joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Black Lives Matter

Black Lives Matter (BLM) je decentralizované politické a sociálne hnutie, ktoré protestuje proti policajnej brutalite, rasovej nerovnosti, nespravodlivosti a systematickému rasizmu voči černochom. Začalo byť aktívne v Spojených štátoch v roku 2013.

História 
Hnutie vzniklo v súvislosti s prípadom štát versus George Zimmerman z roku 2013, kedy sa začalo šíriť na sociálnych sieťach pod krížikom (hashtag)#BlackLivesMatter. Floridský koordinátor miestnej domobrany George Zimmerman vtedy zastrelil sedemnásťročného neozbrojeného černocha Trayvona Martina. Zimmerman bol vzatý do väzby, avšak po piatich hodinách výsluchu prepustený s odôvodnením, že išlo o sebaobranu. Ďalší podnet a zvýšenie povedomia o tomto hnutí následovali po zastrelení Michaela Browna ve Fergusone v roku 2014. Na základe tohto prípadu sa jedným zo sloganov hnutia stalo „hands up, don't shoot!“ (ruky hore, nestrielajte!) nebo jen skrátené „hands up!“, čo je signál, ktorý mal Michael Brown ukazovať pred svojím zastrelením.

V prvej polovici júna 2016 bolo v rámci hnutia BLM usporiadaných viac ako 112 celoštátnych protestov v 88 amerických mestách, ktoré boli spätnou väzbou na policajné zásahy končiace fatálne pre občanov tmavej pleti. Hnutie upozorňuje tiež na rasové profilovanie, které vyusťuje v nepomerne vyššie zastavovanie Afro- a Latinoameričanov policajtmi v uliciach amerických miest, policajnú brutalitu a všeobecne dvojaký meter, ktorý údajne polícia aplikuje voči Američanom na základe ich farby pokožky.

V roku 2016 sa demonštrácie Black Lives Matter uskutočnili tiež v Spojenom kráľovstve, v Nemecku, Kanade alebo Holandsku.

V roku 2020 sa protesty a nepokoje opäť zdvihli po smrti Georga Floyda, Breonny Taylorovej a ďalších.

Galéria

Referencie 

Organizácie v USA
Sieň slávy slovenského basketbalu

Sieň slávy slovenského basketbalu je expozícia, ktorá vzdáva hold osobnostiam slovenského a československého basketbalu, ktoré svojim pôsobením vytvárali dobré meno slovenského basketbalu, šírili jeho slávu a svojim konaním napomáhali k napredovaniu športu. Vznikla v roku 2016 v Hant Aréne na Pasienkoch z podnetu Slovenskej basketbalovej asociácie na jej pôde. Zahŕňa hráčov, trénerov, funkcionárov, rozhodcov aj novinárov. K februáru 2020 mala 23 laureátov.

Štatút Siene slávy SBA 
Možných laureátov Siene slávy navrhuje Nominačná komisia, ktorú vymenúva a schvaľuje Výkonný výbor SBA. Nominovaný laureát by mal spĺňať niektoré z nižšie uvedených kritérií:
 vek nad 60 rokov, laureát, ktorý desiatky rokov vynikal v hre, alebo práci pod slovenskými košmi, alebo ho preslávil v zahraničí
 slovenská, prípadne pôvodná československá národnosť ako prvé (pôvodné) občianstvo; miesto narodenia na Slovensku, výnimočne v inom meste na území ČSR, ak potom uchádzač väčšinu kariéry či života strávil na Slovensku
 športové úspechy do rozdelenia československej federácie: medaila z majstrovstiev sveta alebo majstrovstiev Európy, štart na olympijských hrách, dosiahnutie najväčších úspechov v čase, keď laureát obliekal dres slovenského klubu
 tréner, ktorý v čase ČSR či ČSFR pôsobil pri seniorskej československej reprezentácii, doviedol v čase Československa slovenský tím k československému titulu, alebo sa tiež uplatnil v publikačnej činnosti

Členovia Siene slávy slovenského basketbalu 
 2015: Miloš Bobocký (in memoriam), Boris Lukášik, Miroslav Rehák
 2016: Gustáv Hermann (in memoriam), Ján Hluchý (in memoriam), Josef Křepela (in memoriam), Helena Zvolenská, Zora Staršia-Haluzická, Nataša Lichnerová-Dekanová
 2017: Stanislav Kropilák, Božena Miklošovičová-Štrbáková, Eva Polatseková-Petrovičová (in memoriam), Peter Rajniak (in memoriam)
 2018: Natália Hejková, Ľudmila Pečová-Chmelíková, Dušan Lukášik (in memoriam)
 2019: Ľubomír Kotleba, Antonína Nováková-Záchvějová (in memoriam), Kurt "Kuro" Uberal (in memoriam)
 2020: Valéria Tyrolová (in memoriam), Gustáv Hraška, Yvetta Paulovičová-Polláková, Tibor Vasiľko

Referencie

Externé odkazy 
 Sieň slávy slovenského basketbalu

 
Basketbal na Slovensku
Juraj Jordán Dovala

Mgr. Juraj Jordán Dovala  (* 7. december 1974, Žiar nad Hronom) je český duchovný slovenského pôvodu, vyštudovaný pravoslávny teológ, biskup brnianskej diecézy Cirkvi československej husitskej. Venuje sa písaniu kníh a bylinkám. Hrá a skladá folkové pesničky.

Životopis 
Pochádza z rímskokatolíckej rodiny, teológiu vyštudoval na Pravoslávnej bohosloveckej fakulte Prešovskej univerzity. V roku 2002 konvertoval do Československej cirkvi husitskej. Na kňaza bol vysvätený v roku 2003 v Lounoch. Pôsobil v náboženských obciach v Lounoch (20022004) a Košiciach (2004). Od roku 2005 je farárom v náboženskej obci Hodonín a administrátor excurrendo v Břeclavi. V roku 2006 bol zvolený za predsedu Českej kresťanskej akadémie v Hodoníne.

27. apríla 2013 bol diecéznym zhromaždením brnianskej diecézy Československej cirkvi husitskej zvolený na brniansky biskupský stolec. 8. mája 2013 bol ordinovaný do biskupskej služby v Husovom zbore v Brne na Botanickej ulici. Dňa 30. mája 2020 bol diecéznym zhromaždením potvrdený na biskupskom stolci a pokračuje tak vo svojom episkopáte.

Jeho biskupským heslom je citát z 1. epištoly Jánovej 4,16: „Boh je láska, a kto ostáva v láske, v Bohu zostáva a Boh v ňom“.

S manželkou Andreou Alexiou, s ktorou sa zoznámili a neskôr aj zosobášili na Katarínke, má štyri deti.

Literárna tvorba  
 Kôrkar (Enigma 2005)
 Ticho (Vydavateľstvo Michala Vaška 2007)
 Katedrála (Brněnská diecéze CČSH 2008)
 Kyrie eleison (Brněnská diecéze CČSH 2011)
 Chrám uprostred trhoviska (Vydavateľstvo Michala Vaška 2012)
 Som Husákovo dieťa (Limerick 2012)
 Pozvání do ticha (Karmelitánské nakladatelství 2013)
 Pankáč v kostele (Karmelitánské nakladatelství 2014)
 Chrám uprostřed tržiště : spiritualita všedního dne (Karmelitánské nakladatelství 2017)

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Juraj Jordán Dovala – osobná webstránka
 Cirkev českoskoslovenská husitská v Hodoníne
 Juraj Jordán Dovala – Literárne informačné centrum
 Husitský biskup Dovala: Ak budeme sedieť v kostoloch, ujde nám vlak – rozhovor v denníku Postoj (2015)

 

Slovenskí kňazi
Českí kňazi
Kňazi Cirkvi československej husitskej
Slovenskí spisovatelia
Českí spisovatelia
Absolventi Pravoslávnej bohosloveckej fakulty Prešovskej univerzity v Prešove
Osobnosti zo Žiaru nad Hronom
Ivan Pessel

Ing. Ivan Pessel (* 15. január 1946, Pezinok – † 14. máj 2005, Pezinok) bol slovenský komunálny politik, vysokoškolský pedagóg a od roku 1990 do roku 2002 primátor mesta Pezinok.

Životopis 
Narodil sa v Pezinku. Absolvoval štúdium na Elektrotechnickej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej v Bratislave, kde pôsobil aj ako vysokoškolský pedagóg – odborný asistent na Katedre elektrických strojov a prístojov. Neskôr bol krátko zamestnaný na PR Západoslovenských tehelní.

Od roku 1976 Pessel pôsobil ako tajomník na Mestskom národnom výbore v Pezinku. V roku 1981 sa stal podpredsedom a v roku 1985 predsedom MsNV.

Ako primátor bol predsedom Združenia miest a obcí Malokarpatského regiónu a členom prezídia Klubu primátorov Slovenskej republiky. Od roku 2002 pôsobil ako poslanec Mestského zastupiteľstva v Pezinku. Zároveň bol aj poslancom Bratislavského samosprávneho kraja a riaditeľom bratislavskej firmy.

Náhle zomrel 14. mája 2005 a je pochovaný na cintoríne v Pezinku.

Referencie 

Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Poslanci Bratislavského samosprávneho kraja
Primátori slovenských miest
Osobnosti z Pezinka
Vyučujúci na Fakulte elektrotechniky a informatiky Slovenskej technickej univerzity v Bratislave
Absolventi Elektrotechnickej fakulty Slovenskej technickej univerzity v Bratislave
Alert

Alert je najsevernejšie obývané miesto na Zemi, nachádzajúce sa v kanadskom teritóriu Nunavut na Ellesmerovom ostrove asi 10 km západne od Cape Sheridan. Leží na pobreží zamrznutého Lincolnovho mora. Severný pól je od Alertu vzdialený . Stanica je pomenovaná po lodi HMS Alert, ktorá prezimovala v rokoch 18751876 pri Cape Sheridane.

Pri sčítaní obyvateľstva v roku 2001 mal Alert 75 stálych obyvateľov. Miesto má v niektorých obdobiach viac dočasných obyvateľov, pretože tu je umiestnená vojenská radarová stanica CFS (Canadian Forces Station) Alert a tiež meteorologická stanica ministerstva životného prostredia, atmosférické monitorovacie laboratórium GAW (Global Atmosphere Watch) a letisko Alert.

Prvým doloženým objaviteľom, ktorý dosiahol najsevernejšieho bodu Ellesmerovho ostrova bol Sir George Nares v rokoch 18751876, na jachte HMS Alert. Meteorologická stanica bola vybudovaná v roku 1950 a vojenská stanica v roku 1958. Ďalšími obývanými miestami na Ellesmerovom ostrove sú výskumná základňa Eureka a inuitská osada Grise Fiord.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Klimatické informácie (po anglicky)
 Mapa sídel v teritoriu Nunavut (po anglicky)
 Aktuálny stav počasia – Weatheroffice (po anglicky)

Zdroj 

Sídla v Nunavute
Arktída
Meteorologické stanice
Ellesmerov ostrov
Toast

Toast (čítaj „toust“) je plátok toastového chleba alebo pšeničnej veky opečený v toastovači, na grile alebo na panvici. Toastový chlieb je predávaný ako polotovar (je ho potrebné opiecť) inak nemá správnu chuť. Jeho zlatavý alebo nahnedlý povrch je výsledkom Maillardovej reakcie. Toast sa podáva zvyčajne so syrom alebo šunkou. Tento pokrm pochádza z Anglicka.

Pozri aj 
 sendvič
 hrianka

Iné projekty

Zdroj 

Chlieb a pečivo
Britská kuchyňa
Diaľnica A21 (Rakúsko)

Diaľnica A21 () je 38 kilometrov dlhá rakúska diaľnica, ktorá tvorí juhozápadný obchvat Viedne. Začína pri Steinhäusli na križovatke s diaľnicou A1 a vedie južným a juhovýchodným smerom, pričom na južnom okraji Viedne pri Vösendorfe končí na križovatke s diaľnicou A2 a rýchlostnou cestou S1.

Stavba viedenského vnútorného diaľničného okruhu bola plánovaná už v 30. rokoch 20. storočia, práce boli začaté v roku 1940, o dva roky neskôr však boli kvôli vojnovým udalostiam zastavené. V povojnovej dobe boli preverované aj ďalšie varianty trasovania, vedenie južnejším údolím Helenental ale bolo zamietnuté. Stavba diaľnice A21 bola začatá v roku 1964 a jej prví úsek medzi Vösendorfom a Brunnom am Gebirge bol sprevádzkovaný v roku 1968. Posledná časť bola pre motoristov otvorená v roku 1982, išlo o úsek medzi Mayerlingom a Hinterbrühlom.

Diaľničné križovatky 
  Steinhäusl (km 0) – diaľnica A1 (E60)
  Vösendorf (km 38) – diaľnica A2 (E59) a rýchlostná cesta S1 (E60)

Iné projekty

Externé odkazy 
 A21 Wiener Außenring Autobahn, motorways-exitlists.com (po anglicky)

Zdroj 

21
Doprava vo Viedni
Doprava v Dolnom Rakúsku
SpaceX Crew-1

SpaceX Crew-1 (známy tiež pod názvom USCV-1) bol prvý operačný let americkej kozmickej lode typu Crew Dragon spoločnosti SpaceX. Po testovacích letoch SpaceX Demo-1 a Demo-2 bolo potrebné dokončiť certifikáciu lode, k čomu došlo 10. novembra 2020. Štart letu Crew-1 sa uskutočnil 16. novembra 2020 o 00:27 svetového času (UTC), loď bola vynesená raketou Falcon 9 Block 5 zo štartovacieho komplexu 39 Kennedyho vesmírneho strediska k Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), kam dopravila štyroch členov posádky, ktorí spolu s tromi z predošlej expedície tvorili novú 7-člennú základnú posádku ISS (Expedícia 64). K spojeniu s ISS došlo 17. novembra o 04:01 UTC.

Posádka 
  Michael Hopkins (2), veliteľ, NASA
  Victor Glover (1), pilot, NASA
  Sóiči Noguči (3), letový špecialista 1, JAXA
  Shannon Walkerová (2), letový špecialista 2, NASA

Záložná posádka 
  Kjell Lindgren, veliteľ, NASA
  Akihiko Hošide, letový špecialista, JAXA

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 SpaceX Crew-1 na stránkach NASA 
 SpaceX Crew-1 na stránkach spacefacts.de 

SpaceX
Kozmické lety s ľudskou posádkou
Základné posádky Medzinárodnej vesmírnej stanice
Kozmonautika v 2020
2020 v USA
Andrej Kvas

Andrej Kvas (niekedy uvádzaný ako Ondrej Kvas, ; * 21. november 1883, Békešská Čaba – † 27. január 1974, Budapešť) bol slovenský a maďarský letec a letecký konštruktér, jeden z priekopníkov letectva v Uhorsku.

Život 
Pochádzal z rodiny dolnozemských Slovákov z Bekéšskej Čaby. Podľa vzoru svojho otca sa vyučil za kováča. V Budapešti si s bratom otvoril opraváreň na bicykle a motorky a popritom začal experimentovať s lietaním. V roku 1908 ho oslovil zámožný maďarský inžinier Aladár Koch-Zsélyi s ponukou zostrojiť podľa jeho plánov lietadlo. Vďaka podpore Kochových rodičov mohli konštrukciu lietadla uskutočniť namiesto malej dielne vo väčšej, prenajatej hale. V čase stavby lietadla v Budapešti exhibične lietal slávny Francúz Louis Blériot, lietadlo ktorého si mohli s jeho súhlasom dôkladne poprezerať. Konštrukciu vlastného lietadla dokončili na začiatkom roka 1910.

Lietadlo Zsélyi I. poháňal francúzsky dvojvalcový motor Darracgue s výkonom 32 koní. No počas jedného zo skúšobných letov narazilo a poškodilo sa jeho krídlo. Lietadlo potom prestavali, čím vzniklo lietadlo Zsélyi II. Skrátili trup a zväčšili rozpätie krídla. S týmto lietadlom Aladár Zsélyi ako pilot a konštruktér získal ocenenia, no neskôr pri pristávaní havaroval a ťažko sa zranil, po čom prestal s lietaním, a ďalej sa venoval už len konštruovaniu.

Andrej Kvas následne havarované lietadlo odkúpil a aj z jeho častí postavil úplne nové lietadlo, Kvas 1. Neskôr skonštruoval niekoľko ďalších lietadiel a niekoľko jeho konštrukcií sa zaviedlo aj do služieb v rakúsko-uhorskej armáde. So svojimi lietadlami následne uskutočnil sériu exhibičných letov s cieľom spropagovania letectva. Svoje lietadlá ukázal aj v mnohých slovenských mestách. V roku 1914 sa zúčastnil na vtedy najväčšej leteckej akcii na Slovensku, na aviatickom stretnutí v Piešťanoch.

Počas prvej svetovej vojny sa stal vojenským letcom v rakúsko-uhorskej armáde. Na východnom fronte sa dostal do ruského zajatia. Po návrate sa stal vojakom Maďarskej republiky rád. Po jej porážke sa stiahol z verejného života. Zomrel 27. januára 1974 v Budapešti, kde ho aj pochovali.

Galéria

Referencie

Literatúra

Iné projekty

Externé odkazy 
 Koch a Kvas – Zakladatelia letectva v Uhorsku, oslovma.hu
 Z histórie (česko)slovenského letectva. Lietadlo Andreja Kvasza, cudzis.blog.sme.sk
 Ondrej Kvas – priekopník slovenského letectva, RTVS
 Prvým slovenským pilotom bol báječný človek Andrej Kvas, pravda.sk

Uhorskí leteckí konštruktéri
Maďarskí leteckí konštruktéri
Slovenskí leteckí konštruktéri
Maďarské osobnosti slovenského pôvodu
Osobnosti z Békešskej Čaby
Depersonalizácia

Depersonalizácia je stav, pri ktorej postihnutý vníma svoje telo, myšlienky, emócie alebo senzorické podnety ako cudzie, vzdialené alebo nereálne. Jedná sa o poruchu vedomia, resp. poruchu idiognózie (uvedomovania si seba samého).

Referencie 

Abnormálna psychológia
Duševné poruchy
Jennifer Jason Leigh

Jennifer Leigh Morrow (* 5. február 1962, Hollywood, Kalifornia, USA) známa ako Jennifer Jason Leigh,  je americká herečka. Je známa z filmov ako Miami Blues (1990), Single White Female (1992) a Short Cuts (1993), Dolores Claiborne (1995), The King Is Alive (2000), In the Cut (2003), Zvieracia kazajka (2005), Osem hrozných (2015), Annihilation (2018) či Possessor (2020).

Životopis 
Narodila sa do hereckej rodiny, jej matkou bola herečka Barbara Turner a otec Vice Morrow. Má jednu sestru a jej otec tragicky zomrel v roku 1982.

V roku 1979 bola vyhlásená ako najlepšia herečka za svoj herecký výkon v divadelnom predstavení The Shadow Box.

Kariéra 
Od roku 1976 sa venuje herectvu, no prielom v jej kariére prišiel až v roku 1990. V tomto roku získala ocenenia za jej herecký výkon vo filme Last Exit to Brooklyn z roku 1989. O dosť väčší úspech sa jej dostal aj vo filme Rush, z roku 1991. Ako duševne chorá spolubývajúca sa objavila v roku 1992 vo filme Single White Female, po boku Bridget Fondovej.

V roku 1995 sa predstavila po boku Mare Winnigham, vo filme Georgia. Jej postava bola drogovo závislá rocková speváčka, ktorá žije v tieni jej sestry, ktorú stvárnila Winnighamová. Film získal pozitívne ohlasy a Leigh získala rôzne filmové ocenenia. Niektorí filmový kritici vyjadrili prekvapenie, že nebola nominovaná na Oscara, zatiaľ čo Winninghamová bola nominovaná na Oscara za najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe.

V roku 2004 si zahrala vo filme The Machinist, po boku Christiana Balea. O rok neskôr si zahrala v sci-fi filme The Jacket, po boku Adriena Brodyho a Keiry Knightleyovej.

V roku 2015 si zahrala vo filme Osem hrozných od Quentina Tarantina. Leigh získala niekoľko nominácií za jej herecký výkon, napríklad na ocenenie Academy Awards, Zlatý glóbus či BAFTA.

Osobný život 
V roku 2001 sa zoznámila so spisovateľom a režisérom Noahom Baumbachom, keď účinkovala na Broadwayi. Zosobášili sa 2. septembra 2005. Ich syn sa narodil 17. marca 2010. V roku 2010 Leigh požiadala o rozvod pre rozdielne názory a rozvod bol vykonaný v septembri 2013. V roku 2019 režíroval Baumbach film s názvom Marriage Story, ku ktorému ho inšpiroval proces rozvádzania s Leigh.

Iné projekty

Zdroj 

Filmové herečky USA
Televízne herečky USA
Divadelné herečky USA
Detskí herci
Absolventi Lee Strasberg Theatre and Film Institute
Osobnosti USA ruského pôvodu
Osobnosti USA rakúskeho pôvodu
Osobnosti z Kalifornie
Jaroslav Rezník st.

Jaroslav Rezník st. (* 6. apríl 1942, Lisková) je slovenský redaktor, spisovateľ, funkcionár a otec Jaroslava Rezníka ml.

Pre svoje občianske postoje k udalostiam v roku 1968 musel odísť zo zamestnania z Matice slovenskej a 4 roky bol nezamestnaný. V roku 1975 odišiel do Bratislavy a stal sa pracovníkom Slovenskej literárnej agentúry. V januári 1990 bol zvolený za predsedu Spolku slovenských spisovateľov a od apríla 1993 bol riaditeľom Vydavateľstva Spolku slovenských spisovateľov. V rokoch 1997 – 1999 bol šéfredaktorom denníka Slovenská republika a od mája 2000 redaktorom dvojtýždenníka Tele plus.

Je ženatý, s manželkou Máriou, rodenou Ostrochovskou má tri deti, synov Jaroslava a Branislava a dcéru Máriu. Syn Jaroslav je bývalý generálny riaditeľ Rozhlasu a televízie Slovenska.

TASR niekoľko rokov produkovala jednostranné a oslavné články o Matici slovenskej, Spolku slovenských spisovateľov ale aj o Jaroslavovi Rezníkovi st. Podľa zistení Miroslavy Kernovej všetko nasvedčuje tomu, že tieto články pre TASR, ktorej bol riaditeľom Jaroslav Rezník mladší písal jeho otec. Zmluvu s otcom v roku 2013 podpísal jeho syn – Jaroslav Rezník. Zmienka o zmluve sa v CRZ objavila až v novembri 2017, potom, ako v TASR Jaroslava Rezníka nahradil jeho dlhoročný kolega Vladimír Puchala. Na základe zmluvy dodáva Rezník st. pre TASR „spravodajský materiál“ – najmenej 20 ks správ mesačne. Za 4 a pol roka trvania zmluvy sú to stovky článkov. Kernová uvádza množstvo článkov, v ktorých autor so skratkou JRS napísal pre TASR články, ktoré ospevujú alebo citujú J. Rezníka st. Zaujímavým prípadom je napríklad článok: Slovart vydal monografiu o živote a literárnom diele Jaroslava Rezníka. Kernová žiadala o vyjadrenie zúčastnených.  Jaroslav Rezníka ml. ani st. na otázky nereagovali.

Referencie 

Slovenskí redaktori
Slovenskí spisovatelia
Osobnosti z Liskovej
Cena Daniela Rapanta

Cena Daniela Rapanta je slovenské ocenenie, zriadené Historickým odborom Matice slovenskej (HO MS) v roku 1995 ako najvyššie ocenenie, ktorým oceňuje prínos za rozvoj historických vied, za zásluhy o poznanie slovenských dejín a života Slovákov doma i v zahraničí. Udeľuje sa jednotlivcovi alebo dvom jednotlivcom a to za celoživotné dielo alebo syntetizujúci pohľad a významné prehĺbenie poznatkov o slovenských dejinách. Cena je udeľovaná na počesť slovenského historika a archivára Daniela Rapanta  (* 1897 – † 1988) podľa možnosti 17. apríla, v deň jeho narodenia. Pre študentov histórie a pomocných vied historických, ako aj pre mladých vedeckých pracovníkov, udeľuje HO MS podobnú Cenu Františka Hrušovského.

Zoznam držiteľov ceny 
Ceny sú udeľované v Bratislave ak nie je uvedené inak. Výšku peňažnej odmeny spojenej s Cenou, stanovuje výbor HO MS každý rok osobitne.

 1997: (udeľované v Holíči, rodisku Rapanta) 
 PhDr. Vendelín Jankovič, CSc.
 PhDr. Belo Polla, DrSc.
 1998:
 Prof. PhDr. Richard Marsina, DrSc.
 PhDr. Ján Tibenský, DrSc.
 1999:
 Doc. Juraj Žudel, DrSc.
 PhDr. Július Sopko, CSc.
 2000:
 Prof. PhDr. Vincent Sedlák, CSc.
 Prof. PhDr. Milan S. Ďurica
 2001:
 Doc. František Vnuk
 PhDr. Ladislav Deák, DrSc.
 2002:
 Doc. PhDr. Ivan Chalupecký
 PhDr. Titus Kolník, DrSc.
 2003:
 PhDr. Milan Dubovský
 Prof. PhDr. Jozef Šimončič, CSc.
 2004:
 PhDr. Milan Podrimavský, CSc.
 PhDr. Ľudovít Haraksim, CSc.
 2005: PhDr. Július Mésároš, DrSc.
 2006:
 prof. PhDr. Bohuslav Chropovský DrSc.
 prof. PhDr. Ladislav Tajták, CSc.
 2007:
 prof. PhDr. Matúš Kučera, DrSc., Dr.h.c.
 prof. PhDr. Július Bartl, CSc.
 2008: doc. PhDr. Peter Ratkoš, CSc. in memoriam
 2009: doc. PhDr František Bielik, CSc.
 2010: nebola udelená
 2011: PhDr. Anna Magdolenová, CSc. (zamestnaná v SHÚ MS)
 2012: prof. PhDr. Eva Fordinálová, CSc.
 2013:
 prof. PhDr. Ferdinand Uličný, DrSc.
 prof. PhDr. Ján Lukačka, CSc.
 2014: nezistené
 2015: Anton Hrnko (zdroj aj s vyobrazením diplomu)
 2016:
 Valerián Bystrický (bývalý člen predsedníctva SAV a riaditeľ Historického ústavu SAV)
 Prof. PhDr. Karol Fremal, CSc. (učiteľ na UMB)
 2017: Peter Mulík (zástupca riaditeľa SHÚ MS)
 2018: Jozef Rydlo
 2019: Alena Bartlová a Eva Frimmová

Referencie

Externé odkazy 
 Cena Daniela Rapanta na webe ocenenia.sk

Rapant
Vedecké ocenenia
Matica slovenská
Ivan Chrenko

Ivan Chrenko (* 27. jún 1967, Šaľa) je slovenský podnikateľ, väčšinový vlastník developerskej skupiny HB Reavis Group. V roku 2020 bola odhadovaná hodnota jeho majetku vo výške 1,65 miliardy €.

Životopis 
Začiatkom 90. rokov 20. storočia začal v Šali podnikať v oblasti audiovizuálnej techniky, jeho spoločnosť údajne montovala reproduktory značky Marsyas. V roku 2004 začal svoju kariéru v developerskej spoločnosti HB Reavis, ktorá sa vtedy volala AB Reavis. Postupne sa stal väčšinovým majiteľom spoločnosti. Koncom 90. rokov sa firma preslávila výstavbou prvých veľkých administratívnych centier v hlavnom meste Slovenska. Kancelárske areály od nich vo veľkom skupovala firma B.S.R. Na budovaní Bratislavy sa potom HB Reavis významne spolupodieľal postavením projektu Apollo a Aupark v Petržalke. Za takmer tri desaťročia sa spoločnosť HB Reavis dostala medzi najvýznamnejšie developerské spoločnosti Európy, predovšetkým vo výstavbe kancelárskych priestorov. Chrenkova firma postupne z Bratislavy expandovala do ostatných stredoeurópskych metropol vrátane Prahy, Varšavy a Budapešti. Neskôr do Londýna a následne aj do Berlína.

Žije v Bratislave. S médiami celkovo nekomunikuje a v médiách často jeho tvár nevidieť, aby sa mohol po ulici pohybovať bez ochranky ako normálny človek. Nerád býva spojovaný s väčšinou slovenských miliardárov, ktorí svoje bohatstvo získali začiatkom 90. rokov vďaka vtedajším nedokonalým zákonom.

Referencie 

Slovenskí podnikatelia
Osobnosti zo Šale
Slovenskí manažéri
Zoznam železničných liniek v IDS BK

Toto je zoznam železničných liniek v IDS BK alebo Zoznam železničných liniek v Integrovanom dopravnom systéme v Bratislavskom kraji. Vlakové linky premávajú totižto okrem Bratislavy aj v mestách: Sekule, Trnava, Reca, Senec, Plavecké Podhradie a Kvetoslavov.

Trvalý stav

Špeciálne linky

Galéria

Pozri aj 
 Zoznam električkových liniek v Bratislave
 Zoznam trolejbusových liniek v Bratislave
 Zoznam autobusových liniek v IDS BK
 Zoznam nočných liniek v IDS BK

Referencie 

Doprava v Bratislave
Železnica v Bratislave
Železničné linky
ŠKBD Spišská Nová Ves

Športový klub basketbalu dievčat Spišská Nová Ves, skrátene bežne používané v podobe ŠKBD Spišská Nová Ves, je slovenský ženský basketbalový klub pôsobiaci v meste Spišská Nová Ves. Jeho najväčším doterajším úspechom je zisk bronzových medailí v sezóne extraligy 2012/13. V sezóne 2020/21 pôsobil v Basketbalovej extralige žien.

Hráčsky káder a realizačný tím

Súpiska hráčok – sezóna 20202021 
Zoznam hráčok je aktuálny k 2. decembru 2020.

Referencie 

Slovenské basketbalové kluby
Šport v Spišskej Novej Vsi
Organizácie založené v 1996
BAM Poprad

Basketbalová akadémia mládeže Poprad, často v tvare so skratkou BAM Poprad, je slovenský ženský basketbalový klub, ktorý sídli v meste Poprad. Bol založený v roku 1947 ako súčasť Obchodnej akadémie v Poprade. Najväčšie úspechy vo federálnej ére dosiahol klub pod značkou Lokomotíva Štart Poprad v 80. rokoch 20. storočia, kedy bol súčasťou najvyššej súťaže žien. V samostatnej slovenskej ére patrí klub k pravidelným účastníkom slovenskej extraligy. Jeho najväčším úspechom je zisk troch bronzových medailí v extralige v rokoch 2004-2006 a dve druhé miesta v Slovenskom pohári.

Klubové farby sú fialová, ružová a biela. Svoje domáce zápasy hrá BAM Poprad v Aréne Poprad s kapacitou 2 360 divákov.

Historické názvy 

Zdroj: 

 1947 – OA Poprad (Obchodná akadémia Poprad)
 1950 – VHŠ Poprad
 1957 – TJ Lokomotíva Vagónka Poprad (Telovýchovná jednota Lokomotíva Vagónka Poprad)
 197? – TJ Lokomotíva Štart Poprad (Telovýchovná jednota Lokomotíva Štart Poprad)
 1993 – MBK Poprad (Mestský basketbalový klub Poprad)
 1997 – ŽBK Poprad (Ženský basketbalový klub Poprad)
 2002 – ŽBK DOVE Poprad (Ženský basketbalový klub DOVE Poprad)
 2003 – ŽBK Poprad (Ženský basketbalový klub Poprad)
 2005 – ŽBK Siemens Poprad (Ženský basketbalový klub Siemens Poprad)
 2006 – ŽBK Poprad (Ženský basketbalový klub Poprad)
 2007 – ŽBK Whirlpool Poprad (Ženský basketbalový klub Whirlpool Poprad)
 2013 – zánik
 2013 – obnovená činnosť pod názvom BAM Poprad (Basketbalová akadémia mládeže Poprad)

Dejiny 
V sezóne 2010/11 a 2011/12 získal klub dvakrát druhé miesto v Slovenskom pohári.

Hráčsky káder a realizačný tím

Súpiska hráčok v sezóne 2020/21 
Aktuálna k 3. 12. 2020.

Realizačný tím 
 hlavný tréner – Milan Veverka
 asistenti trénera – Tibor Kmetoni, Jana Janáčková
 lekár družstva – Zdenek Holešovský

Vedenie klubu 
 prezidentka klubu – Andrea Šoltésová

Umiestnenie v jednotlivých sezónach 
Zdroj: 

Legenda: ZČ – základná časť, červené podfarbenie – zostup, zelené podfarbenie – postup, fialové podfarbenie – reorganizácia, zmena skupiny či súťaže

Účasť v medzinárodných pohároch 
 EC 2005/06 – Základná skupina D (4. miesto)

Referencie

Externé odkazy 

 Oficiálna stránka klubu

Slovenské basketbalové kluby
Šport v Poprade
Organizácie založené v 1947
Saurophaganax

Saurophaganax (lat. Kráľ požieračov jašterov) je vyhynutý rod veľmi veľkého mäsožravého Teropóda z čeľade Allosauridae, popísaného v roku 1995. Jeho pozostatky sa našli na území dnešných Spojených štátov Amerických v súvrství Morrison. Jediným druhom je Saurophaganax Maximus.

Popis 
Na to, aký bol veľký, bol pomerne štíhly a ľahký. Pravdepodobne lovil veľké Sauropódy ako Camarasaurus či Brachiosaurus, Stegosaury, primitívne Ankylosaury alebo Ornithopódy, no príležitostne mohol loviť aj iné mäsožravce, ako napríklad Ceratosaura alebo Marshosaura. Na hlave mal hrebienky podobne ako Allosaurus, pravdepodobne slúžili na tienenie pred slnkom alebo na boj s jedincami rovnakého druhu. Tieto výrastky mohli byť pokryté keratínom.

Rozmery 
Tento dravec mal na dĺžku podľa odhadov 10 až 13 metrov, čo z neho robí jedného z najväčších aktívne loviacich teropódov. Vysoký bol pravdepodobne ako dvojposchodový autobus a vážil približne 4500 kilogramov. Lebka pravdepodobne mohla merať až 1,5 metra.

Habitat 
V čase, keď Saurophaganax žil, sa na severozápade USA nachádzalo veľké vnútrozemské more Sundance, ktoré kvôli zdvihu skalnatých vrchov ustupovalo. Podnebie bolo horúce, s obdobiami sucha a vlhka, pravdepodobne tam boli pláne podobné savanám. Zo stromov tam rástli hlavne ihličnany (vtedy boli dominujúcimi stromami po celom svete), ginká, stromové paprade a cykasy. Z rastlín sa vyskytovala hlavne pobrežná vegetácia, prasličky a paprade. Žilo tam množstvo obojživelníkov, plazov, cicavcov, plazov, aj dinosaurov. Vyskytovalo sa tom viac než 20 druhov Sauropódov, niekoľko druhov Stegosaurov a Ankylosaurov, a okolo 15 druhov Ornithopódov. Tiež tam bolo asi 20 druhov teropódov, niektoré mohli pre Saurophaganaxa veľká konkurencia.

Objav 
V roku 1931 našiel na západe Oklahomy paleontológ John Willis Stovall pozostatky veľkého teropóda a o desať rokov neskôr ho v novinách pomenoval Saurophagus Maximus. Neskôr zistili, že meno Saurophagus už má skupina vtákov, takže ho v roku 1995 Daniel Chure pomenoval Saurophaganax. Chure si tiež všimol rozdiel v krčnom stavci exemplára, ktorý mal byť holotyp, preto vybral ako holotyp iného jedinca.

Klasifikácia 
Tento zaujímavý dinosaurus patril do čeľade Allosauridae, ktorá je v infrarade Carnosauria. Karnosaury sa vyznačovali zdobením hlavy a vyspelejšie formy aj krátke ruky. Bol blízky príbuzný s Allosaurom, niektorí ľudia tvrdí, že je jeho ďalším druhom.

 
Infrarad Carnosauria
 
nadčeľaď Allosauroidea

čeľaď Allosauridae

rod Saurophaganax

Zdroje 
https://www.montanajurassic.com/wp-content/uploads/2016/02/Morrison-Basin_Update-1-253x300.jpg

článok Sundance sea na Anglickej Wikipédii

Česká verzia článku Saurophaganax

Anglická verzia článku Saurophaganax

článok Carnosauria na Českej Wikipédii

článok Carnosauria na Anglickej Wikipédii

článok Allosaurus na Slovenskej Wikipédii
Dinosaury
Theropoda
Dinosaury zo Severnej Ameriky
Vyhynuté živočíchy
Rebecca Ferguson

Rebecca Louisa Ferguson Sundström (* 19. október 1983, Štokholm, Švédsko) je švédska herečka. Známa je predovšetkým z televízneho seriálu The White Queen (2013).

Životopis 
Matka Fergusonovej je pôvodom Angličanka a jej otec je Švéd. V jej rodine sa hovorilo švédsky aj anglicky, čiže vie hovoriť plynulo obomi jazykmi. 

Od 13 rokov pracovala ako modelka a objavovala sa v časopisoch a televíznych reklamách na reklamu na kozmetiku, odevy a šperky. 

Od malička sa venovala rôznym tancom a niekoľko rokov učila argentínske tango v tanečnej spoločnosti vo švédskom Lunde.

Kariéra 
Do širšieho podvedomia divákov sa dostala v roku 2013, keď bola obsadená do úlohy Elizabeth Woodville v desaťdielnej historickej televíznej dráme BBC The White Queen. Jej herecký výkon v seriály ohodnotili filmový kritici obrovskou chválou a získala tiež nomináciu na Zlatý glóbus za najlepšiu herečku v minisérii alebo televíznom filme. 

V roku 2015 Fergusonová stvárnila Ilsu Faustovú, hlavnú ženskú úlohu v piatom filme Mission: Impossible - Rogue Nation, za čo získala pozitívne ohlasy u filmových kritikov. Svoju úlohu si zopakovala v šiestom filme Mission: Impossible - Fallout, ktorý vyšiel v roku 2018. 

V roku 2016 hrala vo filme The Girl on the Train po boku Emily Blunt. O rok neskôr, stvárnila švédsku opernú speváčku v muzikály The Greatest Showman. V muzikály sa objavila po boku Hugha Jackmana, Zaca Efrona či Michelle Williams.  

V roku 2019 hrala po boku Ewana McGregora, v horrorovom thrillery Doctor Sleep, ktorý bol natočený podľa knižnej predlohy Stephena Kinga. V roku 2021 bude mať premiéru film Dune, kde stvárni postavu lady Jessicy.

Osobný život 
V roku 2007 porodila Fergusonová syna, ktorého čakala so svojím priateľom Ludwigom Hallbergom. S priateľom sa neskôr presťahovala do Simrishamnu na juhovýchodnom pobreží Švédska. Pár sa rozišiel v apríli 2015. 

V roku 2018 oznámila že čaká druhé dieťa, novým partnerom Rorym. V januári 2019 oznámila, že sa s Rorym zosobášili. Fergusonová s manželom majú dom v Richmonde na juhozápade Londýna kvôli jeho blízkosti k štúdiám Pinewood a Shepperton.

Zdroj 

Švédske filmové herečky
Švédske televízne herečky
Švédske divadelné herečky
Osobnosti zo Štokholmu
Spojená škola (Bratislava, Pankúchova 6)

Spojená škola na Pankúchovej ulici 6 v Bratislave je spojená škola, ktorá vznikla spojením Základnej školy Pankuchová 4 a Gymnázia Pankuchová 6. Nachádza sa v bratislavskej mestskej časti Petržalka.

Rozdelenie 
Škola je rozdelená na gymnázium a základnú školu. 

Gymnázium pripravuje absolventov na štúdium na vysokých školách v triedach s päťročným štúdiom, ktoré sa orientujú na bilingválne štúdium (7902 J 74; druhý vyučovací jazyk bol angličtina) a triedy osemročného štúdia oplývujú študijnými zameraniami ekológia a cudzie jazyky (7902 J 16). 

Informácie o základnej škole:

 triedy pre deti s vývinovými poruchami učenia
 účasť na projektoch: INFOVEK, Škola podporujúca zdravie, Školský jastrabík, Správaj sa normálne, Radosť zo života, Zo všetkého sa dá niečo urobiť - enviroprojekt
 na škole je bazén, poskytuje plavecké kurzy žiakom 1. až 4. ročníka
 spolupráca s Venglošovou futbalovou akadémiou.

Riaditelia školy 
Momentálnou riaditeľkou (2021) školy je PaedDr. Zuzana Butler.

Gymnáziá v Bratislave
Petržalka
Andrea Karnasová

Andrea „Karny“ Karnasová (* 29. január 1974, Bratislava, ČSSR) je slovenská televízna a dabingová herečka.

Kariéra 
Študovala na konzervatóriu v Bratislave. Už počas posledných dvoch rokov štúdia na konzervatóriu hosťovala spolu so Zuzanou Fialovou vo Vojenskom umeleckom súbore. A hoci si podala prihlášku na VŠMU na skúšky neprišla, v ten deň mali predstavenie v Prahe.

K dabingu sa dostala v šestnástich rokoch. Pod prezývkou „Karny“ ju pozná najviac ľudí a pochádza zo seriálu Priatelia, kde dabovala perfekcionistku Monicu. Dnes má za sebou desiatky filmových postáv, jej hlas mohli počuť v seriáloch ako C.S.I.: Kriminálka New York, Monk, Zúfalé manželky alebo JAG. Filmový priaznivci rozpoznajú jej hlas v trilógii Matrix, kde nadabovala Trinity.

Viac priestoru na obrazovke dostala až nedávno. Hrala v Ordinácii v ružovej záhrade aj v Odsúdených. Pomerne pokojnú hladinu slovenských seriálov rozvírila postavou lesbičky Denisy, ktorú stvárnila v seriáli Panelák.

Osobný život 
Karnasovej stroskotalo manželstvo s Ladislavom Hrušovským, ktorý bol ústrednou postavou televízneho seriálu Aféry. Majú spolu dcéru Lujzu.

V súčasnosti študuje estetiku na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.

Filmografia

Filmy 
 1995: Za vrchom vrch
 1996: Zázračná láska
 1997: V zajatí lásky
 1998: A ešte dve frašky...
 1999: Zločin
 2002: Blue Moon
 2009: Nebo, peklo… zem
 2011: Čerešňový chlapec
 2011:	Filmoviedky: Zradení

Seriály 
 20162022: Naši (Andrea „Andy“)
 2017: 1890
 2020: Hniezdo
 2022: Priznanie (Marta Fialová)
 2022súčasnosť: Nemocnica (Angelika)

Zdroje 
 Andrea Karnasová na osobnosti.cz
 

Slovenské televízne herečky
Slovenské dabingové herečky
Osobnosti z Bratislavy
Nickelodeon

Nickelodeon (často skracované na Nick) je americká káblová televízna stanica, ktorú vlastní spoločnosť ViacomCBS. Sídlo spoločnosti sa nachádza v New Yorku. Stanica je programovo zameraná prevažne na divákov vo veku 5 až 10 rokov a v ranných hodinách cez víkend na divákov vo veku 2 až 5 rokov. Stanica vysiela televízne seriály a niekedy aj filmy zo svojej vlastnej či cudzej produkcie.

História 
Stanica vznikla 1. decembra 1977 pod názvom Pinwheel a od 1. apríla 1979 používa názov Nickelodeon. Počas 90. rokov 20. storočia expandovala stanica Nickelodeon do Európy a Ázie.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Česká oficiálna webstránka (po česky)
 Oficiálna webstránka
Základňa nasaditeľných komunikačných a informačných systémov

Základňa nasaditeľných komunikačných a informačných systémov, (skrátene Základňa nasaditeľných KIS alebo ZaNKIS) je „základným prvkom mobilného komunikačného spojovacieho systému a veliteľských stanovíšť, ktorá svojimi technickými a prevádzkovými vlastnosťami a možnosťami umožní prenos informácií všetkých druhov vojsk a služieb, operačnej a taktickej úrovne velenia, pri ich vyvedení do priestorov bojovej činnosti.“ Základňa je podriadená Pozemným silám a dislokovaná v Ružomberku. Od 1. marca 2022 je veliteľom základne pplk. Ing. Miroslav Lengvarský.

Dejiny 
Základňa svoje dejiny odvíja od 3. spojovacej brigády, ktorá vznikla 1. januára 1992 Plzni, k 1. augustu 1992 bola dislokovaná do Ružomberka. K 1. októbru 2001 bola 5. spojovacia brigáda preorganizovaná na Výcvikovú základňu spojovacieho vojska. K 1. júlu 2002 vznikol Spojovací prápor Pozemných síl, ten bol k 1. aprílu 2007 prevelený pod Spojovacie veliteľstvo Nové Mesto nad Váhom. K 1. októbru 2007 vznikla Základňa mobilných, komunikačných a informačných systémov. K 1. júlu 2009 bola prepodriadená pod Veliteľstvo Síl výcviku a podpory, ale k 1. júlu 2014 bola opäť prepodriadená pod Veliteľstvo Pozemných síl.

Činnosť

Hlavné úlohy 
Medzi hlavné úlohy základne patrí zabezpečenie komunikačného a informačného prostredia, interoperabilita s telekomunikačnými prostriedkami NATO, zabezpečenie tranzitných komunikačných systémov, podporovať spojenie v pri operácii brigády a práporu, poskytovať spojenie pri misiách v zahraničí či nevojenských operáciach a podieľať sa na doplňovaní a posilňovaní rezortnej telekomunikačnej siete.

Oddelenia základne 
Základňa sa delí okrem iného na:
 1. centrum
 2. centrum
 3. centrum
 Centrum správy NKIS
 Centrum riadenia prevádzky NKIS
 Operačné oddelenie

Velitelia základne 
 plk. Ing. Ivan Borovský 1. január 199231. október 2001
 pplk. Ing. Dušan Žitný1. november 200130. september 2003
 pplk. Ing. Peter Boháč1. október 200330. september 2004
 pplk. Ing. Štefan Slovák1. júl 200230. november 2003 (Veliteľ Spojovacieho práporu)
 pplk. Ing. Jiří Ladra1. december 200331.október 2005
 plk. Ing. Štefan Pobijak1. november 200528.február 2018
 plk. Ing. Marián Šanta1. marec 201830. septembra 2020
 pplk. Ing. Peter Berník1. október 202028. februára 2022 (predtým zástupca veliteľa)
 pplk. Ing. Miroslav Lengvarský1. marec 2022

Referencie 

Pozemné sily Slovenskej republiky
Slovenské vojenské jednotky
Andrej Reiser

Andrej Reiser je slovenský fotograf pôsobiaci v Nemecku, jeden zo zakladateľov fotoagentúry Bilderberg. Venuje sa sociálnemu dokumentu.

Život 
Narodil sa v roku 1949 v Žiline. V reakcií na sovietsku okupáciu Československa v roku 1968 vycestovala jeho rodina do Nemeckej spolkovej republiky, kde študoval fotografiu na prestížnej škole v Essene.

Jeho fotografie boli publikované v mnohých renomovaných časopisoch, ako Stern, Der Spiegel, FAZ-Magazin, Fortune, Epoca, Merian a ďalšie. Od roku 1987 vydáva súbory fotografií, z ktorých mnohé získali významné ocenenia. Bol dlhoročným porotcom súťaže Czech Press Photo.

V roku 1983 založil v Hamburgu fotoagentúru Bilderberg, ktorá je jedným z popredných zoskupení fotožurnalistov v Európe. S ďalšími fotogrami tejto agentúry vydali knihu Neznáme Slovensko.

Knihy 

 DOMENICA und die Herbertstrasse, 1981
 Neznáme Slovensko, 1992
 Andrej Reiser: Leningrad 1990, 2005

Zdroje 

 Osobnosti.sk
 Považská galéria umenia v Žiline
 Dofoto.sk
Asociácia (literatúra)

Asociácia alebo asociatívnosť je združovanie, radenie predstáv na základe určitej podobnosti, kontrastu alebo predchádzajúcej skúsenosti. Moderná poézia, ktorá sa ponárala do vnútra lyrického subjektu a popierala logické myslenie, postupne vypracovala metódu radenia asociácií zbavených kontroly rozumom.

Napríklad v básni „Topole“ od Ivana Krasku: pohľad na topole vyvolá rad predstáv a autor zachytí, čo všetko v ňom obraz topoľov vyvoláva.

Referencie 

Literárne pojmy
Heinrich Klinger

Heinrich Klinger (* 1. október 1832, Bratislava – † 12. január 1905, Viedeň) bol rakúsky priemyselník.

Život 
Heinrich Klinger bol synom židovského obchodníka v meste Preßburg, ktoré bolo súčasťou Rakúskeho cisárstva. V roku 1846 prišiel do neďalekej Viedne, kde ho od roku 1848 zamestnal podnik „Josef und Markus Weiß“. O desať rokov neskôr, v roku 1858, založil vo Viedni obchod s plátnom a v roku 1866 založil fabriku na tkanie vo Zwittau. V rokoch 1868 a 1869 nasledovali pobočky vo Viedni Leopoldstadt a v Budapešti. V roku 1888 nasledovala ďalšia pobočka v jeho rodnom meste Pressburg, známa ako „Klingerka“. Táto továreň zamestnávala až 500 ľudí, a preto ešte v roku 1894 postavil Klingerovu kolóniu, ktorá nestála v jej bezprostrednej blízkosti, ale na Plátenníckej, Súkenníckej a Valchárskej ulici, v blízkosti ktorých, o čosi neskôr, vznikla továreň Gumon. V roku 1898 Heinrich Klinger, ktorý vo svojich továrňach používal mechanické tkacie stroje od roku 1875, dočasne zamestnával viac ako 3 000 pracovníkov. Ako člen Viedenskej obchodnej komory sa Klinger podieľal na príprave obchodných predpisov z roku 1883 a mnoho rokov bol členom predstavenstva Israelitische Kultusgemeinde Wien, ktorej prezidentom bol v rokoch 1897 až 1903. V priebehu rokov odovzdal svoju prosperujúcu spoločnosť svojmu synovi Ernstovi Klingerovi (18621928), ktorý už v mladom veku pôsobil v spoločnosti svojho otca.

Referencie

Zdroj 

Rakúski podnikatelia
Osobnosti z Bratislavy
Katarína Aulitisová

Katarína Aulitisová (* 24. október 1964, Piešťany) je slovenská bábkoherečka a vysokoškolská pedagogička.

Životopis 
Pochádza z Piešťan. V roku 1986 vyštudovala bábkoherectvo na DAMU v Prahe. 

Je autorkou divadelných adaptácií, divadelných hier a televíznych scenárov. Je zakladateľkou nezávislého Divadla PIKI, v ktorom pôsobí od roku 1990. V rokoch 1999 – 2009 pripravovala pre RTVS televíznu reláciu pre deti Elá hop, v ktorej aj účinkovala. Od roku 2012 učí na Katedre bábkarskej tvorby VŠMU. V roku 2017 sa stala umeleckou šéfkou Bratislavského bábkového divadla. Počas svojej kariéry spolupracovala s umeleckými a kultúrnymi inštitúciami:
 Divadlo DRAK Hradec Králové, Česko (1986 – 1988)
 Divadlo ARÉNA - medzinárodný inštitút pohybového divadla (1992 – 1993)
 Pantomimentheater Milana Sládka, Kolín nad Rýnom, Nemecko (1990 – 2011)
 Divadlo Taptoe Gent, Belgicko (1994)
 Bábkové divadlo Maribor, Slovinsko (2006)
 Centro Teatro di Animazione de figure, Taliansko (2002 – 2006)
 Lutkarnica Koper, Slovinsko (2007)
 Divadlo Fru Fru, Slovinsko (2008)
 Bábkové divadlo Ljubljana, Slovinsko (2008)
 Bábkové divadlo Žilina (2008, 2017, 2019)
 Bratislavské bábkové divadlo (1989 – 1990, 2016 – 2017, 2020)

V súčasnosti žije v Pezinku. S manželom Ľubomírom Piktorom majú dcéry Jazmínu a Lindu.

Ocenenia 
 za umeleckú činnosť s Divadlom PIKI vyše štyridsať ocenení za herecký výkon, scenár, réžiu, kreativitu, či za najhumánnejšie posolstvo
 niekoľko ocenení za predstavenia alebo projekty, ktoré realizovala v zahraničných divadlách a so študentmi

Účinkovanie 
 Elá Hop (TV relácia, 19902009)

Referencie

Zdroj 
Katarína Aulitisová na stránke Bratislavského bábkového divadla

Osobnosti z Piešťan
Slovenskí herci
Slovenskí bábkoherci
Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Vyučujúci na Divadelnej fakulte Vysokej škole múzických umení v Bratislave
Absolventi Akadémie múzických umení v Prahe
Štefan Kožka

Štefan Kožka (* 11. august 1954, Trenčín – † 14. december 2020, Rajka) bol slovenský divadelný a televízny herec a režisér.

Absolvoval VŠMU v Bratislave. Po jej skončení začal v roku 1977 pôsobiť v trnavskom DJP. V roku 1988 prešiel do bratislavského Poetického súboru. Neskôr, po zlúčení Poetického súboru s týmto divadlom, pôsobil v divadle Nová scéna.

Medzi diela, v ktorých účinkoval, patria napríklad muzikály Mata Hari (2013), Fidlikant na streche (2007) a František z Assisi (2010), komédie Figaro sem, Figaro tam (2011) a Šialené nožničky (2010), či hra Ešte jeden do partie (2010). Ako režisér pôsobil na muzikáloch Hair (2003), Muzikálový sen (2011), Cigáni idú do neba (2012), Sláva (2013), Vyhadzovači (2013) a HairSpray (2014). Z televíznej tvorby účinkoval v diele Tisícročná včela (1983), v seriáli Alžbetin dvor (1986), či vo filmoch Sladké starosti (1984), Fontána pre Zuzanu 2 (1993), Zurvalec (1993), Súkromná vojna (1977), Smrť šitá na mieru (1979), Pomocník (1981) a Šiesta veta (1986). Neskôr účinkoval i vo viacerých televíznych seriáloch, ako napríklad Búrlivé víno a Horná Dolná.

Referencie

Externé odkazy 
 
 

Slovenskí divadelní herci
Slovenskí televízni herci
Absolventi Vysokej školy múzických umení
Osobnosti z Trenčína
Úmrtia na COVID-19
King’s College London

King’s College London (neformálne aj King’s alebo KCL) je výskumná univerzita nachádzajúca sa v Londýne. Univerzita bola založená v roku 1829 kráľom Jurajom IV. a Arthurom Wellesley, 1. vojvodom  z Wellingtonu, čím sa radí k najstarším univerzitám v Anglicku. King’s je súčasťou tzv. zlatého trojuholníka elitných univerzít nachádzajúcich sa v Londýne, Oxforde a Cambridgi. V rámci medzinárodných rebríčkov akademických inštitúcií  sa KCL každoročne radí k najvyššie hodnotením univerzitám sveta.

Medzi zamestnancov a absolventov univerzity patrí 14 nositeľov Nobelovej ceny; spoluobjavitelia štruktúry DNA, Highsovho bozónu, priekopníci in-vitro fertilizácie, klonovania a moderného hospicového hnutia, rovnako ako kľúčový vedci stojaci za rozvojom radaru, rozhlasu, televízie a mobilných telefónov. Medzi absolventov univerzity tiež patria viaceré hlavy štátov, premiéri a predstavitelia medzinárodných organizácií. Z titulu svojho založenia King’s požíva kráľovský patronát. Súčasným patrónom univerzity je kráľovná Alžbeta II.

Fakulty 
Fakulta umenia a humanitných odborov
Fakulta zubného lekárstva, ústnych a kraniofaciálnych vied
Fakulta biologických vied a medicíny
Inštitút psychiatrie, psychológie a neurovied
Škola práva Dickson Poon
Fakulta prírodných a matematických vied
Fakulta ošetrovateľstva a pôrodnej asistencie Florence Nightingale
Fakulta sociálnych vied a verejnej politiky
King’s Business School

Laureáti Nobelovej ceny 
 Charles Glover Barkla
 Sir Owen Willans Richardson
 Sir Frederick Gowland Hopkins
 Sir Charles Scott Sherrington
 Sir Edward Victor Appleton
 Max Theiler
 Maurice Wilkins
 Desmond Tutu
 Sir James Black
 Mario Vargas Llosa
 Peter Higgs
 Michael Levitt
 Michael Hughton
 Sir Roger Penrose

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 King’s College London

Univerzity v Anglicku
Školy v Londýne
Anton Petrák

Generálmajor Ing.  Anton Petrák  (* 14. apríl 1912, Viedeň† 7. február 2009, Ružomberok) bol slovenský vojnový veterán, účastník druhej svetovej vojny, príslušník zahraničného odboja.

Život

Mladosť 
Anton Petrák sa narodil 14. apríla 1912 vo Viedni rodičom českého pôvodu. Mladosť prežil v Bratislave. Vyrastal v prostredí slobodného Česko-Slovenska v duchu ideálov náboženskej, národnostnej i politickej tolerancie. V roku 1935 absolvoval Vojenskú akadémiu v Hraniciach na Morave a v hodnosti poručíka bol prijatý za vojaka z povolania v Česko-slovenskej armáde. Ako mladý dôstojník slúžil vo vojenskej posádke Bratislava. Počas výkonu vojenskej služby pôsobil v pešom a tankovom vojsku na rôznych funkciách od funkcie veliteľa čaty až po náčelníka štábu tankovej brigády.

Druhá svetová vojna 
Po rozbití predvojnovej ČSR ušiel cez Budapešť, Belehrad a Bejrút do Francúzska. Vo Francúzsku viedol výcvik brancov. Neskôr odišiel do Spojeného kráľovstva, kde sa prihlásil do česko-slovenskej parašutistickej jednotky. Prešiel funkciami inštruktor, cvičiteľ, tlmočník a veliteľ roty sprievodných zbraní. Po vylodení spojencov v Normandii velil rote v prístave Dunkerque. Osobne ho za vojenské zásluhy vyznamenal maršal Montgomery. V roku 2004 mu bol udelený rad - Rytier čestnej légie Francúzskej republiky.

Povojnové obdobie 
Po vojne sa ako veliteľ roty vrátil späť do vlasti k rodičom a snúbenici. Roku 1948 absolvoval Vysokú vojenskú školu v Prahe. V hodnosti major bol 8. novembra 1949 prepustený z vojenskej služby. Ako bývalý legionár západného frontu, v komunistickom režime čelil vykonštruovaným obvineniam z protištátnej činnosti a velezrady. Bol kruto vypočúvaný a nakoniec aj uväznený. Roku 1960 sa vďaka prezidentskej amnestii dostal na slobodu. Čiastočne ho roku 1968 rehabilitovali. Úplnej rehabilitácie sa dožil až v roku 1990. Vtedy bol povýšený do hodnosti generálmajora.

Anton Petrák zomrel 7. február 2009 v Ústrednej vojenskej nemocnici Ružomberok. Pochovaný je v Bratislave.

Vyznamenania 
 Rad Čestnej légie, V. trieda – Rytier, udelené roku 2004

Bol nositeľom mnohých ďalších česko-slovenských a zahraničných radov, vyznamenaní a medailí.

Referencie

Externé odkazy 
 Ján Štaigl a kol. - Generáli - slovenská vojenská generalita 1918 - 2012, 2. vyd., Magnet Press, ISBN 978-8089169-25-2
 LÁNIK, J. a kol.: Vojenské osobnosti československého odboje 1939 – 1945. Praha 2005. ISBN 80-7278-233-9
 Pamiatku generála Petráka pripomína pamätná tabuľa - Bojovník č. 17/2012, PDF

Nositelia Radu čestnej légie
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra II. triedy – vojenského
Slovenské osobnosti druhej svetovej vojny
Príslušníci Česko-slovenskej armády
Osobnosti druhej svetovej vojny
Slovenskí generáli
29. augusta (Banská Bystrica)

29. augusta je ulica v banskobystrickej mestskej časti Banská Bystrica.

V ulici je trolejbusová a autobusová zastávka MHD, 29. augusta. Približne v strede ulicu pretína Trieda SNP.

Budovy 
 29. augusta 35: Železničná stanica Banská Bystrica
 29. augusta 37: Autobusová stanica/Terminal Shopping Center

Referencie

Externé odkazy 
 Galéria imhd.sk z ulice

Ulice v Banskej Bystrici
Banská Bystrica (mestská časť)
Ulice pomenované po Slovenskom národnom povstaní