joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Trebianka

Trebianka je potok na Hornej Nitre, na území okresu Prievidza. Je to pravostranný prítok Nitry, meria 10,6 km a je tokom IV. rádu.

Prameň 
Potok pramení v Strážovských vrchoch na južnom svahu vrchu Boškovie laz (935,2 m n. m.) v nadmorskej výške približne 780 m n. m., v lokalite Kanianske lazy.

Smer toku 
Na hornom toku tečie viac-menej severojužným smerom, na strednom toku obteká Šutovskú horu na ľavom brehu oblúkom vypnutým na západ a na dolnom toku pokračuje juhovýchodným smerom.

Geomorfologické celky 
Strážovské vrchy, geomorfologický podcelok Malá Magura
Hornonitrianska kotlina, geomorfologický podcelok Rudnianska kotlina

Prítoky 
pravostranné: krátky prítok prameniaci severne od kóty 619,5 m, prítok (305,7 m n. m.) z juhozápadného úpätia Boškovie lazu (935,2 m n. m.) 
ľavostranné: prítok z oblasti Panského hája, potok prameniaci na okraji obce Šútovce, Šutovský potok (273,7 m n. m.) a prítok zo západného svahu Riedkej pažite (342,1 m n. m.)

Ústie 
Trebianka sa vlieva do Nitry západne od Laskára v nadmorskej výške približne 243 m n. m.

Obce 
Potok preteká len obcou Šútovce a územím zaniknutej obce Horné Šútovce na hornom toku. Na strednom a dolnom toku preteká pre verejnosť uzavretým vojenským územím.

Znečistenie Trebianky 
2. marca 2007 v Novákoch vybuchol delaboračný sklad Vojenského opravárenskeho podniku. O niekoľko dní inšpektori Slovenskej inšpekcie životného prostredia v Trebianke namerali tridsaťnásobné prekročenie hodnoty šesťmocného chrómu. Boli prekročené aj hodnoty chemickej spotreby kyslíka, dusitanového a dusičnanového dusíka, ako aj ťažkých kovov - ortuti, kadmia, medi a olova.  

Opakované merania v ďalších dňoch už prekročenie limitu nepreukázali, čo potvrdilo predpoklady ktoré znečistenie toku pripisovali explózii .

Referencie 

Potoky na Slovensku
Povodie Nitry
Vodné toky v Strážovských vrchoch
Vodné toky v Hornonitrianskej kotline
Vodné toky v okrese Prievidza
Porubský potok (prítok Nitry)

Porubský potok je potok na Hornej Nitre, preteká územím okresu Prievidza. Je to pravostranný prítok Nitry, má dĺžku 11 km a je tokom IV. rádu.

Prameň 
Pramení v Strážovských vrchoch, v podcelku Malá Magura, na južnom svahu Magury (1 141,3 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 960 m n. m.

Opis toku 
V pramennej oblasti priberá tri krátke prítoky z južných svahov Magury a tečie juhovýchodným smerom. Postupne priberá niekoľko krátkych prítokov: sprava z oblasti Kamenného, dva prítoky z oblasti Poľany a zľava z oblasti Dlhých zemí, vstupuje do Hornonitrianskej kotliny a preteká obcou Poruba. Pod obcou napája Laziansky rybník, pokračuje východojuhovýchodným smerom cez obec Lazany a výrazným oblúkom sa stáča k svojmu ústiu na juh. Do Nitry sa vlieva v nadmorskej výške okolo 280 m n. m. juhozápadne od obce Nedožery-Brezany.

Potoky na Slovensku
Povodie Nitry
Vodné toky v Strážovských vrchoch
Vodné toky v Hornonitrianskej kotline
Vodné toky v okrese Prievidza
Čausiansky potok

Čausiansky potok je potok na Hornej Nitre, vo východnej časti okresu Prievidza. Je to pravostranný prítok Handlovky, má dĺžku 7,4 km a je tokom V. rádu.

Pramení v pohorí Žiar, v podcelku Horeňovo, na juhovýchodnom svahu Mačacieho zámku (Misárskeho; 789,8 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 730 m n. m. V pramennej oblasti priberá dva prítoky, ktoré sa vidlicovito zbiehajú (566,6 m n. m.). Najprv tečie juhozápadným smerom, sprava priberá tri prítoky spod Mačacieho zámku, dva z oblasti Čausianskych lazov a zľava ďalšie dva prítoky spod Chrenovských lazov. Po vstupe do Hornonitrianskej kotliny (podcelok Handlovská kotlina) sa najprv stáča na juhojuhozápad, preteká obcou Malá Čausa a stáča sa na juh. Zľava priberá prítok spod kóty 608,7 m a napokon tečie k ústiu na juhozápad. Do Handlovky sa vlieva pri obci Veľká Čausa v nadmorskej výške okolo 305 m n. m.

Potoky na Slovensku
Povodie Nitry
Vodné toky v Žiari
Vodné toky v okrese Prievidza
Jasenina (potok)

Jasenina je potok na Hornej Nitre, v severozápadnej časti okresu Prievidza. Je to ľavostranný prítok Nitrice, má dĺžku 9,9 km a je tokom V. rádu.

Preteká Strážovskými vrchmi, pramená v podcelku Zliechovská hornatina, na juhovýchodnom úpätí vrchu Strážov () v nadmorskej výške okolo  Sprvu tečie juhozápadným smerom, stáča sa na juhojuhovýchod, z pravej strany priberá dva krátke prítoky, zľava prítok () spod Ubočky () a postupne sa stáča na juh a juhozápad. Sprava priberá prítok prítok spod Vysokej (), zľava z Kohútovej doliny a preteká obcou Gápel. Ďalej priberá dva ľavostranné prítoky z oblasti osady Cobrial a významný prítok sprava, zo Zliechovskej doliny. Nasledujú pravostranný prítok spod Suchého vrchu (), ľavostranný spod Čavojského vrchu () a sprava najvýznamnejší prítok zo Slávikovej doliny. Jasenina sa potom stáča na juh, výrazne sa vlní, zľava priberá ešte tri prítoky: spod Čavojského vrchu, potok Šindeliarska a prítok spod Temešskej skaly (). Pred ústím sa rozvetvuje na dve ramená a pri osade Klin, na katastrálnom území obce Temeš, ústi v nadmorskej výške okolo  do Nitrice.

Potoky na Slovensku
Povodie Nitry
Vodné toky v okrese Prievidza
Rajka (Maďarsko)

Rajka (, ) je obec v Maďarsku, v bezprostrednej blízkosti Bratislavy, asi 2 kilometre od mestskej časti Čunovo, 5 kilometrov od mestskej časti Rusovce, 2,5 kilometra od dedinky Bezenye a 4 kilometre od rakúskej obce Deutsch Jahrndorf.

Rajka má cca 6 500 obyvateľov, žijú tu Maďari, Nemci, Chorváti, Česi, Slováci. V súčasnosti žije v Rajke okolo 4725 (údaj k 1. 5. 2021) slovensky hovoriacich ľudí, väčšina z nich neovláda maďarský jazyk. 

Obec je so Slovenskom spojená tromi hraničnými priechodmi, ktoré všetky ústia do Bratislavy (jeden diaľničný, jeden po ceste prvej triedy a jeden po vedľajšej ceste). Verejnú hromadnú dopravu do Bratislavy zabezpečuje vlaková linka , ktorú prevádzkuje Železničná spoločnosť Slovensko, a. s. v spolupráci s maďarskou GYSEV.

Rajka leží na železničnej trati 132 pôvodne spájajúcej Bratislavu a Szombathely, vybudovanej v posledných rokoch 19. storočia. Význam trate začal upadať po rozdelení Uhorska a pričlenení Bratislavy k Československu. Na začiatku 21. storočia cez Rajku stále jazdili vybrané medzištátne vlaky spájajúce Bratislavu s Budapešťou, regionálne vlaky z Bratislavy do Győru, rovnako ako sezónny vlak do Splitu. Ku dňu 12. 12. 2010 bol zrušený posledný cezhraničný spoj: pár nočných rýchlikov 470/471 Amicus medzi Prahou a Budapešťou. Spoje zo Slovenska boli skrátené do stanice Bratislava-Petržalka, spoje z Maďarska boli ukončené v stanici Rajka. Cestovný poriadok na rok 2012 priniesol ďalšie obmedzenia na slovenskej časti trate, všetky osobné vlaky boli ukončené už v stanici Bratislava-Nové Mesto. Úsek medzi stanicami Bratislava-Nové Mesto a Rajka si v súčasnosti zachováva význam iba pre občasnú nákladnú dopravu. Od decembra 2017 opäť premáva osobný vlak z Petržalky do Hegyeshalomu s možnosťou prestupu na Győr a Budapešť, respektíve Szombathely.

Demografia

Národnostné zloženie 
zdroj: ksh.hu

Náboženské zloženie 
zdroj: ksh.hu

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Internetová stránka obecného úradu v Rajke
 Susedský portál pre Slovákov žijúcich v pohraničí a v okolí obce Rajka
 Komunitný portál pre Slovákov žijúcich za hranicami a v okolí obce Rajka

Obce v Maďarsku
Modrovský potok

Modrovský potok je potok na dolnom Považí, v juhovýchodnej časti okresu Nové Mesto nad Váhom. Je to ľavostranný prítok Váhu, meria 8,9 km a je tokom 3. rádu. Na hornom toku preteká Priečnou dolinou.

Prameň: v Považskom Inovci na juhozápadnom úpätí Bezovca (742,8 m n. m.), v lokalite Košariská, v nadmorskej výške cca 390 m n. m.

Smer toku: na hornom toku na juhojuhozápad, potom na krátkom úseku na západ, ďalej pokračuje na severozápad a napokon na dolnom toku tečie k ústiu na západ

Geomorfologické celky: 1.Považský Inovec, podcelky Nízky Inovec a Inovecké predhorie, 2.Podunajská pahorkatina, časť Dolnovážska niva

Prítoky: zľava prítok z obce Stará Lehota a spod Kalíšť, sprava nemá významnejšie prítoky

Ústie: do Váhu západne od obce Modrovka v nadmorskej výške okolo 167 m n. m.

Obce: Stará Lehota, Modrová a Modrovka

Potoky na Slovensku
Povodie Váhu
Vodné toky v okrese Nové Mesto nad Váhom
Trhovištský potok (prítok Radošinky)

Trhovišťský potok je potok v Podunajskej nížine, preteká územím okresov Hlohovec a Nitra. Je to pravostranný prítok Radošinky, meria 11,2 km a je tokom 5. rádu.

Prameň: v Bojnianskej pahorkatine južne od obce Horné Trhovište, v lokalite Podlúčie, v nadmorskej výške okolo 200 m n. m.

Smer toku: najprv na juhovýchod, potom viac-menej na východ, pričom vytvára dva výrazné ohyby koryta

Geomorfologické celky: Podunajská pahorkatina, podcelok Nitrianska pahorkatina, časť Bojnianska pahorkatina

Prítoky: sprava Galanovka (188,6 m n. m.), prítok (173,9 m n. m.) od Jelenovej, zľava prítok (166,5 m n. m.) z Vlčej doliny

Ústie: do Radošinky juhovýchodne od obce Kapince v nadmorskej výške 152,6 m n. m.

Obce: Dolné Trhovište, osada Horná Podlakša a Kapince

Potoky na Slovensku
Povodie Nitry
Vodné toky v okrese Hlohovec
Vodné toky v okrese Nitra
Ninive

Ninive (; ) bolo významné mesto v starovekej Asýrii. 

Toto „nesmierne veľké mesto“, ako ho nazýva Kniha proroka Jonáša, leží na východnom brehu rieky Tigris v oblasti súčasného Mosulu v Iraku. Ruiny starovekého Ninive sa rozkladajú sčasti na nížine v blízkosti rieky na rozlohe 1800 akrov; táto oblasť je obklopená 7 a pol míľovou hradbou z tehál.

Biblická kniha Genezis uvádza, že mesto postavil Nimród. V Biblii sa mesto Ninive spomína ešte na niekoľkých miestach.

Ninive bolo zničené v roku 612 pred Kr. médskym kráľom Kyaxaresom. Biblická kniha Tobiáš o tom hovorí vo svojom konci.

Referencie

Iné projekty 

Staroveké mestá
Biblické mestá
Zaniknuté mestá v Iraku
Asýria
Archeologické lokality v Iraku
Anna Džamalovna Čakvetadzeová

Anna Džamalovna Čakvetadzeová (, ; * 5. marec 1987,  Moskva, Rusko) je bývalá ruská tenistka. Počas svojej kariéry vyhrala 7 turnajov WTA v dvojhre.

Základné informácie 
Najradšej hráva na trávnatom povrchu. Na turnaje zvykne cestovať s otcom, trénuje ju Pavel Ostovskij. Okrem ruštiny hovorí plynulo po anglicky.

Finálové účasti na turnajoch WTA (12)

Dvojhra - výhry (7)

Dvojhra - výhry (1)

Štvorhra - prehry (4)

Iné projekty

Externé odkazy 

 oficiálna stránka 
 Photos of Anna Chakvetadze - Great Source

Ruskí tenisti
Víťazky Fed Cupu
Ruské osobnosti gruzínskeho pôvodu
Osobnosti z Moskvy
Slovenská filharmónia

Slovenská filharmónia je prvý a hlavný slovenský symfonický orchester. Založená bola v roku 1949, od 50. rokov 20. storočia sídlila v Redute (budova z roku 1913 – 1919) v Bratislave. Okrem sezónnych koncertov hráva pravidelne na hudobných festivaloch v celej Európe a navštívila krajiny ako Cyprus, Turecko, Japonsko, Omán a Spojené štáty.

Súčasťou Slovenskej filharmónie sú tri hlavné organizačné zložky – samotný veľký symfonický orchester, Slovenský filharmonický zbor a Slovenský komorný orchester.

11. januára 2022 bol ministerkou kultúry Natáliou Milanovou do funkcie riaditeľa menovaný Marián Turner.

Zoznam dirigentov filharmónie 
  Václav Talich (1949 – 1952; šéfdirigent)
  Ľudovít Rajter (1949 – 1952; šéfdirigent)
  Tibor Frešo (1952 – 1953; šéfdirigent)
  Ľudovít Rajter (1953 – 1961; umelecký riaditeľ)
  Ladislav Slovák (1961 – 1981; šéfdirigent)
  Libor Pešek (1981 – 1982; šéfdirigent)
  Vladimír Verbickij (1982 – 1984; šéfdirigent)
  Bystrík Režucha (1984 – 1989; šéfdirigent)
  Aldo Ceccato (1990 – 1991; šéfdirigent)
  Ondrej Lenárd (1991 – 2001; šéfdirigent a hudobný riaditeľ)
  Jiří Bělohlávek (2003 – 2004; umelecký riaditeľ)
  Vladimír Válek (2004 – 2007; šéfdirigent)
  Peter Feranec (2007 – 2009; šéfdirigent)
  Leoš Svárovský (2007 – 2018; hosťujúci dirigent) 
  Emmanuel Villaume (2009 – 2016; šéfdirigent)
  Rastislav Štúr (od sezóny 2011/2012; stály hosťujúci dirigent)
  James Judd (2017 – 2020; šéfdirigent)
  Petr Altrichter (od sezóny 2018/2019; stály hosťujúci dirigent)
  Daniel Raiskin (od sezóny 2020/2021; šéfdirigent)

Zoznam zbormajstrov Slovenského filharmonického zboru 
  Ladislav Slovák (19461955)
  Jan Maria Dobrodinský (19551975)
  Valentin Iljin (19761978)
  Lubomír Mátl (19551977)
  Pavel Baxa (19811982)
  Štefan Klimo (19821985)
  Pavol Procházka (19851989)
  Marián Vach (19891990)
  Blanka Juhaňáková (19902001)
  Jan Rozehnal (19902003)
  Marián Vach (20032004)
  Blanka Juhaňáková (20052014)
  Jozef Chabroň (2014súčasnosť)

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka v slovenčine a angličtine
 Online archív koncertov v slovenčine a angličtine

 
Kultúra v Bratislave
Laureáti Radio Head Awards
Symfonické orchestre na Slovensku
Međugorje

Medžugorie () je mestečko s  3 797  obyvateľmi, ležiace v Hercegovine asi  juhozápadne od Mostaru.

Mesto sa do 80. rokov minulého storočia živilo prevažne pestovaním tabaku, hrozna, ovocia a produkcie vína.

Slovo Međugorje znamená „Medzihorie“. Dedina Medžugorie sa v historických záznamoch spomína už v roku 1599. Farský úrad bol založený v roku 1892 a farnosť je zasvätená sv. apoštolovi Jakubovi, ktorý je patrónom pútnikov.

O farnosť Medžugorie sa starajú rehoľníci – františkáni.

Zjavenia Panny Márie 

Šestica ľudí tvrdí, že si ich 24. júna 1981 vybrala Panna Mária za vizionárov a za svojich spolupracovníkov celú farnosť podľa slov, ktoré povedala 1. marca 1984 (Ja som si túto farnosť osobitným spôsobom vybrala a chcem ju viesť).

Dňa 24. júna 1981 videli šesť mladých ľudí Ivanka Ivankovič, Mirjana Dragičevič, Vicka Ivankovič, Ivan Dragičevič, Jakov Colo a Maria Pavlovič, nad miestom ktoré sa vola Podbrdo (Vrch zjavenia) a ktoré sa nachádza niekoľko metrov nad časťou Medžugoria - Bijakoviči,  videli mladú ženu s dieťaťom v náručí, ktorá im rukou ukazovala, aby sa k nej priblížili, ale kvôli strachu to neurobili. GPS súradnice miesta zjavenia: 43°10'42.6"N 17°41'25.5"E.

25. júna 1981, okolo šiestej poobede, Ivanka, Mirjana, Vicka a Ivan cítili, že musia ísť na to miesto. V ten deň sa podľa ich tvrdenia s Pannou Máriou modlili a rozprávali. Preto 25. jún sa v Medžugorí slávi ako deň výročia zjavenia. Od tohto dňa mali vizionári každodenné zjavenia kdekoľvek sa nachádzali.

Prvé slová, ktoré podľa mladých vizionárov Panna Mária povedala svetu, boli: „Pokoj, pokoj, pokoj - iba pokoj! Pokoj musí zavládnuť medzi Bohom a človekom, a medzi ľuďmi navzájom.“ (26. jún 1981). Hlavné posolstvá sú pokoj, viera, obrátenie, modlitba, pôst.

Pretože sa zjavenia konali v komunistickej krajine, začalo sa prenasledovanie vizionárov, rodičov, rodín, farníkov, kňazov, ale aj pútnikov. Vizionári prešli policajným výsluchom, psychiatrickými vyšetreniami. Správca farnosti páter Jožo Zovko OFM bol o mesiac po zjavení zatknutý a odsúdený na 3 a pol roka.

Dnes na miesto zjavenia vedie strmý chodník a v roku 1989 boli postavené bronzové reliéfy výjavov z modlitby ruženca (dielo prof. Carmela Puzzola). Na mieste zjavenia je socha Panny Márie, Kráľovnej pokoja, podobná soche, ktorá sa nachádza pred kostolom (dielo Dina Felicia - 1987).

Zjavenia medzi 24. júnom až 3. júlom 1981 boli Katolíckou cirkvou uznali za nadprirodzené.

Kostol sv. Jakuba apoštola 
Dnešný kostol sa začal stavať až v roku 1934 a 19. januára 1969 bol posvätený. Dnes je strediskom eucharistického a modlitbového života mesta. Medžugorie si vyslúžilo titul spovedelnica sveta (je tam vymurovaných 25 spovedelníc). Okolie kostola sa neprestajne upravuje, pretože si to vyžaduje stále sa zvyšujúci počet pútnikov. Najväčší zásah do priestoru bola azda stavba vonkajšieho oltára za kostolom s 5 000 miestami na sedenie.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Medžugorie Blog
 Medžugorie
 Gospa.sk
 Panna Mária v Medžugorie

Mestá v Bosne a Hercegovine
Katolícke pútnické miesta
Ares (nosná raketa)

Ares je nová generácia rakiet NASA, pomocou ktorých by sa malo ľudstvo vrátiť na Mesiac. Nosná raketa pre loď s posádkou sa bude volať Ares I, nákladná Ares V. 

Pomenovanie „I a V“ je venované na počesť viacstupňovým raketám Saturn I a Saturn V, používaných v programe Apollo, ktoré boli prvé americké nosné rakety špeciálne vyvinuté pre kozmický let s ľudskou posádkou.

Ares I 

Ares I bude trojstupňová raketa, bude slúžiť na vynášanie pilotovanej lode Orion na nízku obežnú dráhu okolo Zeme. Prvý stupeň bude tvoriť jeden päťsegmentový motor (Solid Rocket Booster), v súčasnosti používaný ako pomocný motor k raketoplánu. Druhý stupeň bude poháňaný motorom J-2X, spaľujúcim kvapalný kyslík a vodík, ktorý je odvodený z motora J-2 používaného v programe Apollo. Posádka Ares I sa bude skladať zo štyroch až šiestich kozmonautov. Raketa bude môcť na nízku obežnú dráhu vyniesť až 25 ton nákladu.

Počas dvoch a pol minúty po štarte vynesie prvý stupeň raketu do výšky 60 kilometrov s rýchlosťou 6,1 Mach. Po spálení všetkých pohonných látok sa pomocný raketový motor oddelí a dôjde k zážihu motora J-2X, ktorý vynesie posádku do výšky 100 kilometrov nad zemský povrch. Nakoniec sa oddelí najvyšší stupeň a pohonný systém servisného modulu uskutoční cestu na obežnej dráhe vo výške 300 kilometrov nad Zemou.

Úlohou Ares I bude preprava posádky na ISS (plánované po roku 2014) a okolo roku 2020 dostať človeka na povrch Mesiaca.

Ares V 

Ares V bude slúžiť na dopravu až 130 ton materiálu na nízku obežnú dráhu okolo Zeme a 65 ton na Mesiac. Prvý stupeň využije dva päťsegmentové pomocné raketové motory (Solid Rocket Booster) pripevnené na boku palivovej nádrže, ktorá dodá kvapalný kyslík a vodík piatim raketovým motorom RS-68 upevneným pod touto nádržou. Na vrchole nádrže bude medzistupňový valec, ktorý obsahuje oddeľovacie raketové motory a novo navrhnutý nadstavec, ktorý bude spájať prvý a druhý stupeň. Vrchný stupeň bude poháňaný motormi J-2X spaľujúcimi kvapalný kyslík a vodík.
 
Horný kompozitný kryt chráni lunárny modul, ktorý zahŕňa stupeň pre zostup posádky na povrch Mesiaca a stupeň pre výstup späť do lunárneho modulu a následný návrat posádky domov.

Iné projekty

Externé odkazy 

 Viac o kozmických raketách Ares
 Oficiálna stránka NASA pre nosiče Ares

Program Constellation
Nosné rakety USA
Antiochijská škola

Antiochijská škola alebo antiošská škola je označenie pre skupinu cirkevných Otcov, raných kresťanských teológov a exegétov zo sýrskej oblasti z 5. – 6. storočie, ktorých strediskom bolo mesto Antiochia. Hlavnými predstaviteľmi tejto teologickej a predovšetkým exegetickej školy boli napr. Diodoros z Tarzu, Ján Zlatoústy alebo Teodor z Mopsuestie.

Základné znaky školy  
Táto exegetická škola sa vyznačovala svojou opozíciou voči alexandrijskej škole. Zatiaľ čo alexandrijská škola kládla pri exegéze veľký dôraz na alegóriu a obrazný výklad Biblie, antiochijskí otcovia sa držali nasledujúcich postupov: 

 Odmietali Origenovu alegóriu, vracali sa k pôvodnému, doslovnému významu textu. Vracali tak hodnotu dejinám spásy, ako sú popísané predovšetkým v Starom zákone.

 Proroctvá nie sú mienené čisto ako predpovede Kristovho príchodu a novozákonných právd, ale sú „obmedzené“ na svoju dobu; proroci sami poznali iba ten význam svojich proroctiev, aký mali pre ich dobu. Napriek tomu môžu starozákonne proroctvá odkazovať na Nový zákon ako typy, ktorých pravda sa v plnej miere nachádza v Kristovi.

 Pri výklade textu kládli dôraz skôr než na odhaľovanie abstraktných právd na príklady. Písmo je veľkou „zbierkou príkladov“, ktoré sú nám ukázané, aby sme sa podľa nich mohli riadiť. Sú teda okrem iného veľkou morálnou príručkou, a to ako Starý tak Nový zákon.

Príklad exegézy antiochijskej a alexandrijskej školy 
Ako názorný príklad rozdielu poňatia exegézy môže poslúžiť výklad kázania proroka Jonáša. Zatiaľ čo pre Teodora z Mopsuestie (Antiochia) je to výzva k obráteniu Ninivčanov a je na nich, aby sa spamätali a zriekli svojho zlého konania, pre Cyrila Alexandrijského ide o ukážku sily a moci Božieho slova, ktoré obracia pohanov k Bohu. Zrejmý je celkom iný dôraz kladený pri výklade toho istého textu.

Zdroj 
 

Náboženstvo
Zlatko Klátik

Zlatko Klátik (* 24. január 1922, Stará Pazova, Juhoslávia – † 24. august 1990, Bratislava), bol slovenský básnik, prozaik, literárny historik a kritik, prekladateľ, autor kníh pre deti a mládež.

Životopis 

Narodil sa v učiteľskej rodine a vzdelanie získaval v Starej Pazove, Novom Sade a Vukovare, neskôr pokračoval v štúdiu na učiteľskom ústave v Sombore. V rokoch 1941 – 1943 pôsobil ako učiteľ na viacerých miestach Juhoslávie, v rokoch 1943 – 1944 sa zúčastnil juhoslovanského proitfašistického odboja ako partizán. Po oslobodení začal pôsobiť na slovenskom gymnáziu v Petrovci, pričom študoval na filozofickej fakulte v Belehrade. Vzdelanie ukončil v roku 1959, kedy obhájil kandidátsku dizertačnú prácu (doktorát z filozofie získal v roku 1952). V roku 1949 odišiel na Slovensko, kde v roku 1950 učil v Topoľčanoch, v rokoch 1950 – 1952 pôsobil ako redaktor v rôznych časopisoch, v rokoch 1952 – 1960 pracoval v Zväze slovenských spisovateľov a od roku 1960 až do svojej smrti pracoval v Literárnovednom ústave SAV.

Tvorba 

Venoval sa písaniu poézie a prózy pre deti a mládež, v neskoršom období sa venoval ako pracovník Literárnovedného ústavu SAV literárnokritickej a literárnohistorickej činnosti, a tiež porovnávaciemu skúmaniu literatúry, najmä slovenskej a juhoslovanskej, ktoré mu boli dôverne známe a najbližšie. Okrem vlastnej tvorby sa venoval tiež prekladaniu zo srbochorvátskej literatúry.

Dielo

Poézia pre deti a mládež 

1946 – V boji a pokoji
1951 – Hurá, pionieri!

Próza pre deti a mládež 

1960 – Neodovzdaný odkaz
1963 – Zázračná puška
1964 – Rozprávky spod slnečníka
1978 – Tulák a Čakanka

Literárnovedné diela 

1953 – Fraňo Kráľ, zakladateľ slovenskej socialistickej literatúry pre mládež
1955 – Ľudmila Podjavorinská a detská literatúra
1957 – Poetka detstva a bolesti. Život a dielo Márie Rázusovej-Martákovej
1962 – Veľký rozprávkár. Príspevok k problematike Andersenovej rozprávky
1965 – Štúrovci a Juhoslovania
1968 – Vývin slovenského cestopisu
1969 – Ondrejovov mýtus o slobode
1971 – Krajina plná detstva. Hronského tvorba pre mládež
1972 – Ľudmila Podjavorinská (1872 - 1951) 
1975 – Slovo, kľúč k detstvu. Dielo, druh, kontext
1977 – Slovenský a slovanský romantizmus. Typológia epických druhov
1978 – Album Ľudmily Podjavorinskej
1978 – Svetová literatúra pre mládež. Profily a prehľady
1985 – Slovenská a juhoslovanská literatúra

Narodenia v 1922
Úmrtia v 1990
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí spisovatelia pre deti a mládež
Slovenskí prozaici
Slovenskí prekladatelia
Palatínska kongregácia

Palatínska kongregácia alebo súdne španstvo (lat.  generalis congragatio, iudicium generale, proclamata congregatio) bola súdnym fórom palatína v stredovekom Uhorsku. Prvýkrát sa objavili v 12. storočí za vlády Bela III.

Vyhlasovala sa vždy dopredu pre určité komitáty, aby sa zhromaždila šľachta z týchto komitátov. Palatínske kongregácie sa konávali vonku na poli od konca jari do začiatku jesene. Riešili sa tu kriminálne činy všetkých druhov, majetkovo-právne spory šľachty. 

Tribunál takéhoto súdu tvoril palatín a dvaja prísediaci. Spočiatku to boli bilóti, neskôr si palatín vyberal dvoch šľachticov z radov miestnej šľachty (iudicis duo megales). Začiatkom 13. storočia si šľachta vymohla, že si bude sama vyberať dvoch šľachticov, neskôr štyroch.

Palatínske kongregácie sa udržali aj v 13. a 14. storočí. Prežívali ešte do polovice 15. storočia. Zanikli za vlády Mateja Korvína.

Uhorsko
Ubertino z Casale

Ubertino z Casale (* 1259, Casale Monferrato – † okolo 1330) bol taliansky františkánsky mních, patriaci k tzv. spirituálom.

Životopis 
Do rehole vstúpil v roku 1273 v janovskej provincii, odkiaľ bol vyslaný na štúdiá do Paríža, kde pobudol deväť rokov. V roku 1285 navštívil Rím, odtiaľ pokračoval do Greccia, kde sa stretol s blahoslaveným Jánom z Parmy - zakladateľom spirituálov (alebo tzv. bratstva nasledovníkov slobodného ducha). V roku 1287 sa usadil vo Florencii v Toskánsku v spoločnosti Petra Olivi, kde sa stal lídrom spirituálov.

Spirituáli z Toskánska žiadali vo svojich kázňach návrat františkánov k absolútnej chudobe a boli aj odporcami voči vtedajšej moci, za čo si vyslúžili obvinenie z kacírstva. Pápež Benedikt XI. Ubertina preložil (lepšie povedané poslal do vyhnanstva) do Perugie, kde napísal svoje najznámejšie dielo Arbor vitae crucifixae Jesu Christi - Strom života ukrižovaného Ježiša Krista. Táto práca je zbierkou alegorických, teologických a politických teórií, kde je tvrdo kritizovaná cirkev, pápežský úrad a aj františkánsky rád pre jeho nedodržiavanie ideálu chudoby.

V roku 1307 sa stal kaplánom kardinála Orsiniho. V roku 1312 bol pozvaný do Avignonu na dišputu o františkánskej chudobe. V roku 1317 bol pápežom Jánom XXII. donútený vstúpiť do benediktínskeho opátstva v Gembloux v Belgicku. Do Avignonu sa vrátil v roku 1322 na dišputu o Kristovej chudobe. V roku 1325 bol obvinený z kacírstva a keďže kardinál Orsini ho už prestal chrániť, musel z Avignonu odísť.

Pridal sa pravdepodobne k Ľudovítovi Bavorskému a naposledy sa zjavuje v jeho spoločnosti v Ríme v roku 1328. Od tohto roku o Ubertinovi nie je žiadna zmienka aj keď neoficiálne správy tvrdia, že bol zavraždený ľuďmi pápeža Jána XXII. okolo roku 1330.

Dielo 
 Arbor Vitae Crucifixae Jesu Christi (1305)
 Responsio (1310)
 Rotulus (1311)
 Declaratio (1311)
 Sanctitati Apostolicae (1311)
 Super tribus sceleribus (1311)

Fikcia 
Ubertino vystupuje ako postava v románe Meno ruže z roku 1980 od Umberta Eca.

Externé odkazy 
- životopis Ubertina z Casale

Ubertino
Ubertino
Stanley Baldwin

Stanley Baldwin (* 3. august 1867, Spojené kráľovstvo – † 14. december 1947, Astley Hall) bol britský politik, trikrát britským konzervativnym premiérom (1923-24, 1924-29, 1935-37).

Iné projekty 

Britskí politici
Predsedovia vlády Spojeného kráľovstva
Rytieri Podväzkového radu
Členovia Dolnej snemovne Spojeného kráľovstva
Predsedovia Konzervatívnej strany (Spojené kráľovstvo)
Henry Kissinger

Henry Kissinger (* 27. máj 1923, Fürth, Nemecko) je americký diplomat. V rokoch (1968-1975) bol poradcom prezidenta Nixona pre otázky národnej bezpečnosti. V roku 1973 získal Nobelovu cenu za mier za podiel na dohode o ukončení bojov amerických vojsk vo Vietname.

Život 
Henry Kissinger sa narodil v Nemecku v židovskej rodine ako Heinz Alfred Kissinger. V roku 1938 emigroval so svojou rodinou do Spojených štátov.

Tam už od pätnástich rokov pracoval v továrni a pri tom navštevoval večernú školu. Nakoniec sa stal doktorom filozofie a začal vyučovať na Harvardovej univerzite. V roku 1962 bol na tejto univerzite vymenovaný za profesora. Bol poradcom amerických prezidentov Dwight D. Eisenhowera, Johna F. Kennedyho a Lyndona B. Johnsona, ale do povedomia širšej verejnosti sa dostal až za Richarda Nixona, ktorý ho vymenoval za hlavného poradcu bezpečnosti USA.

V roku 1973 sa stal ministrom zahraničia USA a v tom istom roku mu bola udelená Nobelova cena za mier. Po zvolení Jimmyho Cartera opustil svoju vládnu funkciu.

Počas jeho pôsobenia bol spoluzodpovedný najmä za urovnanie vzťahov USA s Čínou, za americkú blízkovýchodnú politiku a kroky podniknuté pri vojne vo Vietname, ktoré viedli k ukončeniu americkej angažovanosti v Juhovýchodnej Ázii. Mierová zmluva podpísaná v Paríži s predstaviteľmi komunistického Severného Vietnamu bola hodnotená vo svete ako ukončenie vojny. Kissinger a jeho vietnamský oponent Lê Ðức Thọ boli za tieto mierové rokovania ocenení Nobelovou cenou za mier. Zmluva však znamenala faktické ponechanie proamerického Južného Vietnamu napospas agresii komunistov, ktorá po odchode Američanov mala za následok porážku demokratických síl v krajine a nastolenie komunistickej vlády. Býva tiež často spájaný s antikomunistickým prevratom, ktorý uskutočnil Augusto Pinochet v Čile.

Aj po opustení najvyšších funkcií zostáva Kissinger vplyvnou postavou americkej politiky.
Svojimi odporcami z ľavicovej strany politického spektra býva obviňovaný z vojnových zločinov a rozsiahleho porušovania ľudských práv. Obviňoval ho aj americký spisovateľ Joseph Heller v knihe Gold nad zlato, kde kritizoval vládnu garnitúru, vrátane Henryho.

Dielo

Pamäti

Odborné knihy 
 
  (²1997 ; ³1999 )
 
  (²2021 )

Iné

Zdroje 
 Holger Klitzing: The Nemesis of Stability. Henry A. Kissinger’s Ambivalent Relationship with Germany. WVT, Trier 2007, .
 Robert D. Schulzinger: Henry Kissinger. Doctor of diplomacy. Columbia Univ. Pr., New York 1989, .

Ďalšia literatúra

Iné projekty 

Politici USA
Diplomati USA
Nositelia Nobelovej ceny za mier
Nositelia Nobelovej ceny z USA
Členovia Republikánskej strany (USA)
Politici židovského pôvodu
Osobnosti USA židovského pôvodu
Osobnosti USA vietnamskej vojny
Osobnosti USA studenej vojny
Absolventi Harvard University
Vyučujúci na Harvard University
Osobnosti roka časopisu Time
Naturalizované osobnosti USA
Geopolitika
SK Slavia Praha

SK Slavia Praha je český futbalový klub z Prahy. Bol založený v roku 1892.

Športové úspechy 

 majster ligy: 1925, 1929, 1930, 1931, 1933, 1934, 1935, 1937, 1940, 1941, 1942, 1943, 1947, 1948, 1996, 2008, 2016, 2019, 2020
 víťaz Českého pohára: 1941, 1942,1945, 1974, 1997, 1999, 2002
 víťaz Stredoeurópskeho pohára: 1938

Historické názvy klubu 
 1892 - SK ACOS Praha (Sportovní klub Akadamický cyklistický odbor Slavia Praha)
 1895 - SK Slavia Praha (Sportovní klub Slavia Praha)
 1948 – Sokol Slavia Praha
 1949 – ZSJ Dynamo Slavia Praha (Základní sportovní jednota Dynamo Slavia Praha)
 1953 – DSO Dynamo Praha (Dobrovolná sportovní organizace Dynamo Praha)
 1954 – TJ Dynamo Praha (Tělovýchovná jednota Dynamo Praha)
 1965 – SK Slavia Praha (Sportovní klub Slavia Praha)
 1973 – TJ Slavia Praha (Tělovýchovná jednota Slavia Praha)
 1977 – TJ Slavia IPS Praha (Tělovýchovná jednota Slavia Inženýrské průmyslové stavby Praha)
 1978 – SK Slavia IPS Praha (Sportovní klub Slavia Inženýrské průmyslové stavby Praha)
 1991 – SK Slavia Praha (Sportovní klub Slavia Praha)

Slávni hráči 
 Jan Košek
 Josef Bican
 František Plánička
 Vlastimil Kopecký
 Antonín Puč
 Ferdinand Daučík
 Štefan Čambal
 Alexa Bokšay
 Petr Herda
 Dušan Herda
 Jan Suchopárek
 Pavel Kuka
 Dušan Švento
 Matej Krajčík
 Miroslav Stoch

Klubové naj 
 najviac gólov v jednej sezóne: 57 - Josef Bican (1943/1944)
 najlepší strelec v histórii: Josef Bican - 417 gólov
 najvyššie víťazstvo: 15:1 nad SK České Budějovice (1947/1948)
 najvyššia prehra: 0:7 doma s Teplicami (2013/2014)

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Slavie Praha 

 
České futbalové kluby
Georges Pompidou

Georges Jean Raymond Pompidou (* 5. júl 1911, Montboudif, Francúzsko – † 2. apríl 1974, Paríž) bol francúzsky štátnik a od roku 1969 do svojej smrti prezident Francúzska a spoluknieža Andorry.

Životopis 
Georges Jean Raymond Pompidou sa narodil 5. júla 1911 do rodiny učiteľov v dedine  Montboudif v departemente Cantal rozprestierajúcom sa v centrálnej časti Francúzska. Po absolvovaní Filozofickej fakulty na prestížnej vysokej škole École normale supérieure v Paríži pokračoval v roku 1934 v šľapajach svojich rodičov a vydal sa na učiteľskú dráhu. Počas druhej svetovej vojny pedagogickú činnosť prerušil a až do kapitulácie Francúzska v roku 1940 slúžil v alpskom pešom pluku. Členom dočasnej vlády, v ktorej pôsobil ako referent pre otázky vzdelávania, sa stal po skončení druhej svetovej vojny. Práve v tomto období sa začala jeho úzka spolupráca s Charlesom de Gaulleom – od roku 1948 viedol päť rokov jeho kanceláriu. Keď v roku 1953 de Gaulle dočasne opustil politiku, Pompidou nastúpil do Rothschildovej banky a neskôr sa stal aj jej riaditeľom. Bola to pre neho príležitosť podieľať sa na hospodárskom živote krajiny a nadviazať širšiu škálu vzťahov.

V roku 1958 sa Charles de Gaulle opäť vrátil k moci a o štyri roky nato - v roku 1962 - sa po odstúpení Michela Debrésa Georges Pompidou postavil na čelo vlády. Tento post zastával šesť rokov - od 14. apríla 1962 do 10. júla 1968 a stal sa dovtedy najdlhšie vládnúcim premiérom. Vo Francúzsku sa totiž od konca druhej svetovej vojny do mája 1958 až 23-krát zmenil šéf vládneho kabinetu. Po abdikácii Charlesa de Gaullea, ktorý v apríli 1969 odstúpil potom, ako v referende neprešiel jeho návrh na reformu Senátu a na presun niektorých kompetencií na kraje, sa konali vo Francúzsku v júni 1969 prezidentské voľby. Georges Pompidou porazil v druhom kole Alaina Poher. Pompidou ziskal 58,2 % hlasov a najvyšši počet hlasov v dovtedajšej histórii. V Elyzejskom paláci, sídle francúzskeho prezidenta, pokračoval Georges Pompidou v kurze, ktorý nastolil jeho predchodca de Gaulle, ale politológovia sa zhodujú na tom, že si počínal pragmatickejšie. Na čele Francúzska bol od 15. júna 1969 až do svojej smrti 2. apríla 1974.

Georges Pompidou zdôrazňoval vážnosť umenia pri kultúrnom rozvoji krajiny. Preto prišiel prakticky hneď po svojom zvolení za prezidenta s myšlienkou vytvorenia múzea moderného umenia. Pozoruhodná budova v centre Paríža nesúca jeho meno - Centrum Pompidou - sa stala od roku 1977, keď bola otvorená, mimoriadne obľúbeným miestom a jednou z veľkých atrakcií mesta na Seine.

Iné projekty

Referencie 

 

Francúzski politici
Prezidenti Francúzska
Predsedovia vlády Francúzska
Anthony Eden

Anthony Eden (* 12. jún 1897, Windlestone Hall, Spojené kráľovstvo - † 14. január 1977, Alvediston) bol britský štátnik, člen Konzervatívnej strany. 

V rokoch 19551957 bol premiérom, v troch funkčných obdobiach ministrom zahraničných vecí Spojeného kráľovstva.

Iné projekty 

Predsedovia vlády Spojeného kráľovstva
Členovia Dolnej snemovne Spojeného kráľovstva
Rytieri Podväzkového radu
Bilót

Bilót alebo kráľovský sudca (lat. bilotus regius, bilochus regius, iudex regis) bol menovaný kráľom, ktorému podliehal a ktorý ho poveroval svojím zastupovaním v komitáte. V každom komitáte boli dvaja. Postupne sa dostali pod právomoc hradských špánov.

Mali právo súdiť v mene kráľa nešľachticov, mali právo povolávať pred súd všetkých obyvateľov komitátu, okrem špána a vyšších predstaviteľov cirkvi. Boli tiež prísediacimi na palatínskych kongregáciách.

Táto inštitúcia bola zrušená Belom IV. v roku 1241.

Uhorsko
Aplikácia (informatika)

Aplikácia alebo používateľský aplikačný program vo výpočtovej technike a v informatike je počítačový program pomáhajúci používateľovi pri uskutočňovaní činnosti určitého konkrétneho typu, napríklad pri manipulácii s textami (textový procesor), číslami, grafikou a pod. Aplikácie môžu byť združené do aplikačných balíkov napr. kancelárskych ako sú Microsoft Office alebo Open Office. Iným druhom aplikácií sú internetové sieťové aplikácie.

Terminológia 
Rozdelenie softvéru na operačný a aplikačný sa udialo asi 80-tych rokoch minulého storočia, keď Microsoft v systéme Windows začal označovať používateľské programy ako application. Rozdiel medzi operačnými a aplikačnými programami nie je presný a bol aj obsahom súdneho sporu USA proti Microsoftu.

Pozri aj 
Webová aplikácia

Aplikačný softvér
Canaletto

Canaletto, vlastným menom Giovanni Antonio Canal (* 7. október 1697, Benátky, Taliansko – † 19. apríl 1768, Benátky) bol taliansky barokový maliar, hlavne krajinkár Benátok. Maľoval benátske prieplavy, kanály a paláce. 

Jeho romantické stvárnenie mesta si obľúbila hlavne anglická šľachta a tak v roku 1746 vďaka jej finančnej pomoci navštívil Anglicko, kde maľoval anglickú krajinu.

Canaletto bol strýkom a učiteľom maliara Bernarda Bellotta, ktorého s ním často porovnávali a tak Bellotto nakoniec odišiel tvoriť do vzdialeného Poľska.

Galéria

Iné projekty

Externé odkazy 
 Canaletto na ARTERICERCA

Talianski maliari
Barokoví maliari
Osobnosti z Benátok
Michal Strank

Sgt Michal Strank (, rusín. Michal Strenk; * 10. november 1919 Jarabina, ČSR† 1. marec 1945 Iwo-džima, Japonsko) bol americký vojak, poddôstojník Námornej pechoty Spojených štátov rusínskeho pôvodu. Stal sa známy počas bitky o Iwó-džimu počas druhej svetovej vojny, keď bol spolu so svojimi spolubojovníkmi odfotografovaný pri stavaní vlajky na vrchu Suribači. Zahynul v dôsledku paľby vlastného delostrelectva v neskoršej fáze bitky.

Život 
Narodil sa 10. novembra 1919 na Slovensku v spišskej dedine Jarabina rusínskym rodičom, odkiaľ ako šesťročné dieťa odišiel so svojimi rodičmi do USA. Vyštudoval strednú školu v Pensylvánii a v októbri 1939 sa prihlásil do námornej pechoty. Padol 1.marca 1945 po zásahu šrapnelom z americkej lode, keď do piesku kreslil náčrt novej akcie. Slávnym sa stal vďaka záberu reportéra Associated Press, Joea Rosenthala, ktorý zachytáva druhé vztyčovanie americkej vlajky na vrchu Suribači sopečného ostrova Iwo Jima (prvá vlajka vztýčená dve hodiny predtým a pred príchodom veliteľa bola príliš malá). Dobytia ostrova, na ktorom vztyčoval túto vlajku sa nedožil. Jeho brat Peter Strank slúžil počas vojny v južnom Pacifiku na lietadlovej lodi USS Franklin.

Vyznamenania 
Za života dostal tieto vyznamenania: Purple Heart, Presidential Unit Citation, America Defense Service Medal, American Area Campaign Medal, Asiatic-Pacific Area campaign with four stars, World War II. Victory Medal a ďalšie. Pochovaný je na Arlingtonskom národnom cintoríne, hrob č. 7179, Sekcia 12.

Občianstvo 
Roku 2008 zistil americký vojak, rotmajster Matt Blais, ktorý bol pridelený k bezpečnostnej službe Amerického veľvyslanectva na Slovensku, že Strank nebol rodeným Američanom, ale že nadobudol občianstvo USA roku 1935 prostredníctvom  naturalizácie  svojho otca, pričom nikdy nedostal o tom doklad.   
Matt Blais sa preto obrátil ešte raz obrátil na Imigračný a naturalizačný úrad (INS)  so žiadosťou o vydanie dokladov o Strankovom občianstve, ktorej bolo vyhovené. 29. júla 2008 prevzala Strankova najmladšia sestra, Mary Pero, v rámci ceremónie pred Pamätníkom americkej námornej pechoty v Arlingtone listinu potvrdzujúcu jeho americké občianstvo.

16. februára 2015, 70. výročie udalostí v Užhorode, blízko škôl číslom 4, bola inštalovaná mini socha Michala Stranka (sochár Michaylo Kolodko)

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
The Flag-raisers on Iwojima.com
eFilmCritic.com interview with Barry Pepper on playing Michael Strank in "Flags of Our Fathers"
A short film of the Iwo Jima Memorial
Marine Military Academy Iwo Jima monument
USMC War Memorial photographs at WW2DB
Marine Corps War Memorial (Marine Barracks Washington webpage)

Narodenia v 1919
Úmrtia v 1945
Slovenské osobnosti druhej svetovej vojny
Osobnosti USA druhej svetovej vojny
Osobnosti z Jarabiny
Osobnosti USA rusínskeho pôvodu
Hannibal

Hannibal môže byť:
 veľmi časté krstné meno v punčine
 kartáginská osobnosť:
 vládca Kartága v rokoch 440 – 406 pred Kr., pozri Hannibal (vládca, 440 – 406 pred Kr.)
 veliteľ v prvej punskej vojne (300/290 – 260 pred Kr.), pozri Hannibal Geskon (Hannibal Gisko/Gisco)
 lodný kapitán počas prvej púnskej vojny, pozri Hannibal Ródsky
 veliteľ počas druhej púnskej vojny (247 – 183 pred Kr.), pozri Hannibal Barkas
 Abram Petrovitch Hannibal (1697 – 1781), etiópsky princ a ruský generál
 Heinrich Hannibal, dôstojník nemeckého wehrmachtu 
 zábava:
 postava v Mlčaní Jahniat a pokračovaniach, pozri Hannibal Lecter
 román, pozri Hannibal (román)
 film z roku 1960 s Victotom Maturem v hlavnej úlohe, pozri Hannibal (film z roku 1960)
 komédia z roku 1969 (), pozri Hannibal (film z roku 1969)
 film z roku 2001 na základe vyššie uvedeného románu, pozri Hannibal (film z roku 2001)
 film z roku 2005 od Vina Diesela o Hannibalovi Barkasovi, pozri Hannibal (film z roku 2005)
 vedúca postava v seriáli A-Team, pozri Hannibal Smith
 postava v kreslenej rozprávke Xiaolin Showdown, pozri Hannibal Roy Bean
 džezový hudobník a skladateľ, pozri Hannibal Lokumbe
 počítačová hra, pozri Hannibal (počítačová hra)
 divadelná hra od Christiana Dietricha Grabbeho, potri Hannibal (Grabbe)
 americký televízny seriál z roku 2013, pozri Hannibal (seriál)
 lokalita:
 Hannibal (Missouri) 
 Hannibal (dedina, New York)
 Hannibal (mesto, New York)
 Hannibal (výšková budova)  v Stuttgarte
 zaniknutá nahrávacia značka, porzi Hannibal Records
 planétka, pozri 2152 Hannibal
 Handley Page H.P.42 
 skratka Hannoverscher integrierter, berufsorientierter und adaptiver Lehrplan
 nemecké vydavateľstvo, pozri Hannibal-Verlag
Debernícky potok

Debernícky potok je potok na Záhorí, preteká územím okresov Myjava a Senica. Je to ľavostranný prítok Myjavy, meria 6,8 km a je tokom IV. rádu.

Prameň 
Preteká Myjavskou pahorkatinou, pramení na juhovýchodnom svahu vrchu Starý hrad (454,6 m n. m.), v lokalite Krížnická úboč, v nadmorskej výške približne 350 m n. m.

Opis toku 
Od prameňa tečie najprv na juh, zľava priberá prítok z oblasti osady Tulákovci a stáča sa na juhozápad. Potok následne viackrát výrazne ohýba svoje koryto a na oboch brehoch sú viditeľné erózne ryhy, spôsobené tečúcou zrážkovou vodou. Potom preteká cez osady Horný Deberník a Dolný Deberník, pokračuje viac juhojuhozápadným smerom, esovito sa stáča a preteká intravilánom obce Prietrž. Na jej území ústi v nadmorskej výške cca 224 m n. m. do Myjavy.

Potoky na Slovensku
Povodie Myjavy
Vodné toky v Myjavskej pahorkatine
Vodné toky v okrese Myjava
Vodné toky v okrese Senica
Motorola 68060

Motorola 68060 je plne 32bitový mikroprocesor architektúry CISC z radu 680x0, ktorý vyrábala firma Motorola. Prišiel na trh v roku 1994 a jej predchodcom bol procesor Motorola 68040. Procesor 68060, ktorý obsahoval 2 400 000 tranzistorov a dve oddelené cache pamäte (inštrukčnú a dátovú) s veľkosťou 8 KB, bol posledným a jednoznačne najrýchlejším členom radu 680x0.

Motorola 68LC060 je lacným mikroprocesorom z radu Motorola 680x0. Hlavným rozdielom medzi originálnym procesorom 68060 a týmto obmedzeným variantom je úplná absencia dôležitej FPU jednotky.

Architektúra
Motorola 68060 rozhodne nie je vylepšením staršieho procesoru 68040, ale celkom nový procesor s dvoma celočíselnými pipeline, dvomi celočíselnými jednotkami pre násobenie, jasne rýchlejšie FPU jednotkou a logikou pre dynamické vykonávanie inštrukcií mimo poradia. Vďaka tomu dosahoval trikrát väčšieho výkonu ako čip 68040 na rovnakej frekvencii.

Externé odkazy

 Architektúra procesoru Motorola 68060 (po anglicky)

Mikroprocesory
Veľká sfinga

Veľká sfinga (písané aj Veľká Sfinga) alebo Sfinga je najznámejšia egyptská sfinga. Nachádza sa v Gíze v blízkosti troch známych pyramíd.

Výška od dláždenia pod prednými labami až k temenu hlavy dosahuje 20 m, dĺžka sfingy je 73,5 m. Tvár má maximálnu šírku 4,15 m. 

Väčšina bádateľov je presvedčená, že ju do skaly dal vytesať Rechef (Chefrén, Chafre), ktorý vládol okolo 2500 pred Kr. Ide však len o domienku, pretože žiaden text zo Staršej ríše sa o Sfinge nezmieňuje a skutočnosť, že socha bola vytesaná do skaly prakticky znemožňuje objektívne datovanie. Geologické datovanie – takisto sporné – z konca 20. storočia vedie k domnienke, že socha vznikla medzi 7000 až 5000 rokov pred Kr., tomu však protirečí absencia akýchkoľvek nálezov vyspelejšej kultúry v Egypte z tohto obdobia.

Takisto sa väčšinou tvrdí, že rysy Sfingy predstavujú Rachefovu tvár, ale aj toto tvrdenie je veľmi sporné. Ak vychádzame z predpokladu, že socha vznikla ako súčasť gízskej nekropoly, mala azda úlohu strážcu tejto nekropoly. Neskoršie ju pokladali za zobrazenie boha Hóra a v Novej ríši za ázijského boha Aurona. 

Okolo roku 1279 pred Kr. dal sochu ako posledný rozsiahlo prepracovať Ramesse II.. Ďalšie zásahy na nej urobili stáročia neskôr Arabi. Socha bola v minulosti po stáročia úplne alebo prevažne zaviata pieskom.

Externé odkazy 
 Článok z Historickej revue

Architektúra v starovekom Egypte
Ź

Ź je písmeno poľskej abeceby. Vyslovuje sa ako mäkké z.

Poľská abeceda
Pýcha a predsudok

Pýcha a predsudok () je najznámejší román anglickej spisovateľky Jane Austenovej a jeden z najpopulárnejších románov anglickej literatúry vôbec. Prvú verziu románu Austenová napísala v rokoch 1796 – 1797 pod názvom Prvé dojmy (First Impressions), v tejto podobe ho však nikdy nevydala, pretože sa preň Austenovej nepodarilo nájsť vydavateľa. Po vydaní románu Rozum a cit sa k rukopisu Austenová vrátila, prepracovala ho, takže bol román nakoniec publikovaný 28. januára 1813 pod názvom „Pýcha a predsudok“.

Hlavné postavy románu sú mladá, dôvtipná a citlivá Elizabeth Benettová, stelesňujúca samu autorku, a inteligentný, ale neprístupný a navonok necitlivý pán Fitzwilliam Darcy. Román popisuje postupné prekonávanie vlastnej pýchy a zbavovanie sa predsudkov zo strany oboch hrdinov, ktoré - bez toho aby to sami vedeli - prekonáva predovšetkým ich vzájomná láska.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Román Pýcha a predsudok na stránkach Projektu Gutenberg
 Pride and Prejudice - Audiobook

Romány Jane Austenovej
Knihy z 1813
Sfilmované knihy
ABC (prvá pomoc)

ABC je skratka anglických slov Airway (dýchacie cesty), Breathing (dýchanie) a Circulation (cirkulácia-obeh). Je to pomôcka na zapamätanie priorít pri kontrole a liečbe mnohých akútnych situácií v medicíne od prvej pomoci až po nemocničnú liečbu. Dýchacie cesty, dýchanie a (krvná) cirkulácia sú životne dôležité a v tomto poradí ich treba riešiť.

A - Airway - Dýchacie cesty 
Ak sú dýchacie cesty pacienta blokované, kyslík sa nedostane do pľúc a tým ani do krvného obehu. Zaistenie voľných dýchacích ciest je prvý krok pri liečbe každého pacienta. Obvyklým problémom dýchacích ciest je ich blokovanie jazykom alebo dáveným jedlom.

Úvodné spriechodnenie dýchacích ciest sa často dosiahne „záklonom hlavy - povytiahnutím brady“ alebo technikou zvanou uvoľnenie čelustí; niekedy je však nutné pristúpiť aj k iným postupom - intubácii alebo koniotómii.

B - Breathing - Dýchanie 
Po zabezpečení priechodnosti dýchacích ciest pacienta sa pristupuje ku kontrole jeho dýchania. Obvykle sú zistené nasledovné stavy: normálne dýchanie, hlučné dýchanie, lapavé dýchanie (dýchavica) alebo kašľanie. Záchranca postupuje podľa natrénovaných inštrukcií. Obvykle v tomto bode sa ujasní, či pacient bude potrebovať záchrannú akciu - umelé dýchanie alebo stabilizovanú polohu.

C - Circulation - Cirkulácia (krvný obeh) 
Ak môže byť kyslík dopravený do pľúc čistými dýchacími cestami a efektívnym dýchaním, potrebná je cirkulácia krvi na prenos kyslíka po organizme. Kontrola aktívnej cirkulácie krvi sa realizuje viacerými spôsobmi - zistením pulzu, analýzou EKG alebo zistením času pre znovunaplnenie kapilár (vlásočníc).

Diskusia 
Techniky aplikované v uvedených 3 krokoch sa budú líšiť podľa tréningu, praxe a často aj podľa národnosti záchrancu, pretože jednotlivé národné inštitúcie určujúce predpisy pre poskytovanie prvej pomoci môžu určiť priority odlišne.

Pozri aj 

 Kardiopulmonálna resuscitácia

Externé odkazy 
Resuscitačná rada (UK)
Resuscitačné postupy podľa smernice Európskej resuscitačnej rady  (schémy, aktuálne v súčasnosti)
Doporučené postupy pro resuscitaci ERC 2015: Souhrn doporučení (kompletný preklad, po česky)

Prvá pomoc
Anestéziológia
AMD K6-III

K6-III je mikroprocesor architektúry x86 od spoločnosti AMD a súčasne posledný a najvýkonnejší mikroprocesor pre základné dosky Super Socket 7.

Koncepcia procesora bola jednoduchá, bol to upravený procesor K6-2 s pridanou L2 cache priamo na procesore. Obsahoval 21,4 milióna tranzistorov a vyrábal sa vo frekvenciách 400 a 450 MHz.

Externé odkazy
 AMD: AMD-K6-III Processor (anglicky)
 AMD: AMD-K6®-III+ Mobile Processor (anglicky)
 K6-III+: Super-7 to the Limit...rychlost až 660 MHz (anglicky)
 Recipe For Revival: K6-2+ (anglicky)
 AMD K6-III technical specifications (anglicky)
 K6Plus.Com Overclockers Database (anglicky)
 Overclockers.Com CPU Database (anglicky)
 Technical overview of the AMD-K6® series (anglicky)
 Tomshardware: Socket7 Triangle: AMD K6-2, AMD K6-2+ And AMD K6-III+ (anglicky)

Mikroprocesory
Sološnický potok

Sološnický potok je potok na Záhorí, preteká východnou časťou okresu Malacky. Je to pravostranný, najvýznamnejší prítok Rudavky, má dĺžku 9,6 km a je tokom V. rádu.

Prameň 
Pramení v Malých Karpatoch, v podcelku Pezinské Karpaty, v časti Biele hory, na juhovýchodnom svahu Vápennej (Roštúna; 752,2 m n. m.) v nadmorskej výške okolo 530 m n. m.

Opis toku 
Od prameňa tečie oblúkom na juh, zľava priberá prítok spod Bukovej hory (541,7 m n. m.), stáča sa na západ a priberá viaceré prítoky: sprava spod Vápennej, zľava z oblasti Hrubcovej, ďalší pravostranný spod Vápennej, zľava spod Bielej skaly (561,3 m n. m.), sprava spod Malej Vápennej (Malého Roštúna; 573,2 m n. m.), stáča sa na severozápad a ďalej priberá ľavostranný prítok spod sedla Skalka a spod Veľkého Petrklína (586,6 m n. m.). Následne vstupuje do Borskej nížiny, do podcelku Podmalokarpatská zníženina, na krátkom úseku (cca 1 km) sa vetví na dve ramená a preteká obcou Sološnica. Zľava priberá krátky prítok, za obcou koryto križuje niekoľko vodných kanálov, napokon vteká na územie Boru a severozápadne od obce Sološnica ústi v nadmorskej výške okolo 184,5 m n. m. do Rudavky.

Potoky na Slovensku
Povodie Moravy
Vodné toky v Malých Karpatoch
Vodné toky v Borskej nížine
Vodné toky v okrese Malacky