sláva Otcu i Synu. Doxológia sa časom stala organickou súčasťou kresťanskej liturgie. Napr. v katolíckej liturgii ústi každá eucharistická modlitba do doxologickej modlitby, prostredníctvom ktorej „sa vyjadruje oslava Boha“:

Skrze Krista, s Kristom a v Kristovi, máš ty, Bože, Otče Všemohúci v jednote s Duchom svätým všetku úctu a slávu po všetky veky vekov. Amen.

Referencie

Externé odkazy 
 

Liturgia
Liturgia hodín
Mikuláš Drábik

Mikuláš Drábik alebo Mikuláš Drabík (lat. Nicolaus Drabicius (Darbicius,  Darbizius,Drabecius); * 5. december 1588, Strážnice† 16. júl 1671, Bratislava) bol českobratský kazateľ a vizionár. Pôsobil v obci Drahotuše na Morave, od roku 1620 exulant v Lednici pri Púchove. Pre obchodnovanie a príklon príklon k alkoholu bol zbavený kazateľských hodností.
Prvé vízie sa u neho začali objavovať v roku 1628.
Roku 1650 sa stretol v Skalici s Komenským, ktorý na jeho radu odišiel do Blatného Potoka na majetky Juraja Rákociho. Drábik bol stúpenec myšlienky dosadenia Františka I. Rákociho na uhorský trón. Komenským bol znovuvysvätený za kňaza.

Jeho vízie, v ktorých prorokoval zánik Habsburgovcov a pápežstva, vydal v diele Lux in tenebris J. A. Komenský v Amsterdame v roku 1657.

Tzv. bratislavský mimoriadny súd, ktorý r. 1671 zriadil gubernátor Uhorska J. G. Ampringen, odsúdil Drábika na trest smrti. Popravili ho v Bratislave 16. júla 1671.

Referencie

Literatúra 
 BERNÁT, Libor: Čudné priateľstvo. Ján Amos Komenský a Mikuláš Drábik. In: Historická revue, roč. 11, 2000, č. 5, s. 8-9.
 BERNÁT, Libor: Proces s Mikulášom Drábikom alebo za všetko môže kniha. In: História revue, roč. 2, 2002, č. 6, s. 40-42.
 BERNÁT, Libor: Rod Drábikovcov na Slovensku. In: Genealogicko-heraldický hlas, roč. 13, 2003, č. 1, s. 22-32. Dostupné on-line.
 BERNÁT, Libor: Historiografické bádání o Mikuláši Drabíkovi. In: "Jižní Morava : vlastivědný sborník",  ročník 43 – svazek 46, 2007, s. 49 – 70.
 BERNÁT, Libor: Mikuláš Drabík. (Pokus o historicko-psychoanalytický portrét.) In: Jižní Morava, roč. 45, 2009, svazek 48, s. 7-37.
 BERNÁT, Libor, KORDOŠ, Jozef: Spis Andreja Sartoria proti Mikulášovi Drábikovi. In: Studia Comeniana et histrica, roč. 40, 2010, č. 83-84, s. 177-205.
 BERNÁT, Libor: Mikuláš Drábik vizionár, mystik a kazateľ Jednoty bratskej. Trenčín: Trenčianske múzeum v Trenčíne, 2016.

Externé odkazy 
 
 Lux in tenebris (1657) 

Českí náboženskí spisovatelia
Duchovní
Českí emigranti a exulanti
Jednota bratská
Popravené osobnosti
Drevina

Drevina je cievnatá rastlina, ktorá má drevnatú nadzemnú stonku pokrytú borkou. Týmto sa dreviny adaptovali na to, aby prežili nepriaznivé obdobie v zime. Drevinami sa zaoberá dendrológia.

Stavba stonky 
Dreviny obsahujú drevo, materiál, ktorý sa skladá z celulózy a lignínu. V stonke sú cievne zväzky, ktoré transportujú živiny hore (xylém) a dole (floém). Väčšina drevín priberá do šírky, tým sa zvyšuje priemer stonky. U väčšiny drevín pribúda drevo na vonkajšej strane, ale niekedy (u paliem) pribúda zvnútra.

Delenie 
Ak má drevina kmeň, nazývame ju strom. Ďalšie skupiny drevín sú kry a niektoré liany s drevnatou stonkou. Opakom drevín sú byliny. Prechodom medzi drevinami a bylinami sú polokry.

Referencie

Pozri aj 
 Strom
 Ker
 Liana
 Poloker
 Bylina
 Dendrológia
 Les
 Lesníctvo
 Háj

Externé odkazy  
 Dreviny - kvetyazahrada.sk
 Flora.sk
 Zoznam drevín, ich číselných kódov a skratiek - lesoprojekt.sk
Prehľad drevín v databáze Florius - florius.cz

Zdroj 

 
Lesníctvo
Dendrológia
Eugen Drewermann

Eugen Drewermann (* 20. jún 1940, Bergkamen pri Dortmunde) je nemecký filozof, teológ, psychoanalytik, žiak Gustava Erneckeho, jedna z najintegrálnejších postáv súčasnej teológie. Biskup Heiner Wilmer, poznajúc jeho strastiplný príbeh, ho dokonca označil za "proroka dnešných čias."
Je známy využívaním freudovskej psychoanalytickej metódy pri výklade textov Biblie a teologických dogiem.

Externé odkazy 
 Eugen Drewermann Pages: video, text
 
 Video Dr. Drewermann
 Beier, Matthias (2010). Gott ohne Angst: Einführung in das Denken Drewermanns. Patmos, Düsseldorf. ISBN 3-491-72543-7.
 
 Eugen Drewermann. "Die Rechtlosigkeit der Kreatur im christlichen Abendland oder: von einer wichtigen Ausnahme". Interdisziplinäre Arbeitsgemeinschaft Tierethik (Hrsg.). Tierrechte - Eine interdisziplinäre Herausforderung. Erlangen 2007. ISBN 978-3-89131-417-3

Drewermann, Eugen
Drewermann, Eugen
Drewermann, Eugen
Katolícky teologický disent
Ladislav Drozdík

Prof. PhDr. Ladislav Drozdík, CSc. (* 3. marec 1930, Nová Baňa† 4. marec 2017) bol slovenský arabista a semitista, vedec, pedagóg, prekladateľ a znalec arabskej kultúry, ktorej štúdiu zasvätil celý svoj život.

V roku 1949 absolvoval odbor semitská filológia a slovenský jazyk na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského (žiak J. Bakoša). V roku 1991 ho vymenovali za docenta, v roku 1992 za profesora Univerzity Komenského v Bratislave.

Pracovne bol spätý najmä s Filozofickou fakultou Univerzity Komenského v Bratislave, neskôr pôsobil na Filologickej fakulte Univerzity Mateja Bela v Banskej Bystrici a napokon v Ústave orientalistiky Slovenskej akadémie vied, kde bol riešiteľom viacerých výskumných grantov so zameraním na štúdium orientálnych kultúr a kde sa venoval aj výchove doktorandov. Ako hosťujúci profesor pôsobil na University of Utah, Salt Lake City v USA. Absolvoval výskumné a prednáškové pobyty v Egypte, Tunisku, Jordánsku, Rakúsku, Nemecku a Španielsku. V rokoch 1967 – 1987 bol predsedom Slovenskej orientalistickej spoločnosti pri SAV. Ako vysokoškolský pedagóg pôsobil až do odchodu do dôchodku v roku 1995.

V svojej práci sa zameriaval na spisovnú a hovorovú arabčinu a semistiku. Pravidelne publikoval výsledky svojho výskumu vo vedeckých publikáciách. Je autorom prvého zväzku vedeckej edície Studia Orientalia Monographica. Venoval písaniu recenzií a prekladom z arabského jazyka do slovenčiny, prekladal poéziu i prózu z klasickej i modernej arabskej literatúry.

Dielo 
 Jazyky sveta (1983)

Preklady
 Kalíla a Dimna. Bratislava: Slovenský spisovateľ, 1958.
 Ibn Chaldún. Al-Mukaddima - Úvod do dejín, Bratislava: Tatran, 1984 (s Ľ. Feldekom).
 Žrebci poézie. Sedem ód zo starej Arábie. Bratislava: Slovenský spisovateľ, 1986.
 Mahmúd Darwíš. Oslava vysokého tieňa. 1984 (cena J. Hollého).
 Nagíb Mahfúz. Zlodej a psy. Bratislava: Slovenský spisovateľ, 1990.

Externé odkazy 
 Za Ladislavom Drozdíkom. In: Slovenská akadémia vied. [Uverejnené 10. 3. 2017]. Dostupné online
 
 Stručný životopis
 Životopis v publikácii KDO BYL KDO: Čeští a slovenští orientalisté, afrikanisté a iberoamerikanisté

Slovenskí prekladatelia
Slovenskí orientalisti
Slovenskí arabisti
Slovenskí univerzitní profesori
Laureáti Ceny Jána Hollého
Vyučujúci na Univerzite Komenského v Bratislave
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Osobnosti z Novej Bane
Druidizmus

Druidizmus alebo druidstvo je náboženský smer nadväzujúci a obnovujúci tradície keltského náboženstva. Pôvodným významom slova druid bol keltský kňaz. Z pôvodného druidského učenia sa ale zachovalo len veľmi málo a celá prax je tak výsledkom nepriameho rekonštrukcionizmu a niekoľko generácií dlhej intenzívnej práce s pôvodnou pohanskou mytológiou a symbolikou, či aj občasné zľudovené zvyšky pohanstva, ktoré v skrytých formách prežili ako zázrakom na mnohých miestach Európy.

Pozri aj 
 Pohanstvo & Novopohanstvo
 Rekonštrukcionizmus
 Pohanská federácia

Externé odkazy 
 Viera legendárnych druidov
 http://www.addocca.szm.sk

Náboženstvo a teológia
Novopohanstvo
César Chesneau Dumarsais

César Chesneau Dumarsais [dmarse] (* 17. júl 1676, Marseille, Francúzsko – † 11. jún 1756, Paríž) bol francúzsky gramatik a filozof. 

Písal články o gramatike pre Encyklopédiu alebo racionálny slovník vied, umení a remesiel.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Francúzski filozofi
Osobnosti z Marseille
Lesnianka

Lesnianka je potok na území okresu Žilina, je to pravostranný prítok Rajčanky s dĺžkou 10 km. V Malej Fatre preteká Rajeckolesnianskou dolinou.

Prameň: v Lúčanskej Malej Fatre, na južných svahoch Úplazu (), pod Sedlom pod Úplazom v nadmorskej výške okolo ().

Smer toku: prevažne na severozápad

Geomorfologické celky: 1.Malá Fatra, podcelok Lúčanská Fatra, 2.Žilinská kotlina, podcelok Rajecká kotlina

Prítoky: sprava spod Jablonskej (), zľava Čierny potok, Široký potok

Ústie: do Rajčanky pri obci Rajecká Lesná v nadmorskej výške okolo ().

Obce: iba Rajecká Lesná

Referencie 

Potoky na Slovensku
Povodie Váhu
Vodné toky v Lúčanskej Fatre
Vodné toky v okrese Žilina
Džalál ad-Dín Rúmí

Džalál ad-Dín Rúmí, zvaný Maulaví/Moulaví/Mawlawí/Maulawí  (* 30. september 1207 Balch – † 17. december 1273 Konya; bol perzský básnik, teológ a mystik, zakladateľ sufistického rádu tancujúcich dervišov.

Mená 
Meno Rúmí nesie význam z Rúmu, čo bolo súhrnné arabské označenie pre Východorímsku ríšu, respektíve Balkán a Anatóliu. Uvádza sa aj pod menami Džáláluddín Rúmí, Muhammad Džaláluddín, Chodávendegár, Mauláná Chodávendegár (Náš majster), Mevlana (tur.) alebo Celaddin Rumi (tur.)

Učenie 
Obsahom Rúmího učenia je sufizmus. Napísal, že keď rozbijeme atóm, nájdeme v ňom zmenšeninu našej slnečnej sústavy. Podla Rúmího sa Zem otáča okolo Slnka a planét je deväť.

Rúmí prežil všetky útrapy pohnutej doby pustošenej vojnami a katastrofami; z vlasti ho vyhnal tatársky vpád, ušiel do cudziny, v mladom veku zostal vdovcom s malými deťmi; pod údermi vrahov, medzi ktorými bol aj jeho vlastný syn, stratil duchovného účiteľa, ktorého miloval viac než seba samého. Napriek tomu všetkému Rúmí vydáva svedectvo o tom, že život má zmysel, že láska a radosť transcendujú všetko utrpenie, a že nič nie je absurdné.

Literatúra 
 Vitray-Meyerovitch, E. de: Rúmí a súfismus. Úvod do islámské mystiky, 1993

Externé odkazy 
 

Narodenia v 1207
Úmrtia v 1273
Perzskí básnici
Egoizmus

Egoizmus alebo sebectvo je cielené uplatňovanie osobných záujmov, nezohľadňujúce alebo málo zohľadňujúce záujmy iných.

Radikálnym zástancom egoizmu bol britský matematik a filozof Herbert Spencer, hlavný predstaviteľ sociálneho darwinizmu a evolucionizmu. Na neho nadväzuje aj súčasná diskusia, napr. okolo pojmu „sebecký gén“, ktorého autorom je britský etológ a evolučný biológ Richard.. Dawkins: čistý altruizmus nie je možný, alebo všeobecne za každým konaním sa skrýva egoizmus.

Tradícia britského myslenia od D. Huma po A. Smitha, ovplyvnená Mandevillom, naopak tvrdí, že človek tým, že sleduje svoje vlastné záujmy a potreby, zároveň slúži tiež druhým, ako to je zrejmé práve z ekonomickej praxe. Na rozdiel od predchádzajúcich chápala spoločenskú povahu človeka a teda nepovažovala sebectvo za vlastnosť, ale za vzťah, ktorý nie je možné pripisovať jednotlivcom. Pojmy "čistý egoizmus" alebo "čistý altruizmus" sa tu považujú za umelé konštrukcie bez hlbšieho zmyslu. V skutočnosti človek nikdy nemôže presne oddeliť vlastný prospech a prospech druhých ľudí a sebectvo potom znamená buď sústreďovanie sa na svoj vlastný úspech, alebo že ho druhým nepraje (porovnaj s egotizmom).

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Psychológia
Eugen Ehrlich

Eugen Ehrlich (* 14. september 1862, Černovice, Ukrajina – † 2. máj 1922, Viedeň, Rakúsko) bol rakúsky právnik (romanista a civilista), zakladateľ sociológie práva. Vo svojom najvýznamnejšom diele Základy sociológie práva (Grundlegung der Soziologie des Rechts, 1913) prvýkrát vytvára jasnú, vyhradenú koncepciu sociológie práva ako osobitnej disciplíny.

Podľa Ehrlicha spočíva ťažisko právneho vývoja v samotnej spoločnosti; právo je primárne spoločenským javom, v ktorom sa spoločnosť riadi sama (ako už u Comta).
 
Právo tvorené právnikmi a štátom je sekundárne, je len jednou zo závislých premenných v zložitom komplexe vzájomne pôsobiacich sociálnych faktorov. Právo podľa Ehrlicha je vnútorný spoločenský poriadok, vymedzené pravidlá správania sa ľudí vo vzájomných vzťahoch, ktorých časť tvoria aj tie, ktoré sú zabezpečené donútením štátu.

Právne normy predstavujú príkaz transformovaný do konania (bez ohľadu na to, či bol slovne formulovaný) v rámci vnútorného poriadku určitej ľudskej spoločnosti. Je to priblíženie sa k právnej realite - k pravidlám, podľa ktorých ľudia skutočne konajú vo svojom každodennom živote (živé právo - ČO JE), a ktoré sú často odlišné alebo i rozporné s pravidlami práva, zabezpečovanými štátnou mocou (platné právo - čo má byť), ktoré tvoria iba menšiu časť všetkých pravidiel ľudského správania sa. Takto sa u Ehrlicha ponímanie práva prelína s prvkami morálky, obyčají alebo psychiky.

Externé odkazy 
 
 Ерліх, Євген. Монтеск’є та соціологічна юриспруденція / Пер. з анг. і передмова С.І. Нежурбіди // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 728: Правознавство. - Чернівці: ЧНУ, 2014. – C. 5-14.

Rakúski právnici
Rakúski sociológovia
Osobnosti z Černovíc (Ukrajina)
Elea

Elea alebo Velia alebo Elaia bola starogrécka prímorská kolónia na západnom pobreží Lukánie, založená v polovici 6. storočí pred Kr., po spojeneckej vojne municípium.

V Elea sa narodili Zenón z Eley a Parmenides a vznikla tu eleatská filozofická škola.

Od roku 1998 je oblasť súčasťou svetového dedičstva UNESCO.

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 Mesto v Velia
 Velia (Informácia)
 Ruins of Velia

Zaniknuté mestá v Taliansku
Starogrécke mestá
Dejiny Talianska
Turiansky potok

Turiansky potok je potok na Hornom Považí na území okresu Žilina. Je to pravostranný prítok Rajčanky s dĺžkou 9,9 km, je tokom IV. rádu. Preteká Turskou dolinou, nad sútokom s Rajčankou vystupuje Turská skala, obtočník Rajčanky.

Prameň  
Pramení v Malej Fatre, v podcelku Lúčanská Fatra, na severozápadnom úpätí Zázrivej () v nadmorskej výške približne ()

Opis toku  
V pramennej oblasti tečie na sever cez lokalitu Bitanová, sprava priberá postupne tri krátke prítoky: zo západného svahu Dlhej lúky (), z juhozápadného svahu Minčola () a z východného svahu Skalnatej (). Následne sa stáča na západ, vteká do Turianskej doliny, kde najprv priberá dlhší ľavostranný prítok z juhozápadného svahu Zázrivej, tok sa oblúkom postupne stáča na sever, pričom zľava priberá tri krátke prítoky spod Kobylia. Na strednom toku ďalej priberá dva pravostranné prítoky: z doliny Zdobina a spod Hornej Rovne a potok prechodne tečie severozápadným smerom. Na dolnom toku vteká do intravilánu obce Turie, zároveň vteká do Žilinskej kotliny, kde už tečie smerom na západ. V obci ešte priberá krátky pravostranný prítok tečúci od miestneho poľnohospodárskeho družstva a ľavostranný Polomec, podteká Turskú skalu na ľavom brehu, následne aj železničnú trať č. 126 a štátnu cestu I/64 a západne od obce sa vlieva do Rajčanky.

Geomorfologické celky 
Malá Fatra, geomorfologický podcelok Lúčanská Fatra, geomorfologická časť Lúčanské Veterné hole 
Žilinská kotlina, geomorfologický podcelok Žilinská pahorkatina

Prítoky  
Pravostranné: 
 prítok zo západného svahu Dlhej lúky
 prítok z juhozápadného svahu Minčola
 prítok z východného svahu Skalnatej
 prítok z doliny Zdobina
 prítok zo severozápadného svahu Hornej rovne ()
 prítok pritekajúci od areálu poľnohospodárskeho družstva v obci Turie
Ľavostranné: 
 prítok z juhozápadného svahu Zázrivej
 prítok z východného svahu Kobylia ()
 prítok zo severného úpätia Kobylia a tečúceho lokalitou Staňová
 prítok z lokality Kováčová 
 potok Polomec

Ústie  
Do Rajčanky ústi západne od obce Turie v nadmorskej výške () pod Turskou skalou.

Obce 
Tečie iba katastrálnym územím obce Turie.

Referencie

Iné projekty 

Potoky na Slovensku
Povodie Váhu
Vodné toky v Lúčanskej Fatre
Vodné toky v Žilinskej kotline
Vodné toky v okrese Žilina
Beliansky potok (prítok Varínky)

Beliansky potok je ľavostranný prítok Varínky, meria 8 km a je tokom IV. rádu. Tečie vo východnej časti okresu Žilina.

Prameň 
Pramení v Malej Fatre, v podcelku Krivánska Fatra, na severných stráňach Malého Kriváňa (1 670,9 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 420 m n. m. V nadmorskej výške cca 650 m, napája potok jeden s najvýdatnejších prameňov podzemnej vody v Malej Fatre s výdatnosťou niekoľko desiatok litrov za sekundu.

Opis toku 
Preteká severozápadným a severným smerom Belianskou dolinou v Malej Fatre a obcou Belá v Žilinskej kotline. Pramenná oblasť s vejárom prítokov je súčasťou Národnej prírodnej rezervácie Prípor. Do Varínky ústi pri obci Belá v nadmorskej výške cca 435 m n. m.

Galéria

Referencie 

Potoky na Slovensku
Povodie Váhu
Vodné toky v Krivánskej Fatre
Belá (okres Žilina)
Vodné toky v okrese Žilina
Harrington Emerson

Harrington Emerson (* 2. august 1853, Trenton, New Jersey, USA – † 2. september 1931, New York, New York bol americký inžinier, priekopník priemyslu, staviteľstva, manažmentu a teórie organizácie. V praxi rozvíjal taylorizmus.

Iné projekty

External links 
 Harrington Emerson Papers, 1848-1931 

Inžinieri USA
Osobnosti z New Jersey
Emfyteuza

Emfyteuza bola dedičná držba pôdy, právo scudziť nehnuteľný majetok. Emfyteuza bola
spojená s úplným alebo čiastočným reluovaním robotnej a naturálnej renty na peňažnú.

Externé odkazy 
 

Právo
Empíria

Empíria (gr.) je skúsenosť ako prameň poznania alebo ako poznávacia metóda; vedecké
pozorovania a pokusy.

Pozri aj 
 empirizmus
 empirická veda

Externé odkazy 
 

Epistemológia
Beliansky potok (prítok Popradu)

Beliansky potok je ľavostranný prítok Popradu s dĺžkou 17 km.

Priebeh toku 
Pramení v Belianskych Tatrách v lokalite Zákľuky v nadmorskej výške okolo  Tečie východojuhovýchodným smerom cez Tatranské podhorie a Kežmarskú pahorkatinu v Popradskej kotline, preteká mestom Spišská Belá a ústi do Popradu východne od mesta v nadmorskej výške cca 

V lokalite Rybníky preteká malým jazerom, vzápätí sa od hlavného koryta oddeľuje tok Hučavy, ktorý pokračuje na východ. Beliansky potok sa stáča na severovýchod, zľava priberá krátky prítok z oblasti Vysokej bazičky, pokračuje na juhovýchod a priberá koryto Hučavy sprava.

Externé odkazy 
 Prírodná pamiatka Beliansky potok, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky

Potoky na Slovensku
Povodie Popradu
Chránené územia v okrese Kežmarok
Prírodné pamiatky v Prešovskom kraji
Vodné toky v okrese Poprad
Vodné toky v okrese Kežmarok
Jadrová energia

Jadrová energia alebo nepresne atómová energia je energia uvoľnená pri jadrovej reakcii, presnejšie pri premenách atómových jadier na systémy s absolútne vyššou väzbovou energiou štiepením jadier alebo termojadrovou reakciou. Prejavuje sa okrem iného ako tepelná energia.

Využitie 
Na mierové účely sa v súčasnosti priemyselne využíva štiepna reakcia uránu alebo plutónia, predmetom intenzívneho výskumu je praktické využitie termonukleárnej syntézy vodíka na hélium. 

Najvýznamnejším využitím jadrovej energie je výroba elektrickej energie v jadrových elektrárňach. Jadrové zdroje majú dnes približne 17% podiel na svetovej výrobe elektriny a približne 7% podiel na spotrebe energie celkovo.

Najväčší podiel elektrického prúdu z jadra dosahuje Litva (asi 80 %), Francúzsko (asi 78 %) a Belgicko (asi 60 %) (stav podľa EIA z roku 2003, v prípade Belgicka stav roku 2002).

Jadrové reaktory sa takisto používajú na pohon lodí a ponoriek, na výrobu izotopov na ďalšie využitie a na výskum, zároveň sa (väčšinou ako vedľajší produkt pri výrobe elektriny) využívajú na vykurovanie či ohrev vody.

Dejiny využitia jadrovej energie poznamenali tri veľké nehody – v roku 1986 v Černobyle, podstatne menšia v roku 1979 v Three Mile Islandu v USA a v roku 2011 v Japonsku v oblasti Fukušima.

Dejiny
Pozri aj: Jadrové zbrane

Prvý úspešný pokus s jadrovým štiepením vykonali v roku 1938 v Berlíne Otto Hahn, Lise Meitnerová  a Fritz Strassmann.

Počas 2. svetovej vojny sa rozbehol jadrový program v rade štátov. Prvá riadená reťazová štiepna reakcia sa uskutočnila 2. decembra 1942 v reaktore CP-1, ktorý pod vedením Enrica Fermiho postavili v podzemí štadiónu Chicagskej univerzity. Motivácia pokusov bola jednak vedecká, ale aj vojenská - reaktory založené na výsledkoch Fermiho výskumu potom slúžili na výrobu plutónia na použitie v jadrovej zbrani. Po zvrhnutí atómových bômb na Hirošimu a Nagasaki sa konštrukcia reaktorov na výrobu plutónia rozbehla aj v ďalších štátoch.

Na výrobu elektriny sa jadrový reaktor prvý raz využil 20. decembra 1951 vo výskumnej stanici EBR-I pri Arce. Zariadenie založené na rýchlom množivom reaktore dodávalo spočiatku výkon okolo 200 kW.

Prvá jadrová elektráreň bola postavená v ZSSR v meste Obninsk. K rozvodnej sieti bola oficiálne pripojená 27. júna 1954. V 5MW reaktore bol použitý grafit ako moderátor a voda ako chladiace médium.

Využitie jadrovej energie sa potom rýchlo rozvíjalo. V roku 1923 tvoril inštalovaný výkon menej ako 1 gigawatt (GW), na konci sedemdesiatych rokov už 100 GW, a 300 GW v osemdesiatych rokoch.

Od konca 80. rokov je nárast oveľa slabší a prevažne tvorený výstavbou jadrových elektrární v Číne. V roku 2005 bol inštalovaný výkon 366 GW. Proti využitiu jadrovej energie sa v niektorých krajinách zdvihla vlna odporu, založená jednak na obavách z nehody (ako napr. Černobyľská  havária), jednak na strachu z radiácie. V Rakúsku (1978), Švédsku (1980) a Taliansku (1987) dokonca prebehli referendá, dôsledkom ktorých sa upustilo od využitia jadrovej energie.

Referencie 

 
Jadrová fyzika
Jadrová energetika
Epikard

Epikard (gr.) je serózna blana, ktorá pokrýva srdce a časť veľkých ciev v osrdcovníku.

Externé odkazy 
 

Anatómia
Akko

Akko (, ) je mesto v oblasti Západnej Galiley v Severnom dištrikte v Izraeli. Na konci roku 2003 malo 45 600 obyvateľov, z toho 76 % Židov, 22 % arabských moslimov a 2 % arabských kresťanov. V meste žije aj malý počet Drúzov.

Akko bolo v minulosti kvôli svojmu prístavu a jeho strategickej polohe považované za „kľúč do Palestíny“.

Geografia 
Leží v nadmorskej výške 10 metrov na severnom hrote haifského zálivu. Ide o prístavné mesto, ktoré je vzdialené 13 kilometrov severne od Haify. Obcou prechádza pobrežná železničná trať. Nachádza sa tu železničná stanica Akko.

Dejiny 
Akko slúžilo ako obchodné centrum už od čias osídlenia územia Feničanmi. V dobách novozákonných bolo známe ako Ptolemaios. Počas križiackych výprav bolo mesto niekoľkokrát dobyté a opäť oslobodené. Bolo posledným križiackym mestom v Svätej zemi. Počas Napoleonovho blízkovýchodného ťaženia v roku 1799 bolo napadnuté, ale francúzskej armáde odolalo.

Zvyšky podzemného križiackeho opevnenia z 13. storočia vrátane rozsiahlej krypty johanitov, ktorí vojensky obsadili mesto medzi rokmi 1191 až 1291, sa zachovali dodnes a sú turisticky sprístupnené.

Mesto je známe tiež tým, že tu bol dva roky väznený Bahá’u’lláh a kde podľa veriacich zjavil ústrednú knihu náboženstva Bahá’í – Kitáb-i-Aqdas.

Roku 2001 bolo staré mesto Akko zaradené organizáciou UNESCO medzi svetové historické pamiatky.

Demografia 
Podľa údajov z roku 2009 tvorili úplnú väčšinu obyvateľov Židia – cca 30 300 osôb (vrátane štatistickej kategórie "ostatní", ktorá zahrnuje nearabských obyvateľov židovského pôvodu ale bez formálnej príslušnosti k židovskému náboženstvu, cca 32 700 osôb). 13 600 osôb patrilo medzi izraelských Arabov. Izraelskí Arabi tak tvoria cca tretinu celkovej populácie. V pôvodnom historickom jadre mesta vo vymedzení z čias mandátnej Palestíny tvoria Arabi až 70 %. Len 15 % súčasného arabského obyvateľstva však je potomkami rodín, ktoré tu žily pred rokom 1948. Zvyšok sem presídlil z iných dedín a miest v Izraeli. Spolužitie Židov a Arabov v tomto zmiešanom meste bolo poznamenané etnickými nepokojmi, ktoré vypukli 8. októbra 2008 a eskalovali do päťdenných násilností potom, čo arabský obyvateľ vošiel autom počas sviatku Jom Kipur (kedy v Izraeli ustáva všetka cestná premávka) do prevážne židovskej štvrti Akka.

Ide o stredne veľkú obec mestského typu s dlhodobo stagnujúcou populáciou. K 31. decembru 2010 tu žilo 46 600 ľudí.

* údaj za rok 2010 zaokrúhlený na stovky

Partnerské mestá 
  Bielsko-Biała, Poľsko
  Bregenz, Rakúsko
  Canton, Spojené štáty
  Deerfield Beach, Spojené štáty
  Pisa, Taliansko
  Recklinghausen, Nemecko

Referencie

Literatúra

Iné projekty

Externé odkazy 
 Staré mesto v Akku - oficiálna stránka 
 Dejiny Akka (Jewish Virtual Library)

Zdroj 

 
Mestá v Izraeli
Lokality Svetového dedičstva v Izraeli
Pútnické miesta
Bývalé hlavné mestá
Máního eschatológia

Maniho eschatológia je eschatológia proroka Máního, ktorá hlása, že koniec sveta pripraví Ježiš Kristus, ktorý opäť príde. Bude posledný súd, na ňom bude všetkých súdiť Sudca spravodlivosti. Zem sa zrúti a zhorí.

Názor Hellera 
Podľa Máního eschatológie koniec sveta pripraví navrátivší sa Ježiš. To je zreteľne prevzaté z Nového zákona. Bude posledný súd, na ňom bude všetkých súdiť "Sudca spravodlivosti". Zem sa zrúti a zhorí. Čas posledného 'očistenia' spája s rokom 1468. To je zrejme motív tzv. sothisovskej periódy, prevzatý z Egypta; tam sa po tejto dobe vracia fénix a všetko sa obnovuje.

Pozri aj 
 Manicheizmus
 Mání

Referencie 

Náboženstvo a teológia
Manicheizmus