joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Chordáty

Chordáty alebo strunovce () sú kmeň mnohobunkových živočíchov, zahrňujúci aj stavovce.

Znaky 
 Telo je dvojstranne súmerné.
 Majú chordu (=chorda dorsalis, chrbtová struna), čo je povrazec chrupavkovitej hmoty prechádzajúci chrbtovou časťou tela a tvoriaci základ vnútornej kostry. Vzniká vyliačením vrchnej časti endodermu. U vývojovo vyspelejších chordátov je vo vyššom veku zatlačená stavcami, ktoré vzniká zo spojiva obklopujúceho chordu.
 Majú endostyl.
 Majú segmentované svalstvo.
 Centrálna nervová sústava (CNS) má tvar trubice, teda je s vnútornou dutinou zvanou neurocel, a nachádza sa na chrbtovej strane.
 Cievna sústava je uzavretá (s výnimkou plášťovcov). Srdce je uložené na brušnej strane.
 Majú žiabrové štrbiny (priečne otvory prederavujúce v prednej časti tráviacu trubicu prechádzajúcu stredom tela), a to aspoň v embryonálnom štádiu (u suchozemských chordátov totiž neskôr zanikajú).

Systematika

Systém používaný v tejto wikipédii (prevažne podľa Benton 2004/2005) 

 podkmeň plášťovce (Urochordata, Tunicata)
 podkmeň kopijovce / bezčrepovce(Cephalochordata, Acraniata)
 (-) Craniata
 podkmeň stavovce (Vertebrata)

Pozn.: V starších systémoch, v ktorých sú sliznatky (Myxini) radené na rovnakú úroveň s ostatnými stavovcami (teda stavovami v užšom zmysle) je „Craniata“ označenie pre sliznatky plus tieto stavovce v užšom zmysle. Dnes – keďže sliznatky z dnešného pohľadu patria pod stavovce – je však Craniata de-facto synonymum pre Vertebrata.

Podľa  
 podkmeň plášťovce (Urochordata, Tunicata)
 podkmeň kopijovce (Cephalochordata, Acrania)
 podkmeň stavovce (Craniata, Vertebrata)
 podkmeň Calcichordata - v moderných systémoch patrí pod tŕňokožce
 podkmeň konodonty (Conodontophora) - v moderných systémoch patrí pod kruhoústnice príp. inde pod stavovce

Podľa nemeckej a francúzskej wiki 
 plášťovce
 bez mena (niekedy označované ako Vertebrata – stavovce v širšom zmysle!!, vo fr. wiki ako "Myomerozoa")
 kopijovce (Acrania)
 stavovce (Craniota, Vertebrata)

Pozn.: Vo fr. wiki je pojem Vertebrata obmedzený na stavovce (Craniata) bez sliznatiek

Podľa anglickej wiki 
 podkmeň plášťovce (Urochordata, Tunicata)
 podkmeň kopijovce (Cephalochordata, Acrania)
 podkmeň stavovce (Craniota, Vertebrata)
 podkmeň sliznatky (Myxini, Hyperotreti)

Pozn.: Sliznatky sú v hore uvedenom slovenskom delení a nemeckom delení pod stavovcami a aj tam podľa najnovších molekulárnych analýz (zač. 21. storočia) fylogeneticky patria.

Iné projekty
Ivan Markovič

JUDr. Ivan Markovič (* 3. jún 1888, Myjava – † 16. február 1944, Buchenwald, Nemecko) bol slovenský právnik, novinár, sociálnodemokratický politik a verejný činiteľ.

Narodil sa v rodine Dr. Júliusa Markoviča a jeho manželky Ľudmily Boorovej. Počas 1. svetovej vojny bol jednym z organizátorov československých légií v Rusku, obhajoval Masarykovu koncepciu odboja. Od roku 1917 bol tajomníkom pobočky Čs. národnej rady v Rusku. Od januára 1918 jednal so sovietskou vládou. Na jar 1918 odišiel do Paríža, kde pôsobil ako tajomník Československej národnej rady a šéfredaktor časopisov Československá samostatnosť a La Nation Tchèque. 

Od roku 1918 bol poslancom Revolučného Národného zhromaždenia. V Tusarovej vláde v roku 1920 bol ministrom obrany. Neskôr bol v rokoch 1922 - 1925 ministrom unifikácií a v rokoch 1935 - 1938 podpredsedom poslaneckej snemovne Národného zhromaždenia. V rokoch 1918 – 1939 bol vedúcim predstaviteľom sociálnodemokratickej strany na Slovensku a v rokoch 1921 - 1939 podpredsedom Československej obce legionárskej.

V roku 1939 bol zatknutý v Prahe gestapom; bol väznený v koncentračných táboroch Dachau a Buchenwald, kde zahynul začiatkom roku 1944.

Externé odkazy
 Galéria ministrov národnej obrany 
Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 187 – evanjelická farnosť; pokrstený ako Ivan Pavel Markovič

Slovenskí politici
Osobnosti z Myjavy
Slovenskí právnici
Slovenskí notári
Ministri obrany Česko-Slovenska
Väzni koncentračného tábora Buchenwald
Príslušníci česko-slovenských légií
Sergej Michajlovič Prokudin-Gorskij

Sergej Michajlovič Prokudin-Gorskij (azbukou: Сергей Михайлович Прокудин-Горский ; 31. august 1863, Murom, Vladimirská oblasť, Rusko – † 27. september 1944, Paríž, Francúzsko) bol ruský fotograf a inovátor fotografie.

Životopis 
Vyštudoval chémiu, bol žiakom významných vedcov v Petrohrade, Berlíne a Paríži. Vyvinul ranú technológiu pre farebnú fotografiu.

Vlastný výskum mu priniesol patenty na reprodukciu farebných diapozitívov a projekciu farebného filmu. Okolo roku 1905 si Prokudin-Gorskij naplánoval, že s pomocou nových pokročilých postupov pre vytváranie farebnej fotografie systematicky zdokumentuje ruskú ríšu. Cieľom tohoto ambiciózneho projektu bolo zoznámiť školákov po celom Rusku pomocou jeho „farebnej optickej projekcie“ s rozľahlou a rozmanitou históriou, kultúrou a modernizáciou v ríši. 

Pre svoj postup používal fotoaparát, ktorý v rýchlom slede za sebou exponoval 3 čiernobiele snímky na sklenené dosky, každý cez iný farebný filter. Ak sa súčasne premietli všetky tri svetlom príslušnej farby, zobrazila sa scéna v pravých farbách. Prokudin-Gorskij ale nemal k dispozícii žiadny spôsob, ako zo záberov vytvoriť farebné papierové fotografie.

Vybavený tmavou komorou v špeciálne zariadenom železničnom vagóne, ktorý poskytol cár Mikuláš II., dvoma priepustkami, ktoré mu zaručovali vstup do zakázaných oblastí a podporou zo strany úradov, Prokudin-Gorskij v rokoch 1909 až 1915 dokumentoval Rusko. Jeho snímky zachytávajú široké spektrum námetov od stredovekých kostolov a kláštorov, cez železnice, továrne až po každodenný život a prácu všetkých vrstiev ruského obyvateľstva. O svojej práci usporiadal mnoho prednášok spojených s premietaním.

V roku 1918, po októbrovej revolúcii z Ruska odišiel, najskôr do Nórska, potom do Anglicka a nakoniec sa usadil v Paríži, kde v roku 1944 zomrel.

Jeho unikátne snímky Ruska, vyhotovené tesne pred revolúciou, zachytené na sklenených doskách, v roku 1948 od jeho dedičov zakúpila Knižnica Kongresu USA. V roku 2001 usporiadala výstavu, pre ktorú bolo vytvorených niekoľko desiatok fotografií oskenovaním dosiek a zložením farebných zložiek do jedného celku v počítači. Všetky snímky boli digitálne vyčistené, farby aj kontrast boli upravené a nakoniec boli zábery lokálne retušované tak, aby sa odstránilo prípadné poškodenie pôvodných fotografických dosiek. V roku 2004 dala Knižnica Kongresu vyrobiť digitálne obrazy vo vysokom rozlíšení zo všetkých 1902 záberov.

Galéria

Iné projekty

Externé odkazy 
 Ruský projekt vytvorenia kvalitných reprodukcií  
 Výstava Knižnice Kongresu USA: Ríša, ktorou bolo Rusko  
 Životopis   

Ruskí fotografi
Ruskí vynálezcovia
Christmas in Love

Christmas in Love je taliansky film z roku 2004 nakrútený režisérom Nerim Parentim. Film predstavuje zaujímavú vianočnú komédiu a rozpráva o veselých stránkach lásky. Film sa skladá z troch vzájomne prepojených epizód a je plný zábavných i romantických situácií vo vianočnej atmosfére švajčiarskeho mesta Gstaad. V prostrednej epizóde hrá taliansky herec Massimo Boldi postavu automobilového pretekára (Guida Baldi), ktorý sa zoznámi s krásnou českou modelkou Alenou Šeredovou (Sofia).

Tony Renis získal za najlepšiu pôvodnú pieseň v Taliansku cenu David di Donatello, v Spojených štátoch bol potom nominovaný na Zlatý glóbus.

 Námet: Neri Parenti, Fausto Brizzi, Marco Martani
 Scenár: Neri Parenti, Fausto Brizzi, Marco Martani
 Hudba: Tony Renis
 Kamera: Gianlorenzo Battaglia
 Réžia: Neri Parenti
 Obsadenie: Christian De Sica, Massimo Boldi, Alena Šeredová, Danny DeVito, Cristiana Capotondi, Sabrina Ferilli, Anna Maria Barbera, Ronn Moss, Tosca D'Aquino, Cesare Bocci
 Ďalšie údaje: farebný, 118 min, vianočná komédia
 Produkcia: Taliansko, FilmAuro S.r.l., 2004
 Distribúcia: FilmAuro S.r.l., Taliansko
 Pôvodný jazyk: taliansky (dve verzie - Dolby Digital 5.1 a Dolby Surround)

Externé odkazy 
 David di Donatello z roku 2005
 Nominácia na Zlatý glóbus

Talianske filmy
Filmy z 2004
Nowy Sącz

Nowy Sącz (slov. Nový Sonč, ) je poľské mesto v Malopoľskom vojvodstve.

Má 84 463 obyvateľov (údaj z 1. januára 2005). Nadmorská výška 290 m. Leží severne od pohoria Beskid Sadecki pri ústí Kamienice do Dunajca. Je to regionálne centrum.

Dejiny 
Roku 1292 bolo založené českým kráľom Václavom II. Mestské práva dostalo v 14. storočí od Vladislava IV. Kráľ Kazimír Veľký mu udelil zvláštne práva, ktoré spôsobili rýchly rast mesta, ktorý však skončil po ničivom požiari (1611) a epidémiách a vojnách. Od roku 1772 patrilo mesto k rakúskej provincii Halič a roku 1918 pripadlo Poľsku. V prvej svetovej vojne sa tu krátko nachádzalo hlavné velenie časti východného frontu (Przemysl) spojeneckých vojsk Rakúska-Uhorska a Nemeckej ríše. V rokoch 1975 – 1998 bol Nowy Sącz hlavným mestom jedného z vojvodstiev.

Partnerské mestá 
  Elbląg, Poľsko
  Prešov, Slovensko
  Stará Ľubovňa, Slovensko
  Stryj, Ukrajina
  Tarnów, Poľsko
  Trakai, Litva

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Galéria

Mestá v Malopoľskom vojvodstve
Zoznam starovekých bohov

Toto je zoznam najvýznamnejších starovekých božstiev a ich paralely podľa pôsobnosti a atribútov.

Zoznamy 
{| class="wikitable"
!bgcolor="#7fffd4" |Boh
! bgcolor="#7fffd4" |Staroveké Grécko
! bgcolor="#7fffd4" |Staroveký Rím
! bgcolor="#7fffd4" |Staroveký Egypt
!bgcolor="#7fffd4" |Staroveký Sumer
|- 
| Najvyší boh||Zeus||Jupiter||Amon||Enlil
|- 
|Bohyňa múdrosti||Aténa||Minerva||-||-
|- 
|Bohyňa manželstva||Héra||Juno||Eset||-
|- 
|Boh morí||Poseidon||Neptún||-||-
|- 
|Boh posmrtného života||Hádes||Pluto||Usir||-
|- 
|Bohyňa poľnohospodárstva||Demeter||Ceres||-||-
|-
|Boh slnka||Hélios||Sol||Aton||Utu
|- 
|Boh slnečného kotúča a svetla||Apolón||Apolón||Re||-
|- 
|Bohyňa lovu||Artemis||Diana||-||-
|- 
|Boh vojny||Ares||Mars||Sachmet||Gugalanna
|- 
|Bohyňa krásy a lásky||Afrodita||Venuša||Eset||Inanna
|-
|Bohyňa križovatiek a kúziel|| Hekaté ||-||-||-
|-
|Boh nežnej lásky||Eros||Amor||-||-
|- 
|Boh obchodu||Hermes||Merkúr||Seth||Enki
|- 
|Boh kováčstva||Hefaistos||Vulkán||Ptah||-
|- 
|Boh vína||Dionýzos||Bakchus||-||-
|- 
|Boh lekárstva||Asklepios||Aesculapius||Imhotep||-
|- 
|Bohyňa zeme||Gaia||Tellus||-||Ninhursag
|- 
|Boh roľníctva||-||Saturn||Hapi||Ninurta
|- 
|Boh oblohy||Uranos||-||Hórus||-
|- 
|Bohyňa víťazstva||Nike||Viktória||-||-
|-
|Boh času||Kronos||Saturn||-||-
|-
|Boh spánku||Hypnos||Somnus||-||-
|-
|Bohyňa rannej zory||Éós||Auróra||-||-
|-
|Bohyňa mesiaca||Seléné||Luna||Chons||-
|-
|Bohyňa a ochrankyňa domáceho kozuba||Hestia||Vesta||-||-
|-
|Boh strachu
|Fobos a Deimos ||-||-||-
|-}

 Zoznam starovekých bohov
 Zoznam starovekých bohov
 Zoznam starovekých bohov
 Zoznam starovekých bohov
 Zoznam starovekých bohov
Starovekí bohovia
Niue

Niue (po angl. aj Savage Island) staršie Samosprávne zámorské teritórium ostrova Niue je osamotený koralový atol v Tichom oceáne, samosprávne voľne pridružené územie Nového Zélandu, súčasť Novozélandského kráľovstva.

Dejiny 
Objavil ho roku 1774 James Cook. Vnútorná lagúna ostrova sa vyzdvihnutím zmenila na zalesnenú rovinu. Až do začiatku 18. storočia sa zdá, že Niue nemala žiadnu národnú vládu ani národného vodcu; náčelníci a hlavy rodín vykonávali autoritu nad segmentmi obyvateľstva.

Geografia 
Leží medzi súostrovím Tonga a Cookovými ostrovmi. Ostrov je bujne zarastený rastlinstvom. Niue nemá žiadnu rieku ani jazerá. Taktiež nemá žiadne prirodzené prístavy, zátoky ani piesčité pláže. Ostrov dookola lemujú ostré útesy.

Podnebie je tropické. Celoročné priemerné teploty sa pohybujú okolo 26-28°C, najnižšia nameraná teplota bola 11°C, avšak najnižšie teploty bežne neklesajú pod 20°C (júl-august).

Ekonomika 
Ekonomika štátu je fluktuačná. V roku 2004 zasiahol ostrov cyklón Heta a zasadil silnú ranu do ekonomiky aj populácie štátu, ktorá je trvale klesajúca. Väčšina obyvateľov sa odsťahovala na Nový Zéland. Odvtedy sa krajina len pomaly spamätáva a regeneruje, zväčša len za prispenia rôznych zahraničných grantov a pomoci. Príjmy sú najmä z turistiky, pestovania vanilky a rybolovu. Ako zdroj elektrickej energie sú majoritne použité solárne panely.

Cestovný ruch je jedným z troch prioritných hospodárskych sektorov (ďalšie dva sú rybolov a poľnohospodárstvo) pre hospodársky rozvoj. V roku 2006 dosiahli odhadované výdavky návštevníkov 1,6 milióna NZD (čo zodpovedá približne 2 miliónom USD v roku 2021), čím sa cestovný ruch stal pre Niue hlavným odvetvím. 

Jediným letiskom je medzinárodné letisko Niue. Air New Zealand je jedinou leteckou spoločnosťou, ktorá lieta dvakrát týždenne z Aucklandu.

Začiatkom 90-tych rokov 20. storočia slúžilo medzinárodné letisko Niue miestna letecká spoločnosť Niue Airlines, ale v roku 1992 bola zatvorená.

Kultúra 
Kultúra a zvyky obyvateľov sú typicky polynézske.

Niue je rodiskom novozélandského umelca a spisovateľa Johna Pulea. Autor knihy The Shark That Ate the Sun (Žralok, ktorý jedol slnko) tiež maľuje na plátno vzory inšpirované látkou tapa. V roku 2005 spolu s austrálskym spisovateľom a antropológom Nicholasom Thomasom napísal Hiapo: Past and Present in Niuean Barkcloth, štúdiu o tradičnej umeleckej forme Niuean. Matafetu Smith založila prvú ženskú tkáčsku skupinu Niuean v Aucklande.

 Tým, že Niue nemá rieky, sú vody okolo ostrova krištáľovo priehľadné až do hĺbky desiatok metrov a koraly zdravé. Využíva sa to najmä pri potápaní a vedeckých pozorovaniach. 
 Vláda Niue poskytuje pre všetkých svojich obyvateľov voľne dostupné pripojenie na internet prostredníctvom Wi-Fi. Sieť sa však prebudováva na ADSL pripojenie.

Zdroje 
-Tento článok je úplný alebo čiastočný preklad z anglickej Wikipédie

https://en.wikipedia.org/wiki/Niue

Referencie 

 
Geografia Nového Zélandu

Krajiny Austrálie a Oceánie
Dobroslav Chrobák

Ing. Dobroslav Chrobák (* 16. február 1907, Hybe – † 16. máj 1951, Bratislava), bol slovenský prozaik, esejista, kultúrny publicista a literárny kritik.

Životopis 
Narodil sa ako druhé zo štyroch detí v rodine krajčíra a osvetového pracovníka Ondreja Chrobáka (1871 - 1935) a Márie Čániovej. Študoval na gymnáziu v Rožňave a Liptovskom Mikuláši, neskôr na Vyššej priemyselnej škole v Bratislave. Štúdium ukončil v roku 1934 na Českom vysokom učení technickom v Prahe. Po návrate na Slovensko v roku 1934 pôsobil ako redaktor Rádiožurnálu v Československom rozhlase v Bratislave. 
V roku 1945 sa D. Chrobák stal riaditeľom krátkovlného vysielania na Slovensku a od júna 1947 bol hlavným riaditeľom rozhlasu na Slovensku. Od februára roku 1946 bol riadnym členom Komunistickej strany Československa. 
D. Chrobák zomrel v Bratislave po neúspešnej operácii rakovinového nádoru na mozgu. Pochovaný bol v sobotu 19. mája 1951 v Hybiach.

Tvorba 
Už ako študent písal poviedky, bol kronikárom obce, zberateľom prísloví a porekadiel. Ako 17-ročný debutoval v Studentskom časopise svojou prvou poviedkou. Ďalšie prózy venoval tematike dediny a prírody. Usiloval sa o prekonanie postupov opisného realizmu a zameral sa na fantastiku až mýtickosť prírody.

Knižne debutoval knihou poviedok a noviel Kamarát Jašek. Rozvinul základné myšlienky naturizmu. Vedel využiť i cudzie podnety na vlastnú inšpiráciu. Vidieť to hlavne v románovej novele Drak sa vracia, ktorá patrí k základným dielam slovenského naturizmu. Je tiež autorom recenzií a kritík, najmä medzivojnovej prózy, úvah o umení, referátov o výtvarníkoch. Spolu so Štefanom Letzom zostavil Slovenský literárny almanach a vydal Rukoväť dejín slovenskej literatúry, ktorá plnila funkciu malého slovníka slovenských spisovateľov.

Veľký vplyv na jeho tvorbu mali viacerí autori európskej prózy, ako napr. Hermann Hesse, Henri Pourrat či Knut Hamsun. Okrem vlastnej tvorby sa venoval tiež prekladom, napr. z ruštiny.

Dielo 
1924 – Les, poviedka
1925 – Náraz priam centrický, poviedka
1930 – Holé steny, skica (len fragment)
1931 – Dva kamenné dni, novelistická črta
1931 – Ábel Orphanides, fragment
1931 – Slovenský literárny almanach
1932 – Rukoväť dejín slovenskej literatúry
1932 – Ábel Jariabek, fragment
1934 – Šľachtické hniezdo, preklad diela od I. S. Turgeneva
1937 – Kamarát Jašek, zbierka poviedok a noviel
1943 – Drak sa vracia, románová novela

Referencie

Literatúra 
  

 
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí prozaici
Slovenskí prekladatelia
Absolventi Českého vysokého učení technického
Osobnosti z Hýb
Mariány

Mariány alebo Mariánske ostrovy je súostrovie 17 ostrovov, nachádzajúce sa v západnej časti Tichého oceánu v Mikronézii. Súostrovie je vulkanického pôvodu a jednotlivé ostrovy sú obkolesené koralovými útesmi. Politicky sú rozdelené medzi Guam a Severné Mariány.

Dejiny 
Mariány objavil v roku 1521 Fernando Magalhaes. V roku 1667 si ich privlastnilo Španielsko a pomenovalo ich podľa španielskej kráľovnej Márie Anny Habsburskej (španielsky: Mariana de Austia). Do roku 1667 sa volalo Zlodejské ostrovy (Ladrone Islands), potom ešte až do 19. storočia neformálne (ale po španielsky, teda Islas de los Ladrones). Po španielsko-americkej vojne (1898) Španielsko postúpilo ostrov Guam Spojeným štátom a zvyšok predalo Nemecku. V roku 1914 nemecké ostrovy (Severné Mariány) obsadilo Japonsko a po skončení prvej svetovej vojny Spoločnosť národov ostrovy zverila Japonsku. Počas druhej svetovej vojny tu v roku 1944 bojovali americké a japonské vojská. USA sa chceli ostrovov zmocniť ako základne na nálety na Japonsko. Podarilo sa im to a práve odtiaľto leteli Enola Gay a Bockscar, lietadlá ktoré zhodili atómové bomby na Hirošimu a Nagasaki.

Referencie

Iné projekty 

Ostrovy Tichého oceánu
Melanézia

Melanézia (z gr.: μέλας čierny, νῆσος ostrov, teda „Čiernoostrovie“) je časť Oceánie na juhozápade Tichého oceána medzi rovníkom a 20 stupňami južnej šírky a 130170 stupňov výchdnej dĺžky. Rozloha spolu je asi . 

Hlavní obyvatelia sú tzv. Melanézania a na Novej Guinei Papuánci. Pojem Melanézania sa zdá byť z moderného pohľadu prekonaný a lepšie je ho nahradiť pojmami Austronézania a Papuánci (podľa jazykových rodín austronézske jazyky a papuánske jazyky).

Pojem prvý raz použil Jules Dumont d’Urville v roku 1832 (pozri pod Polynézia).

Nachádza sa severne a severovýchodne od Austrálie. Patria sem nasledujúce ostrovy:
 jadro Melanézie (obyvatelia sa sami považujú za Melanézanov):
 Bismarckovo súostrovie (časť Papuy-Novej Guiney)
 Fidži
 Nová Kaledónia
 Nová Guinea (záp. časť súčasť Indonézie, vých. časť súčasť Papuy-Novej Guiney)
 Moluky (súčasť Indonézie)
 Šalamúnove ostrovy (záp. časť súčasťou Papuy-Novej Guiney, vých. časť britské územie)
 Ostrovy Torresovho prielivu
 Vanuatu (bývalé Nové Hebridy)
 ostatná Melanézia (obyvatelia majú rôznych praotcov):
 Flores (súčasť Indonézie)
 Nauru
 Sumba (súčasť Indonézie)
 Timor (časť súčasť Indonézie, časť štát Východný Timor)
 Tonga

Aj ďalšie ostrovy na západ of Novej Guiney, napríklad Halmahera, Alor a Pantar sa niekedy považujú za súčasť Melanézie.

Ďalšie časti Oceánie 
 Polynézia
 Mikronézia (región)

Iné projekty

Externé odkazy 
 UNSD Methodology – Standard country or area codes for statistical use (M49)
 Polynesian origins: Insights from the Y chromosome
 Independent Histories of Human Y Chromosomes from Melanesia and Australia
 Bird checklists for Melanesian islands
 Anglican historical texts related to Melanesia
 Ancient humans, dubbed 'Denisovans', interbred with us 
 Long strand of DNA from Neanderthals found in people from Melanesia

Austrália a Oceánia
Ostrovy Tichého oceánu
Franská ríša

Franská ríša (regnum Francorum) bol včasnostredoveký štát, ktorý vznikol koncom 5. storočia po obsadení rímskej provincie Galie germánskym kmeňom salických Frankov (nazývaných aj sálski Frankovia).

Dejiny 
Za vlastného zakladateľa Franskej ríše (486) sa považuje Chlodovik I. (481—511), súčasne zakladateľ dynastie Merovejovcov. Po jeho smrti si ríšu rozdelili medzi sebou jeho synovia (Neustria,
severozápadná časť Galie s Parížom; Austrázia, severovýchodná časť Francúzska; Burgundsko). 

V prvej polovici 6. storočia sa Franská ríša rozprestierala už na celom území dnešného Francúzska a západnej časti Nemecka. V 7. storočí stratili franskí králi (z rodu Merovejovcov) faktickú moc a skutočnými vládcami sa stali Majordómovia.

V roku 687 majordóm Austrázie Pipin II. opäť trvalo zjednotil celú ríšu a stal sa zakladateľom dynastie Karolovcov, ktorá však ešte nemala kráľovský titul. Dobyl aj pre pápeža územie Ravenského exarchátu. Majordóm Karol Martel (714 - 741) porazil moslimov v bitke medzi mestami Poitiers a Tours, a (732), tak zastavil ich prenikanie do vnútrozemia Európy z Pyrenejského polostrova. Jeho syn Pipin III. Mladší, Krátky poslal pápežovi Zachariášovi list, v ktorom sa spytoval, či môže byť kráľ bez moci, alebo má byť kráľom ten, kto vládne. Prinútil merovejovského kráľa Childericha III., aby vstúpil do kláštora a sám sa stal kráľom; predstavitelia dynastie tak od roku 751 získali kráľovský titul. Najvýznamnejším franským panovníkom bol Karol Veľký (768 - 814), ktorý od r. 800 prijal titul cisára. Súdna reforma Karola Veľkého kodifikovala vývoj feudalizmu, lebo ňou sa vyššia právomoc vo vojenstve a súdnictve stala atribútom pozemkového vlastníctva. Takisto prispel ku kultúre reformou písma - mních Alkunín zaviedol latinskú minuskulu. Vo Franskej ríši najlepšie možno sledovať vznik feudalizmu. 

Po smrti Karolovho syna a nástupcu Ľudovíta Pobožného (840) sa verdunskou zmluvou rozdelila (r. 843) Franská ríša na Východofranskú (Ľudovít Nemec; Nemecko)
a Západofranskú ríšu (Karol Holý; Francúzsko) a na Talianske kráľovstvo (Lothar; spolu s Burgundskom).

K prvým priamym bojovým kontaktom našich predkov s Franskou ríšou došlo v prvej polovici 7. storočia, keď kráľ Austrázie Dagobert I. († 638) prenikol až na územie naddunajských Slovanov, kde vtedy vládol Samo, ktorý bol franským kupcom. Stretli sa v bitke pri Vogastisburgu v roku 631. Z Franskej ríše pochádza jediný písomný doklad o existencii Samovej ríše: Fredegarova kronika.

Pozri aj 
 Frankovia

 
Dejiny Nemecka
Dejiny Francúzska
Simona Stašová

Simona Stašová (* 19. marec 1955, Praha) je česká herečka. Dcéra herečky Jiřiny Bohdalovej.

Život 
Po dvojročnom štúdiu hudobno – dramatického odboru na Štátnom konzervatóriu v Prahe prešla na DAMU. V roku 1976 pôsobila v Jihočeskom divadle v Českých Budějoviciach. V rokoch 1976 – 1990 bola členkou Divadla E. F. Buriana v Prahe a od roku 1993 je členkou Divadla ABC v Prahe. Hosťuje aj na iných pražských a mimopražských divadelných scénach. V televízii hrala vo seriáloch Žena za pultem (1977), Arabela (1979), Letající Čestmír (1984), Sanitka (1984), Přítelkyně z domu smutku (1992), Pomalé šípy (1993), Když se slunci nedaří (1995), O ztracené lásce (2002), Místo nahoře (2003), I ve smrti sami (2004), Náves (2006). 

Dvakrát bola nominovaná na Českého leva za najlepší ženský výkon vo vedľajšej úlohe (Pelíšky a Román pro ženy).

Filmografia 
 1975: Mys dobré naděje (Wanda)
 1975: Tak láska začíná (Mihule)
 1976: Parta hic (Marie)
 1979: Jak rodí chlap (Erika)
 1981: Buldoci a třešně (servírka)
 1982: Neúplné zatmění (sestra)
 1985: Pětka s hvězdičkou (paní Hanáčková)
 1989: Blázni a děvčatká
 1989: Nemocný bílý slon (Říhová)
 1989: Příběh '88 (Jitka)
 1990: Pražakům, těm je hej (sekretárka)
 1999: Pelíšky (Šebková)
 2000: Musíme si pomáhat (Libuše Šimáčková)
 2000: Oběti a vrazi (Doubravová)
 2001: Babí léto (Marcela)
 2005: Štěstí (Součková)
 2005: Krev zmizelého (Šiclová)
 2005: Román pro ženy (matka Jana)
 2006: Všechno nejlepší!

Externé odkazy 
 Simona Stašová na stránkach csfd

České dabingové herečky
České divadelné herečky
České filmové herečky
České televízne herečky
Držitelia Ceny Thálie
Absolventi Akadémie múzických umení v Prahe
Osobnosti z Prahy
Saki (spisovateľ)

Saki, pôvodným menom Hector Hugh Munro (* 18. december 1870 Akyab, Mjanmarsko – † 14. november 1916, Beaumont-Hamel, Francúzsko) bol britský spisovateľ, zahynul v prvej svetovej vojne.

Diela 
 1900: The Rise of the Russian Empire
 1902: Not-So-Stories
 1902: The Westminster Alice (with F. Carruthers Gould)
 1904: Reginald
 1910: Reginald in Russia
 1911: The Chronicles of Clovis
 1912: The Unbearable Bassington
 1914: Beasts and Super-Beasts
 1914: „The East Wing“ (short story, in Lucas's Annual)
 1914: When William Came
 1923: The Toys of Peace
 1924: The Square Egg and Other Sketches
 1924: „The Watched Pot“ (play, with Cyril Maude)
 1926-1927: The Works of Saki (8 vols.)
 1930: Collected Stories
 1933: Novels and Plays
 1934: The Miracle-Merchant (in One-Act Plays for Stage and Study 8)
 1950: The Best of Saki (ed. by Graham Greene)
 1963: The Bodley Head Saki
 1981: Saki (by A.J. Langguth, includes six uncollected stories)
 1976: The Complete Saki
 1976: Short Stories (ed. by John Letts)
 1995: The Secret Sin of Septimus Brope, and Other Stories

Iné projekty 

Narodenia v 1870
Úmrtia v 1916
Britskí spisovatelia
Antarktický zmluvný systém

Antarktický zmluvný systém (, skrátene ATS), je označenie pre Antarktickú zmluvu (1959) a súvisiace a nádväzné dohody a zmluvy, regulujúce vzťahy medzi štátmi v oblasti Antarktídy. 

Na účely ATS je Antarktída definovaná ako územie južne od 60. rovnobežky.

Súčasti 
Základom je tzv. Antarktická zmluva (Antarktická zmluva o mierovej vedeckej spolupráci a demilitarizácii), podpísaná roku 1959 dvanástimi štátmi vrátane Sovietskeho zväzu a Spojených štátov amerických, ktorá vstúpila do platnosti roku 1961. Zaručuje ochranu prírody Antarktídy, slobodu vedeckého výskumu v tejto oblasti a vylúčenie vojenskej aktivity na tomto kontinente. Bola prvou zmluvou počas studenej vojny, ktorá obmedzovala vojenskú moc. Pozastavila územné nároky štátov na Antarktídu.

Ďalšie časti sú: okolo 200 dohôd - odporúčaní a opatrení, ktoré boli prijaté na konzultatívnych schôdzkach ATCM (Antarctic Treaty Consultative Meetings), Protokolu o ochrane životného prostredia Antarktídy k Zmluve o Antarktíde a ďalších medzinárodných dohôd (napr. ochrana tuleňov, antarktických morských živočíchov a pod.) Napr: 
 Dohoda o ochrane fauny a flóry Antarktídy (Agreed Measures for the Conservation of Antarctic Fauna and Flora) (1964) (platnosť od 1982)
 Konvencia o ochrane antartických tuleňov (The Convention for the Conservation of Antarctic Seals) (1972)
 Konvencia o ochrane živých morských zdrojov Antarktídy (The Convention for the Conservation of Antarctic Marine Living Resources) (1980)
 Konvencia o úprave aktivít v oblasti antartických nerastných zdrojov (The Convention on the Regulation of Antarctic Mineral Resource Activities) (1988) (podpísaná v roku 1988, ale potom zamietnutá a teda neplatná)
 Protokol o ochrane prírodného prostredia Antarktídy a Dohoda o zákaze ťažby nerastných surovín do roku 2041 (The Protocol on Environmental Protection to the Antarctic Treaty…) (1991) (platnosť od 1998)

Pozri aj 
 Územné nároky na Antarktídu

Externé odkazy 
 Zmluva o Antarktíde - úplné znenie Zmluvy o Antarktíde na anglickej Wikisource
 Medzinárodnoprávne postavenie Antarktídy a ochrana jej životného prostredia - článok na servere national-geographic.cz

Antarktída
Medzinárodné zmluvy
Medzinárodné zmluvy o životnom prostredí
Medzinárodné právo
Svätý Martin (ostrov)

Svätý Martin (, ) je tropický ostrov v Karibskom mori, približne  východne od Portorika. 

Jeho územie () je rozdelené medzi štáty Francúzsko a Holandsko. Južná časť patriaca Holandsku sa nazýva Sint Maarten a je časťou Holandského kráľovstva; severná francúzska časť sa nazýva Saint-Martin a je samostatnou zámorskou správnou korporáciou Francúzska (do januára 2007 bola voľnou súčasťou francúzskeho zámorského departementu a regiónu Guadeloupe). 

Je to najmenšie obývané územie rozdelené medzi štáty (nerátajúc jazerá, ktoré ležia na hraniciach Spojených štátov a Kanady).

V južnej, holandskej časti ostrova sa nachádza letisko Princess Juliana International Airport, ktoré je svetoznáme svojím netradičným letovým koridorom pre prílet lietadiel. Keďže prah  dráhy leží v bezprostrednej blízkosti pobrežia, lietadlá pristávajúce smerom od mora prelietavajú pláž Maho a priľahlú cestu vo veľmi nízkej výške – 10 až 20 metrov nad hlavami ľudí. Vstup na pláž je na vlastnú zodpovednosť.

Iné projekty 
 

Guadeloupe
Holandsko
Ostrovy Francúzska
Ostrovy Holandska
Holandské Antily
Sint Maarten
Oliva

Oliva môže byť:
 rod rastlín z čeľade olivovitých, staršie olivovník, pozri oliva (rod)
 plod olivy európskej, pozri oliva (plod)
 druh morského slimáka s farebnou ulitou, pozri oliva (slimák)
 anatomická štruktúra predĺženej miechy, pozri pod predĺžená miecha
 rukoväť v kovaní okna, ktorá sa používa na otváranie a zatváranie okenných krídiel, pozri oliva (okno)
 oliveta
 iný predmet podobný olive, napríklad gombík
 potok v okrese Malacky, pozri Oliva (potok)
 sieť čerpacích staníc pohonných hmôt, pozri Oliva (sieť čerpacích staníc)

Pozri aj 
 Pavol Ušák Oliva, slovenský básnik
Vladimír Sýkora (dramatik)

JUDr. Vladimír Sýkora (pseudonymy Juraj Valach, Peter Zvon) (* 9. január 1913, Chrudim – † 19. október 1942, Bratislava) bol významný slovenský dramatik, divadelný kritik a režisér.

Životopis 
Narodil sa v rodine štátneho úradníka. Vyrastal na Slovensku, kam po vzniku Česko-Slovenska prišiel jeho otec Čeněk Sýkora. Ľudovú školu absolvoval v Bratislave a gymnázium pre problémy s prospechom dokončil v Zlatých Moravciach v roku 1932. Po ukončení gymnázia začal študovať právo v Prahe, no po zatvorení českých vysokých škôl štúdium dokončil v Bratislave. Po ukončení vysokej školy sa zamestnal ako právnik vo Všeobecnej úverovej banke, neskôr pracoval v Tatrabanke ako vedúci jej právneho oddelenia. Zomrel na týfus vo veku 29 rokov.

Tvorba 
Od roku 1940 začal písať do časopisu Elán divadelné kritiky pod menom Juraj Valach. Svojimi kritikami a referátmi sa dostal medzi popredných slovenských divadelných kritikov. Jeho referáty vyšli aj knižne pod názvom Divadelné články a kritiky. V tom istom roku ako Peter Zvon tiež napísal svoju prvú divadelnú hru, ktorú nazval Tanec nad plačom. Bola to jemná komédia, v ktorej autor podal konfrontáciu starého a nového sveta, priblíženú aj tým, že sa v texte strieda próza - nová doba, s veršami – stará doba. Hra je kritikou vtedajšej spoločnosti – kultúry, politiky i spoločenského života. Jeho druhá divadelná hra Vzdálená země je komédiou, ktorej dej sa odohráva počas druhej svetovej vojny na opustenom ostrove. Aj v tejto hre sa strieda próza s veršom. Rok 1940 bol pre neho významný aj tým, že si v tomto roku vzal za manželku herečku Činohry SND Oľgu Kadancovú.

Dielo 
1940 - Tanec nad plačom, komédia
1945 - Vzdálená země, komédia
1948 - Divadelné články a kritiky, výber referátov a kritík

Externé odkazy 
 Plné texty diel V. Sýkoru

Slovenskí dramatici
Sústava súdov Slovenskej republiky

Sústava súdov Slovenskej republiky je v zmysle ustanovení čl. 143 Ústavy Slovenskej republiky a § 5 zákona Národnej rady Slovenskej republiky č. 757/2004 Z. z. z o súdoch a o zmene a doplnení niektorých zákonov v znení neskorších predpisov tvorená okresnými súdmi, krajskými súdmi, Najvyšším súdom Slovenskej republiky a Špecializovaným trestným súdom. Špecializovaný trestný súd nahradil Špeciálny súd, ktorý bol nálezom Ústavného súdu Slovenskej republiky sp. zn. PL. ÚS 17/08 z 20. mája 2009 uznaný za protiústavný pre jeho špecifické postavenie k súdnej moci.

Vojenské súdy boli uplynutím dňa 31. marca 2009 zrušené, pričom ich pôsobnosť prešla na všeobecné súdy.

Ústavný súd Slovenskej republiky stojí mimo sústavy súdov.

Všeobecné súdnictvo

Najvyšší súd 
 Najvyšší súd Slovenskej republiky, so sídlom v Bratislave

Špecializovaný trestný súd 

 Špecializovaný trestný súd, sídlo v Pezinku
 Špecializovaný trestný súd, pobočka v Banskej Bystrici

Krajské súdy 
 Krajský súd v Banskej Bystrici
 Krajský súd v Bratislave
 Krajský súd v Košiciach
 Krajský súd v Nitre
 Krajský súd v Prešove
 Krajský súd v Trenčíne
 Krajský súd v Trnave
 Krajský súd v Žiline

Okresné súdy 
 Okresný súd Bánovce nad Bebravou
 Okresný súd Banská Bystrica
 Okresný súd Bardejov
 Okresný súd Bratislava I
 Okresný súd Bratislava II
 Okresný súd Bratislava III
 Okresný súd Bratislava IV
 Okresný súd Bratislava V
 Okresný súd Brezno
 Okresný súd Čadca
 Okresný súd Dolný Kubín
 Okresný súd Dunajská Streda
 Okresný súd Galanta
 Okresný súd Humenné
 Okresný súd Kežmarok
 Okresný súd Komárno
 Okresný súd Košice - okolie
 Okresný súd Košice I
 Okresný súd Košice II
 Okresný súd Levice
 Okresný súd Liptovský Mikuláš
 Okresný súd Lučenec
 Okresný súd Malacky
 Okresný súd Martin
 Okresný súd Michalovce
 Okresný súd Námestovo
 Okresný súd Nitra
 Okresný súd Nové Mesto nad Váhom
 Okresný súd Nové Zámky
 Okresný súd Partizánske
 Okresný súd Pezinok
 Okresný súd Piešťany
 Okresný súd Poprad
 Okresný súd Považská Bystrica
 Okresný súd Prešov
 Okresný súd Prievidza
 Okresný súd Revúca
 Okresný súd Rimavská Sobota
 Okresný súd Rožňava
 Okresný súd Ružomberok
 Okresný súd Senica
 Okresný súd Skalica
 Okresný súd Spišská Nová Ves
 Okresný súd Stará Ľubovňa
 Okresný súd Svidník
 Okresný súd Topoľčany
 Okresný súd Trebišov
 Okresný súd Trenčín
 Okresný súd Trnava
 Okresný súd Veľký Krtíš
 Okresný súd Vranov nad Topľou
 Okresný súd Zvolen
 Okresný súd Žiar nad Hronom
 Okresný súd Žilina

Ďalšie súdy 
 Špecializovaný trestný súd, so sídlom v Pezinku
 Ústavný súd Slovenskej republiky, so sídlom v Košiciach (nepatrí do sústavy súdov SR, je samostatným súdnym orgánom ochrany ústavnosti)

 
Súdnictvo
Július Maurer

Július Maurer (* 19. jún 1896, Krompachy† 24. máj 1961, Praha) bol slovenský politik za Komunistickú stranu Slovenska a minister vlády Československa.

Biografia 
V mladosti pracoval ako robotník v železiarňach v Krompachoch, Budapešti a v Győri. Pôvodne bol od roku 1915 členom Slovenskej sociálnodemokratickej strany Uhorska. Po roku 1918 patril medzi príslušníkov ľavicového krídla Československej sociálnodemokratickej strany robotníckej a v roku 1921 patril medzi zakladateľov Komunistickej strany Československa na Slovensku, kde sa stal tajomníkom v Spišskej Novej Vsi a neskôr tajomníkom KSČ v Košiciach.

Od roku 1926 žil dlhšiu dobu v Sovietskom zväze, kde pracoval ako robotník, neskôr ako zamestnanec Ľudového komisariátu pre financie. Študoval národohospodárske plánovanie na moskovskej akadémii. Krátko potom pôsobil ako vedúci plánovacieho oddelenia národohospodárskych predmetov na Leninovej škole v Moskve. Bol tiež pracovníkom Ľudového komisariátu priemyslu stavebných hmôt v Smolensku. Počas vojny v rokoch 1944 – 1945 pôsobil ako politický pracovník v Červenej armáde, v štábe 4. ukrajinského frontu.

Politicky sa po roku 1945 angažoval v Československu. V rokoch 1945 – 1946 bol poslancom Dočasného Národného zhromaždenia za KSS. V parlamente zotrval do parlamentných volieb v roku 1946. IX. zjazd KSČ v roku 1949 ho zvolil náhradníkom ÚV KSČ. Členom ÚV KSČ ho potom zvolila celoštátna konferencia KSČ v roku 1952.

Bol tajomníkom oblastného výboru KSČ. Od augusta 1952 do januára 1953 bol ministrom ťažkého strojárenstva vo vláde Antonína Zápotockého. Od januára 1953 potom ministrom bez portfólia v tej istej vláde a v prvej i druhej vláde Viliama Širokého. Slúžil tiež ako československý delegát pri RVHP. Bol mu dva krát udelený Rad republiky.

Zdroj 

Slovenskí politici
Československí ministri bez kresla
Československí ministri ťažkého strojárenstva 
Poslanci česko-slovenského Národného zhromaždenia
Politici ČSSD
Politici KSČ
Politici KSS
Členovia Ústredného výboru Komunistickej strany Česko-Slovenska
Osobnosti česko-slovenského protifašistického odboja
Nositelia Radu republiky
Slovenskí emigranti a exulanti
Osobnosti z Krompách
Ján Petrovič

Ján Petrovič (* 17. jún 1893, Viničné – † 16. máj 1962, Ilava) bol maďarský spisovateľ, politik a verejný činiteľ.
 Otec: Ján Petrovič
 Matka: Anna rod. Kilšová

Externé odkazy 
 Záznam o narodení a krste v matrike riadok 18 - Viničné

Narodenia v 1893
Úmrtia v 1962
Slovenskí politici
Politici HSĽS
Poslanci Snemu Slovenskej republiky
Slovenskí spisovatelia
Narodenia 17. júna
Úmrtia 16. mája
Osobnosti z Viničného
Štefan Polyák

JUDr. Štefan Polyák (prídomok Polyák de Szabolcs, * 2. júl 1882, Budapešť, Maďarsko† 6. máj 1946, Baden-Baden, Nemecko) bol slovenský podnikateľ, slovenský a československý politik a medzivojnový poslanec Národného zhromaždenia za Hlinkovu slovenskú ľudovú stranu, v období  vojnovej Slovenskej republiky pôsobil ako štátny tajomník na Ministerstve zahraničného vecí.

Narodil sa v rodine Vojtecha Polyáka (de Szabolcs) a jeho manželky barónky Kláry Eichlerovej. Navštevoval jezuitské gymnázium Kalsburgu pri Viedni a gymnázium Budapešti, kde následne po vysokoškolských štúdiách zložil doktorát práv. Neskôr získal si diplom agronómie na hospodárskej akadémii Magyarórváre. Po otcovi prevzal hospodárenie na statku v Záblatí. Potom bol hlavným slúžnym a neskoršie sa stal honorárnym županom hlavného notára. V tomto  období absolvoval viacero študijných ciest, počas ktorých pozoroval poľnohospodárske, všeobecné a národohospodárske hospodárske pomery vo viacerých krajinách. Precestoval takmer všetky európske štáty a štáty Južnej Ameriky. Zúčastnil sa tiež Prvej svetovej vojny ako dôstojník a jazdecký kapitán. Po okresných voľbách v roku 1923  stal sa členom trenčianskeho okresného výboru. Zúčastnil sa na práci v rozličných hospodárskych organizáciách a korporáciách. Bol členom Poradného zboru pre vedenie pozemkovej reformy na Slovensku, členom Generálnej paritnej komisie pre poľnohospodárske robotníctvo slovenské a mnohých iných.  

V parlamentných voľbách v roku 1925 sa stal poslancom za HSĽS.  Poslancom sa stal aj po parlamentných voľbách v roku 1929. V oboch volebných obdobiach v snemovni pôsobil v rozpočtovom a poľnohospodárskom výbore, ako aj v zahraničnom výbore. Po vstupe strany do vlády bol expertom strany pre národohospodárske otázky. Zúčastnil sa na medziparlamentnej obchodnej konferencii v Paríži a medziparlamentnej Únie Londýne. Po parlamentných voľbách v roku 1935 prestúpil do hornej komory parlamentu. Ako senátor zasadal v národohospodárskom, rozpočtovom a zahraničnom výbore. 

Po voľbách do Snemu Slovenskej krajiny v roku 1938 sa stal poslancom. V roku 1938 bol súčasne poverený vedúcim Obchodnej priemyselnej komory Bratislave .V roku 1939 stal sa členom širšieho predsedníctva HSĽS. Poslancom bol počas celého obdobia existencie Slovenského štátu. V apríli 1939 bol na návrh Tisovej vlády menovaný do funkcie vedúceho hospodárskeho odboru na ministerstve zahraničia, ako aj do funkcie splnomocneného ministra (štátneho tajomníka) ministerstva zahraničia a mimoriadneho vyslanca. 

Na jar 1945 pred príchodom frontu evakuoval s manželkou a synom do Švajčiarka, kde aj zomrel. Po jeho úteku mu bol skonfiškovaný všetok majetok, vrátane kaštieľa vo Veľkom Záblatí (dnes súčasť Trenčína).

Referencie

Externé odkazy 
 Štefan Polyák v Národnom zhromaždení roku 1933
 Záznam o narodení a krste v matrike záznam číslo 320 – farnosť Szentistvánvárosi v Budapešti; pokrstený ako István Vilmos Béla Polyák

Slovenskí politici
Politici HSĽS
Poslanci Snemu Slovenskej republiky
Slovenskí podnikatelia
Príslušníci zemianskeho stavu
Slovenskí šľachtici
Uhorskí šľachtici
Slovenskí právnici
Osobnosti z Budapešti
Malé jazerá

Malé jazerá je neveľká prírodná rezervácia (rozloha 7,06 ha) nachádzajúca sa v západnej časti ochranného pásma Pieninského národného parku, severozápadne od obce Osturňa vo výške 885 m n.m. Severným okrajom dosahuje štátnu hranicu s Poľskom.

Svoje pomenovania dostala podľa existencie niekoľkých nestálych jazierok, ktorých hĺbka nepresahuje jeden meter. Jazerá nemajú súvislú vodnú hladinu. Len východná časť jazernej panvy je prevažnú časť roka vyplnená vodou, západná časť má močaristý charakter. Jazerá nemajú povrchový odtok.

Podobne ako východne ležiaca prírodná rezervácia Veľké Osturnianske jazero vyskytujú sa tu prevažne rastlinné a živočíšne druhy viažúce sa na biotopy močaríásk a rašelinísk - ostrica oblastá (Carex diandra), všivec močiarny (Pedicularis palustris), vachta trojlistá (Menyanthes trifoliata) a v okolitých smrečinách soldanelka karpatská (Soldanella carpatica).

Prírodná rezervácia bola vyhlásená v roku 1984.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Prírodná rezervácia Malé jazerá, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky
 Poloha na turistickej mape

Zdroje 
 Ochranné pásmo PIENAP

Prírodné rezervácie v Prešovskom kraji
Pieninský národný park
Chránené územia v okrese Kežmarok
Spišská Magura
Osturňa
Veľké osturnianske jazero

Veľké osturnianske jazero je prírodná rezervácia pomenovaná podľa rovnomenného jazera, nachádzajúca sa v západnej časti ochranného pásma Pieninského národného parku, severozápadne od obce Osturňa. Severné ohraničenie rezervácie, rozkladajúcej sa na ploche 48,81 ha, tvorí nevýrazný pohraničný hrebeň Spišskej Magury (hranica s Poľskom).

Dominantnou prírodnou pamätihodnosťou je Veľké osturnianske jazero (), ktoré je s rozlohou 0,25 ha najväčším z troch jazier, nachádzajúcich sa v tejto oblasti. V minulosti vodná plocha jazera dosahovala väčších rozmerov; o niekdajšej veľkosti svedčí močaristé okolie. Jazero vzniklo nahromadením krýh, ktoré sa zosúvali z hraničného chrbta () južným smerom až do nadmorskej výšky 790 metrov. Jazero je zásobované zo severu vtekajúcim bezmenným povrchovým tokom ako aj podzemnými prameňmi, vďaka čomu má vyrovnaný vodný režim počas celého roka. Z jazera vyteká bezmenný potok vlievajúci sa v obci Osturňa do Osturnianskeho potoka.

Z prírodochranárskeho hľadiska je rezervácia zaujímavá výskytom rastlinstva a živočíšstva typických pre vodné biotopy a rašeliniská. Z významnejších druhov flóry sa tu vyskytuje vachta trojlistá (Menyanthes trifoliata), všivec močiarny (Pedicularis palustris), ostrica oblastá (Carex diandra) a mäsožravá rosička okrúhlolistá (Drosera rotundifolia). Zo živočíchov sa tu vyskytujú dva významné endemické druhy - mlok vrchovský (Triturus alpestris) a mlok karpatský (Triturus montandoni).

Prírodná rezervácia Veľké osturnianske jazero predstavuje jeden z mála príkladov zahradených jazier v dôsledku plazivých deformácií svahov vo flyšových horninách Západných Karpát. Bola vyhlásená v roku 1984.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Prírodná rezervácia Veľké osturnianske jazero, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky
 Poloha na turistickej mape

Zdroje 
 
 Ochranné pásmo PIENAP
 Osturnianske jazerá

Prírodné rezervácie v Prešovskom kraji
Pieninský národný park
Jazerá na Slovensku
Chránené územia v okrese Kežmarok
Spišská Magura
Osturňa
Osturnianske jazero

Osturnianske jazero alebo Jazero je prírodná pamiatka v správe štátnej ochrany prírody Pieninského národného parku, ktoré vzniklo zahradením zosuvom paleogénnych hornín.

Nachádza sa v katastrálnom území obce Osturňa v okrese Kežmarok v Prešovskom kraji. Územie bolo vyhlásené v roku 1984 na rozlohe 14,3578 ha, ochranné pásmo nebolo určené. Vodný režim jazera kolíše podľa množstva a intenzity zrážok resp. výparu z jeho hladiny. Okrem toho jazierko zásobujú málo výdatné podzemné pramene. Jazero leží v pohorí Spišská Magura. Neďaleko jeho západného okraja prechádza žltá turistická značka vedúca z Osturne na Magurku. 

Na jej severe sa nachádza bezmenné bezodtokové jazierko () s rozlohou asi . Okolie jazera vypĺňa lesný porast s výrazným zastúpením smreka obyčajného (Picea abies) a jedle bielej (Abies alba). V jazere sa vyskytujú porasty močiarky vodnej (Batrachium aquatilis) a červenavca plávajúceho (Potamogeton natans). Na okrajoch lesného porastu je významná lokalita plavúnika splošteného (Diphasiastrum complanatum).

Predmetom ochrany je: významný geomorfologický útvar, ako aj typické lesné fytocenózy s celým radom vzácnych rastlinných druhov na vedecko-výskumné a náučné ciele. Je to zosuvmi zahradené bočné údolie s jazerom. Výskyt plavuníka splošteného.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Prírodná pamiatka Jazero, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky
 Poloha na turistickej mape

Zdroje 
 Ochranné pásmo PIENAP

Jazerá na Slovensku
Spišská Magura
Chránené územia v okrese Kežmarok
Prírodné pamiatky v Prešovskom kraji
Osturňa
Jezerské jazero

Jezerské jazero sa nachádza v katastrálnom území obce Jezersko v Spišskej Magure. Vzniklo prirodzeným zosuvom flyšových hornín a má dobre zachovanú vodnú hladinu. Leží v nadmorskej výške , má maximálnu dĺžku  a šírku  a zaberá plochu .

Ako prírodná rezervácia s rozlohou  je chránené od roku 1967.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Prírodná rezervácia Jezerské jazero, Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR
 Chránené územia, Štátna ochrana prírody Slovenskej republiky
 Poloha na turistickej mape

Jazerá na Slovensku
Okres Kežmarok
Spišská Magura
Chránené územia v okrese Kežmarok
Prírodné rezervácie v Prešovskom kraji
Jezersko
Morský vánok

Morský vánok (bríza) je typ vetra častý pri moriach, oceánoch alebo väčších vodných hladinách. Analogicky sa dá prirovnať k menšiemu monzúnu.

Celá cirkulácia vetra medzi pobrežím a morom je spôsobená vyrovnávaním tlaku, ktorý spôsobuje pohyby vzdušných más.

Morský vánok je bežný hlavne cez deň. Slečné svetlo svieti na vodnú hladinu a na pevninu. Z fyzikálnych vlastností vody vychádza, že má väčšiu tepelnú kapacitu a dlhšie sa zohrieva. Preto sa pevnina zohreje skôr a sála teplo, ktoré zohrieva vzduch nachádzajúci sa nad ňou. Tento zohriaty vzduch stúpa do väčších výšok odkiaľ sa pohybuje smerom nad vodnú hladinu. Nad pevninou vzniká tlaková níž. Vietor nad morom postupne stráca svoju teplotu a preto klesá opäť dole k vodnej hladine. Nad vodnou hladinou tak vzniká tlaková výš. Z dôvodu vyrovnávaniu tlakov tento už ochladený vietor smeruje opäť k pevnine (do tlakovej níže), kde sa zohrieva a cirkulácia sa opakuje.

Tento vietor pociťujeme ako chladnejší vánok, ktorý fúka od mora, oceánu alebo inej väčšej vodnej plochy.

Po západe slnke sa prestáva zohrievať vodná plocha a pevnina a vzniká tzv. pobrežný vánok

Geografia
Kotlík

Kotlík je najvyššie položené jazero vo Vihorlatských vrchoch. Vzniklo zosuvom sopečných hornín. Nachádza sa v nadmorskej výške  pod Motrogonom (), v oblasti rašelinísk s viacerými drobnými jazierkami v rôznom štádiu zániku v chránenej krajinnej oblasti Vihorlat. 

Jazero zaberá plochu  a má kolísavý stav vodnej hladiny v závislosti od klimatických podmienok (hĺbka kolíše od –). Zo živočíchov sa tu vyskytuje mlok karpatský. Je súčasťou národnej prírodnej rezervácie Motrogon, vyhlásenej v roku 1980 na výmere  s najvyšším 5. stupňom ochrany.

Jazero patrí do územia Vihorlatský prales, skrátene aj Vihorlat, ktoré bolo v roku 2007 zapísané do zoznamu Svetového prírodného dedičstva UNESCO v kategórii Staré bukové lesy a bukové pralesy Karpát a iných regiónov Európy (). Dôvodom boli zachovalé bukové pralesy s vyše 240-ročnými exemplármi. Zároveň patrí do lokality Morské oko (SKUEV0209), ktorá je územím európskeho významu sústavy Natura 2000.

V posledných rokoch počas horúcich suchých liet jazero vysychá a v jeseni zvykne byť už úplne vyschnuté.

Pre verejnosť je jazero neprístupné z dôvodu ochrany prírody, ale i kvôli tomu, že sa nachádza na území vojenského obvodu Valaškovce. Kedysi k nemu viedla oficiálna  žltá turistická značka od Morského oka popri Malom Morskom oku, ktorá dnes už neexistuje.

Galéria 
Kliknite na obrázok pre jeho zväčšenie.

Referencie

Pozri aj 
 Motrogon (národná prírodná rezervácia)
 Malé Morské oko
 Morské oko
 Vihorlatské vrchy
 Vihorlatský prales
 Chránená krajinná oblasť Vihorlat

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape
 Poloha na turistickej / cykloturistickej mape
 Turistická mapa Karpatská turistická cesta, časť 1 (Aurius, 2013), časť 2 (v súborovom formáte PDF)
 Chránená krajinná oblasť Vihorlat

Jazerá na Slovensku
Vihorlatské vrchy
Pobrežný vánok

Pobrežný vánok (bríza) je typ vetra častý pri moriach, oceánoch alebo väčších vodných hladinách. Analogicky sa dá prirovnať k menšiemu monzúnu.

Celá cirkulácia vetra medzi pobrežím a morom je spôsobená vyrovnávaním tlaku, ktorý spôsobuje pohyby vzdušných más.

Pobrežný vánok je bežný hlavne v noci. Po západe Slnka už nie je vodná hladina ani pevnina zohrievaná. Z fyzikálnych vlastností má voda väčsiu tepelnú kapacitu ako pevnina, čo znamená že hoci sa pomalšie zohrieva, je schopná si dlhšie udržať teplotu. V noci tak pevnina vychladne, zatiaľ čo vodná hladina ostáva stále teplejšia. To spôsobuje že vzduch nad vodnou hladinou sa zohrieva a stúpa do výšok – vzniká tlaková níž. Odtiaľto vietor smeruje nad pevninu kde sa ochladzuje a z tohto dôvodu klesá dole. Nad pevninou vzniká tlaková výš. V rámci vyrovnávania tlakov smeruje tento vzduch z tlakovej výše do tlakovej níže, kde sa opäť zohrieva. Vzniká tak vzdušná cirkulácia medzi pevninou a vodnou plochou.

Tento vietor pociťujeme ako príjemný vánok vanúci k moru, oceánu alebo k inej vodnej ploche.

Po východe Slnka sa začína zohrievať vodná plocha a pevnina a vzniká tzv. morský vánok.

Geografia