joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Carlo Scarpa

Carlo Scarpa (* 2. jún 1906, Benátky, Taliansko – † 28. november 1978, Sendai, Japonsko) bol taliansky architekt a dizajnér.

Životopis 
Narodil sa v Benátkach ako syn učiteľa na základnej škole. Ako dvojročný sa s rodinou presťahoval do Vicenzy, kde absolvoval strednú technickú školu. Po smrti svojej matky v roku 1919 sa vrátil do Benátok, kde začal navštevovať Accademia di Belle Arti In Venice.

Po získaní titulu v roku 1926 sa stal učiteľom architektonického kreslenia na tejto škole. Po promóciach začal pracovať v M.V.M. Cappelin, kde čoskoro vymenil Vittoria Zecchina ako umelecký vedúci. Tento smer, ktorý založil Zecchin, kde pôvodne vytváral priehľadné fúkané sklenené kúsky v základných formách, kde detailné kúsky charakterizovali ich kuželovitý základ. Scarpa neskôr navrhol sklenené kúsky vo svetlých zafarbených vitrážach alebo dekoráciu s vencami. Cappelin sa zavrel pre bankrot v roku 1932.

Priemyselný a interiérový design 
V roku 1934 sa stal výtvarný vedúci po boku Veniniho (kde zostal do roku 1947/). Tu experimentoval v širokom potenciáli skla, používajúc a inovujúc mnoho tradičných techník, s ktorými získal extrajednoduché moderné kúsky. S Veniniho sklenenými prácami v Benátkach Carlo Scarpa vytvoril mnoho návrhov. Tu začal svoju kariéru ako interierový dizajnér a primyselný dizajnér.

Architektúra 
Po vojne sa vrátil k práci architekta a učiteľa. Zotrval ako učiteľ na Univerzite v Benátkach, ale začal získavať úlohy, ktoré by mohli byť jeho majstrovskými kúskami. Najdôležitejšie sú Canova Plaster Cast Gallery in Possagno /1955-1957/, Castelvecchio Museum in Venice /1956/ za ktoré získal národnú cenu, možno jeho najvýznamnejšie dielo, Olivetti showroom in Piazza S. Marco, Venice /1957-1958/, Querini- Stampalia Foundation in Venice /1961-1963/, Brion Cemetery in San Vito d´Altivole /1969/, Banca Popolare di Verona in Verona

Carlo Scarpa odolal postmodernistickým a neoracionálnym vplyvom sedemdesiatych rokov, preferujúc vypracovávanie dekoratívneho systému odvodzovaného z materiálov modernej architektúry používanej v tradičnom remesle. Carlo Scarpa bol neustále v spojení s jeho remeselníkmi, a jeho kresby boli revidované takmer denne aby odzrkadlovali tzv. Preindustrializovanú pozornosť k starým metódam konštrukcie. Ako mnohí renesanční architekti, Carlo Scarpa zriedka musel stavať celé budovy. 

V čase smrti bol na vrchole jeho slávy a vplyvu. Jeho budovy a projekty sú študované architektmi a študentmi na celom svete, a jeho dekoratívny štýl sa stal modelom pre architektov, ktorí si prajú oživiť remeslo a zmyselné materiály v súčasných metódach. Doteraz Carlo Scarpa zostáva záhadný charakter v histórii modernej architektúry a dizajnu. Jeho práca sa nepodrobuje ľahko vysvetleniu a analýze, navzdory pokusom mnohých architektov a historikov.

Iné projekty

Externé odkazy 
 http://studiocleo.com/gallerie/scarpa/scarpapage.html
 http://www.artandculture.com/cgi-bin/WebObjects/ACLive.woa/wa/artist?id=865
 http://www.barovier.it/novecento/scarpa/cs_intro.htm
 http://www.pushpullbar.com/forums/showthread.php?t=3496
 http://www.lincoln.ac.uk/home/conferences/human/papers/Cannata.pdf

Talianski architekti
Osobnosti z Benátok
Organická architektúra

Organická architektúra je všeobecne architektúra inšpirovaná účelnosťou, funkčnosťou a prirodzenosťou prírody, tzv. „živá“ architektúra.
 
organický/á/é - znamená ústrojný, živý, usporiadaný, ucelený; súvisiaci s rastlinným alebo živočíšnym organizmom; prirodzene vyplývajúci; účelne usporiadaný
architektúra - stavebné umenie; staviteľské diela, objekty, budovy a pod.; súbor projekčnej činnosti architekta.

Vývoj 
Organická architektúra je všeobecne architektúra inšpirovaná prírodou. Prvýkrát sa výraz „organický“ v teórii použil v roku 1841 v knihe De l´Art et du beau (O umení a o kráse) od francúzskeho estetika H.F.R. de Lammenaise a v roku 1843 u amerického sochára Horatia Greenougha. Ďalej tento termín používali aj Frank Lloyd Wright a Louis Sullivan. Organické tvary sa vyskytovali aj v dielach Antoni Gaudího, v expresionizme ako u Erich Mendelsohna  - (potlačenie pravých uhlov) a inde. Cieľavedome rozpracoval organickú architektúru až Frank Lloyd Wright v súvislosti s jeho programovým návratom k prírode. Dom musí podľa Frank Lloyd Wrighta rásť z potrieb ľudí a z charakteru zeme ako živý organizmus. Ďalšími predstaviteľmi organickej architektúry sú: Richard Joseph Neutra, Alvar Aalto, Friedensreich Hundertwasser, Rudolf Steiner, Bruno Zevi, Gustav Stickley, Bruce Goff, Anton Alberts, Laurie Baker, Hugo Häring, a iní.

Organická architektúra je aj architektonický smer konca 60. rokov v Maďarsku, založený maďarským architektom Imre Makoveczom. Na svoje stavby používa hlavne organické materiály, ako sú drevo, trstina a je silne inšpirovaný tvarmi prírody.

Vybraní predstavitelia 
 Frank Lloyd Wright
 Louis Sullivan
 Antoni Gaudí
 Alvar Aalto
 Bruno Zevi
 Gustav Stickley
 Ivan Taslimson
 Imre Makovecz
 Hans Scharoun
 Hermann Finsterlin
 Hugo Häring

Referencie

Literatúra 
 Vladislav Dudák, Rudolf Pošva, Bořek Neškudla: ENCYKLOPEDIE SVĚTOVÉ ARCHITETURY OD MENHIRU K DEKONSTRUKTIVISMU, Díl 2, L-Ž, nakladatelství BASET, 2000
 Udo Kulterman, "Savremena arhitektura", Novi Sad 1971.

Externé zdroje 
 http://www.cudzieslova.estranky.cz/stranka/om---ori
  A Low Impact Woodland Home
 ADAO - The International Web Portal of Organic Architecture
 www.organic-architecture.com
 KEYBAR - Friends of Keybar, Bruce Goff and Organic Architecture

Architektonické štýly
Podnikateľský barok

Podnikateľský barok je pejoratívne označenie architektonického štýlu, ktorý sa prejavuje približne od 90. rokov 20. storočia. Pomenúva okázalé a prehnane vyzdobené vily zbohatlíkov. Typickými prvkami týchto stavieb sú vežičky, výklenky, oblúky, striešky, farby, levíci, gule a balustrády.

Pôvodný barok vznikol v polovici 16. storočia v Taliansku a charakterizuje ho dynamika, pohyb, skrivené línie, sklon k monumentalite, pompéznosti a iluzívnosti.

Architektonické štýly
Peter Juščák

Peter Juščák (* 1953, Solivar) je slovenský prozaik, publicista a autor rozhlasových hier. V rokoch 2016 a 2017 pôsobil v Ústave pamäti národa v troch funkciách súčasne, ako hovorca, šéfredaktor časopisu Pamäť národa a riaditeľ sekcie dokumentácie. Na tieto posty ho vymenoval predseda Správnej rady ÚPN Ondrej Krajňák - nominant strany Smer-SD.

Prozaické knihy 
 Komu ujde vlak zbierka poviedok (Bratislava 1986)Cena Ivana Kraska za najlepší debut
 V očiach soľ , román (Bratislava 1989)
 Milovanie so sochou Miriam, zbierka poviedok (Bratislava 1996)
 Som Ťukot , román (Bratislava 1998)
 Návod na použitie zvyšnej časti života, zbierka humoristických poviedok (Bratislava, 2005)
 ...a nezabudni na labute!, román (Bratislava, Kalligram 2003)Cena Obce spisovateľov Slovenska, Cena Asociácie organizácií spisovateľov Slovenska, finalista Anasoft litera 2015, preklad do maďarčiny, češtiny)
Balkan blues, román (Bratislava, Marenčin)

Literatúra faktu 
 Odvlečení, osudy občanov Československa, odvlečených do pracovných táborov GULAG v ZSSR (Bratislava, Kalligram, 2001, 2011)
Michal Kováč a jeho bremeno, esej o prvom slovenskom prezidentovi  (Bratislava, Kalligram 2003)

Citáty 
V ÚPN sú ľudia práce a ľudia odmien.

Referencie

Externé odkazy 
 Článok o Juščákovej knihe Odvlečení
http://www.juscak.com

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí novinári
Slovenskí publicisti
Narodenia v 1953
Hornonitrianska kotlina

Hornonitrianska kotlina je územie v povodí horného toku rieky Nitra.

Vymedzenie 
Na severe susedí so Žiarom, Malou Fatrou a Strážovskými vrchmi, ktoré kotlinu ohraničujú i zo západu. Podunajská pahorkatina a Tribeč nadväzujú na juhozápade a južným smerom leží pohorie Vtáčnik. Východným smerom ležia Kremnické vrchy.

Charakteristika

Hornonitriansku kotlinu môžeme rozdeliť na dve časti. Pozdĺž rieky Nitra sa tiahne časť rovinatá, od rieky Nitry smerom severným a západným sa ráz krajiny mení v pahorkatinu. Najvyššími vrchmi v okolí sú Suchý vrch (1 028 m), Nemcovo (832 m) a Vyšehrad (829 m).

Väčšina územia je zalesnená zmiešanými lesmi, z listnatých stromov sa najviac vyskytuje dub a buk, z ihličnanov sú to smreky. V lesoch žijú vo väčšom množstve jelene, srnce a divé prasatá.

Jediným vodným tokom tejto oblasti je rieka Nitra, ktorá tu pramení, a jej prítoky. Podnebie Hornonitrianskej kotliny je teplé. V zimných mesiacoch sa teploty pohybujú od -2 do –4 °C a počet dní so snehovou pokrývkou je cca 50 – 70. V letnom období vystupujú priemerné teploty na 17 – 19 °C a počet letných dní býva cca 50 – 70.

Delenie 
 Prievidzská kotlina
 Ciglianske predhorie (časť)
 Handlovská kotlina
 Rudnianska kotlina
 Oslianska kotlina

Chránené územia
Hornonitrianska kotlina nepatrí medzi veľkoplošne chránené územia, napriek tomu sa aj tu vyskytuje množstvo prírodných zaujímavostí a vzácností, pre ktorých ochranu boli niektoré časti vyhlásené štátnymi prírodnými rezerváciami. K známejším patrí NPR Rokoš. V tomto kraji sa nachádzajú aj niektoré chránené prírodné výtvory – Prepoštská jaskyňa, alebo chránené prírodné pamiatky – Hradisko, Vyšehrad. Je tu aj chránené nálezisko Jedlie.

Zaujímavé miesta, pamiatky
Hornonitrianska kotlina je oblasť pomerne malá, ale napriek tomu aj tu nájdeme niektoré prírodne zvláštnosti a tiež historické a kultúrne pamiatky.

O osídľovaní tejto oblasti vypovedajú nálezy z početných archeologických nálezísk. Známe je archeologické nálezisko Hradisko, ktoré je chránenou prírodnou pamiatkou. K najvzácnejším nálezom patria objavy z Bojnickej jaskyne. Najstaršie historické správy o osídľovaní sú spojené s oblasťou okolo rieky Nitra. Tu sa po starých Slovanoch zachovala celá rada hradísk a opevnených obydlí. Okrem Bojnickej jaskyne sa tu ešte nachádza Prepoštská jaskyňa, ktorá bola vyhlásená národnou prírodnou pamiatkou.

Atraktivitu tejto oblasti dodávajú vyvierajúce liečivé termálne pramene. Boli využité k vybudovaniu kúpeli Bojnice a Chalmová, kde sa liečia pacienti s poruchami pohybového ústrojenstva.

Referencie

Externé odkazy 
 Geológia hornej Nitry

 
Kotliny na Slovensku
Geomorfologické celky na Slovensku
Renfe

Renfe Operadora (špan.: Red Nacional de los Ferrocarriles Españoles) je Španielskym kráľovstvom vlastnená spoločnosť prevádzkujúca nákladnú a osobnú železničnú dopravu na sieti "Ibérijského rozchodu"  a tzv. normálneho rozchodu  španielskej národnej železničnej  spoločnosti prevádzkujúcej trate ADIF (Administrador de Infraestructuras Ferroviarias). 

RENFE  vznikli 24. januára 1941, keď boli železnice v Španielsku znárodnené. V zmysle nariadenia EU  91/440, boli RENFE rozčlenené na Renfe Operadora (prevádzka) a ADIF (infraštruktúra) 1. januára 2005. Dovtedajšie logo RENFE z roku 1971 bolo nahradené tmavofialovým.

Spoločnosť prevádzkuje cca  železničných tratí, väčšina je "Ibérijského rozchodu" , rovnakého ako v Portugalsku ale širšieho ako a normálneho rozchodu ,  ktorý je štandardom vo Francúzsku a väčšej časti Európy. Sieť vysokorýchlostných tratí (LAV – Línea de Alta Velocidad) využívaných najmä vlakmi skupiny AVE, je už budovaná na normálnom rozchode  so zámerom spojenia so železničnou sieťou ostatnej Európy cca od roku 2009, kedy je predpokladané sprejazdnenie trate tunelom Perthus pod Pyrenejským pohorím pri jeho východnom okraji. Preto je v Španielsku rozchod  všeobecne nazývaný "Európsky rozchod".

Pozri aj 
 Talgo
 AVE

Iné projekty

Externé odkazy 
Mapa železničnej siete Pyrenejského polostrova , , 
AVE 
Tren de Alta Velocidad 
Oficiálna stránka RENFE

Zdroj 
 

Železnica v Španielsku
Aneurin Bevan

Aneurin Bevan (* 15. november 1897, Tredegar, Spojené kráľovstvo - † 6. júl 1960, Londýn) bol waleský labouristický politik a socialista. Bol dôležitou osobnosťou waleskej ľavicovej politiky počas polovice 20. storočia a tiež ministrom zdravotníctva, ktorý založil NHS (Národnú zdravotnú starostlivosť).

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Never Again! Aneurin Bevan, Housing and Harold Hill
 History of the Tredegar Medical Aid Society
 Aneurin Bevan and the foundation of the NHS
 Biography with excerpts
 BBC Biography 

Waleskí politici
Politici Labouristickej strany (Spojené kráľovstvo)
Rovnobežnosť

Dve priamky sú navzájom rovnobežné ak ležia v jednej rovine a nemajú spoločný bod.

Priamka je s rovinou rovnobežná ak s ňou nemá spoločný žiaden bod.

Dve roviny sú navzájom rovnobežné ak nemajú spoločný žiaden bod.

Dve osové telesá v priestore sú navzájom rovnobežné, keď ich osi ležia v jednej rovine a nemajú žiaden spoločný bod (nemajú priesečník).

Pozri aj 
 rovnobežka
 paralela
 Rôznobežnosť

Geometria
Mokudžó

Mokudžó (Utorok) je bazaltovo-andezitová podmorská kaldera, nachádzajúca sa v Tichom oceáne 920 m pod hladinou mora. Rozmery kaldery sú 3 × 2,3 km, výška stien je asi 450 m. V kaldere sa nachádza 180 m vysoký lávový dóm. Od roku 1990 je kaldera preklasifikovaná na aktívnu vďaka pozorovanej fumarolickej aktivite.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Mokudžó na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Kaldery
Dodžó

Dodžó (Sobota) je bazaltovo-andezitová podmorská kaldera, nachádzajúca sa v Tichom oceáne 860 m pod hladinou mora, so základňou v hĺbke až 2 340 m. Rozmery kaldery sú 3 × 10 km. Od roku 1990 je kaldera preklasifikovaná na aktívnu vďaka pozorovanej fumarolickej a hydrotermálnej aktivite.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Dodžó na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Kaldery
Möbius House

Möbius House alebo Moebius House je rodinný dom z roku 1993 v Het Gooi, v Holandsku. Bol navrhnutý architektonickým štúdiom UN Studio.

Základné údaje 
Projekt rodinného domu vznikol roku 1993, postavený bol do roku 1998. Navrhlo ho architektonické štúdio UN Studio z Holandska, ktorého hlavnými predstaviteľmi sú Ben van Berkel a Caroline Bos. Podlažná plocha objektu je 520 m² s objemom 2 250 m³. Pozemok má veľkosť 20 000 m².

Filozofia 
Möbiov dom spája pracovný plán, kolobeh a štruktúru bez konkrétnych hraníc. Dom, ako súkromný priestor, premiešava a prepletá rozličné aktivity do jedného objektu; práca, spoločenský život, rodinný život a voľný čas, to všetko si nájde miesto v tejto kompozícii záhybu. Dynamika záhybu sleduje charakter a režim aktívneho dňa. Möbiov pásik tu nie je použitý s matematickou prísnosťou, ale je namiesto toho interpretovaný ako diagram kde si architektonické zložky ako svetlo, priestor, materiály, čas a pohyb nájdu miesto v usporiadanej štruktúre. 

Použitie Möbiovho pásika v tomto návrhu transformuje bývanie v dome na prechádzku v krajine. Pásik nedelí priestor tradičným spôsobom na interiér a exteriér, ale umožňuje plynulý prechod medzi interiérom stavby a exteriérom pozemku. Berkel a Bos rozdelili pozemok do štyroch rôznych charakteristických častí. Dom je orientovaný tak by prechádzal všetkými týmito časťami rozdelenej krajiny. Zo záhybov budovy sa vytvárajú štyri charakteristické výhľady, kde sa pribúdajúcimi záhybmi vytvárajú stále nové možnosti vnímania okolitej krajiny a posunov v budove.

Priestory v dome 
Funkčný diagram spracovaný novou aktualizáciou upresňuje funkcie priestorov, bývanie sa štruktúruje na obývačku, kuchyňu, verandu a strešnú záhradu, práca sa delí na dve zložky, odpočinok obsahuje dve spálne a hosťovskú izbu so sociálnymi zariadeniami. Ostatné priestory Berkel nazval cirkulácie, kde sú umiestnené všetky schodiská v budove. Nie sú to však len chodby prepájajúce jednotlivé  záhyby naplnené funkciami, ale aj miesta kde sa formuje hlavný ohyb Möbiovho pásu. Dom má dva takéto body ohnutia, v ktorých sa obracia celá štruktúra zvnútra von a z vonku do vnútra. Takisto sa v týchto bodoch menia materiály a tiež vertikálne steny na horizontále a opačne. Tiež sa tu intímne, resp. súkromné priestory menia na spoločenské miesta a opačne.

Materiály 
Štruktúry pohybov v budove sú vyjadrené v rozvrhnutí dvoch hlavných materiálov – sklo a betón. Tieto dva materiály sa súbežne pohybujú a vymieňajú si miesta. Betónová konštrukcia sa stáva nábytkom a fasádne zasklenie sa mení na deliacu priečku.

Pozri aj 
Möbiova páska
Penroseov trojuholník
Kleinova fľaša

Zdroje 
kol. autorov: UN Studio – Design models. Thames and Hudson, London, 2006
Uhrík Martin: Möbius house – Diagram, UN Studio, Ben van Berkel a Caroline Bos. In: Projekt, roč. XLIV, č. 6/2002, s. 13-15

Stavby v Holandsku
Milan Šavlík

Milan Rastislav Šavlík (* 1. november 1928, Šenkvice – † 31. júl 2003) bol slovenský architekt. Zúčastnil sa mnohých architektonických súťaží a publikoval v odbornej praxi.

Štúdiá 
 1945 – 1950 - ČVUT v Prahe
 1955 – SVŠT v Bratislave
 1956 – 1959 – Akadémia výtvarných umení v Prahe

Významné realizácie 
 Vysokoškolský internát, Nitra, 1959
 Obytný blok Stred s kolonádou, Piešťany, 1959-1962
 Detská nemocnica, Žilina, 1950 – 1980
 Niekoľko obytných domov v Bratislave /Palisády, Sokolská, Sabóova ul./, 1954
 Sanatórium a balneoterapia Krym, Trenčianske Teplice
 Nemocnica v Galante, 1966 – 1980
 Nemocnica s poliklinikou v Trebišove, 1968 – 1978
 Univerzitná nemocnica Bratislava – Nemocnica akademika Ladislava Dérera na Kramároch, Bratislava, 1958 - 1961, spoluautori: Oldrich Černý, Štefan Imrich, Richard Pastor, Jaroslav Rajchl
 Záv. Kluby v N.P. Trikota vo Vrbovom, 1970
 N.P. Tesla v Nižnej, 1976
 Fakultná nemocnica s poliklinikou v zdravotnom areáli Bratislava – Rázsochy

Ocenenia 
 1976 – Cena Dušana Jurkoviča - Sanatórium a balneoterapia Krym v Trenčianskych Tepliciach

SAS 
Na Slovensku iniciátormi založenia Bloku (komory architektov) boli Eugen Kramár, Štefan Svetko, Štefan Šlachta a Marián Marcinka. K nim sa 22.apríla 1991 pripojili architekti Jaroslav Žbirka, Ivan Kočan, Lubomír Mrňa, Eva Vršanská, Milan Šavlík, Matúš Dulla, Peter Havaš a inžinier Teodor Bílek v zasadacej miestnosti Spolku architektov Slovenska na Panskej ulici schválili Programové vyhlásenie Bloku a písomne požiadali Spolok architektov Slovenska o zaregistrovanie v súlade s jeho stanovami ako organizačná zložka, združenie, skupina.

Zdroje 
 Dulla, Matúš: Slovenská architektúra od Jurkoviča po dnešok, Perfekt, 2007
 Dulla, Matúš, Moravčíková, Henrieta: Architektúra Slovenska v 20. storočí, Slovart, 2002
 RABAY, František – Švošov: Encyklopédia Slovenska R – Š, V. zväzok, SAV Bratislava, 1981
 http://www.architekt.cz/index.php?aktualitaID=141
 http://www.komarch.sk/Magazine/Clanok.asp?ClanokID=11&VydanieKOD=71&Magazine=forum

Referencie

Externé odkazy 
 Piešťanskí stavitelia: MilanN R. Šavlík

Slovenskí architekti
Osobnosti zo Šenkvíc
Držitelia Ceny Dušana Jurkoviča
Eiður Guðjohnsen

Eiður Smári Guðjohnsen (* 15. september 1978, Reykjavík, Island), známy ako Eidur Gudjohnsen, je bývalý islandský futbalista, ktorý hrával na poste  útočníka. 

Pôsobil v FC Barcelona, anglickej Premiership najmä za Chelsea, po tom čo si spravil meno s Bolton Wanderers FC vo Football League Championship. Bol kapitánom islandskej reprezentácie a často považovaný za najlepšieho islandského futbalistu v histórii. Je synom Arnóra Guðjohnsena, bývalého profesionálneho futbalistu.

Úspechy 
Chelsea
FA Premier League: 2004–05, 2005–06
Football League Cup: 2004–05
FA Charity/Community Shield: 2000, 2005

Barcelona
La Liga: 2008–09
Copa del Rey: 2008–09
Supercopa de España: 2006, 2009
Liga majstrov UEFA: 2008–09
Superpohár UEFA: 2009

Referencie 

Islandskí futbalisti
Hráči Chelsea FC
Hráči FC Barcelona
Hráči PSV Eindhoven
Hráči AS Monaco FC
Hráči FA Premier League
Hôtel Tassel

Hôtel Tassel je mestský dom postavený Victorom Hortom v Bruseli pre belgického vedca a profesora Emileho Tassela v roku 1893 – 1894. Budova je umiestnená na ulici Rue Paul-Emile Jansonstraat č.6 v Bruseli v Belgicku.
Hôtel Tassel bol v roku 2000 spolu s ďalšími jeho tromi mestskými domami (Hôtel Solvay, Hôtel van Eetvelde a Dóm & Ateliér V. Horty) zapísaný do Zoznamu svetového dedičstva UNESCO.

Autor stavby 
Victor Horta sa narodil 6. januára 1861 v Gente. Bol to svetovo uznávaný belgický secesný architekt. Počas siedmich rokov sa venoval štúdiu architektúry a hľadaniu nového architektonického výrazu. Victor Horta je jedným z prvých architektov, ktorí pri stavbe rodinných domov začali používať železo. Konštrukcie, ktorým je priznaný a jasne viditeľný systém spájania a nitovania dielov, sú na každom kroku a do detailov prepracované. Dovtedy sa bolo možné stretnúť s touto technológiou výstavby len u priemyselných a hospodárskych stavieb.

Hôtel Tassel – Renovácia plánu–plochy 
Prvou zmenou bolo to, že v dome odstránil klasické rozmiestnenie chodny a miestností. Dominantné schodisko umiestnené v strede budovy slúži ako spojivo medzi všetkými časťami domu. Toto rozvrhnutie vytvára plynulý dojem z priestorov, ktoré sú navzájom otvorené a tým vzniká novodobá koncepcia pôdorysu. Použitie hladkého muriva, výraznou soklovou zónou a korunnou rýmsou sa priečelie domu nenásilne včlenuje do okolitej zástavby. Dokonca aj prevedenie vypuklého arkiera len zdržanlivo naznačuje hľadanie nového spojenia ornamentu a konštrukcie.

Hôtel Tassel – Prvoradosť zvlnených línií 
Takmer celý dom je oslavou zvlnených tvarov, ktoré pochádzajú z rastlinnej ríše. Inšpirácia v prírode je čitateľná roznymi druhmi lián, popínavých viničov, “zvlnené biče” sa prelínajú v imaginárnom pohybe. V bujných krivkách na ne harmonicky nadväzujú a predĺžujú ich detaily zábradlia pri schodisku, stĺpiky ba aj trámy a iné kovové časti. Tie isté rastlinné motívy sa plazia po mozaikovej dlažbe a šplhajú sa na maľovku stien. 

Úzke stavebné parcely v Bruseli si vyžiadali potrebu umelo rozširovať interiér budov. Horta vyriešil tento problem tak, že do domu umiestnil veľké zasklené okná, ktorými prúdilo svetlo na všetky poschodia. Tým sa ešte viac umocnila vertikálna línia domu. Do nekonečna rozširujú interior aj zrkadlá osadené priamo proti sebe. 

V období keď inžinieri hľadali technické riešenia, využíval Horta všetky architektonické možnosti  ocele. Použitá bola dokonca aj ako dekoračný prvok. 

Výstavbou tohto domu sa dostavila konkrétna odpoveď na otázky týkajúce sa celistvosti umenia. Stavba podčiarkuje vzťah medzi štruktúrou, materiálom a ornamentom. Architekt sa tak stal inžinierom, dekoratérom aj bytovým architektom či koloristom súčasne v jednej osobe.

Externé odkazy 
 http://whc.unesco.org/en/list/1005
 http://hanser.ceat.okstate.edu/6083/victor_horta_tassel.htm

Stavby v Bruseli
Lokality Svetového dedičstva v Belgicku
Thomas Howard

Thomas Howard, 21. gróf z Arundelu, 4. gróf zo Surrey a 1. gróf z Norfolku (* 7. júl 1585 – † 4. október 1646, Padova, Taliansko) bol anglický diplomat za vlády Jakuba I. a Karloa I..

Preslávil sa ako zberateľ umenia. Keď zomrel, vlastnil asi 700 malieb spolu s rytinami, knihami a antickými šperkami. Jeho zbierka mramorových diel pripadla po jeho smrti Oxfordskej univerzite.

Životopis 
Narodil sa v aristokratickej rodine, ktorá bola ku koncu vlády kráľovnej Alžbety I. v jej nemilosti. Bol synom Philipa Howarda, 20. grófa z Arundelu, a Anne Dacre. Svojho otca, ktorý bol zatknutý ešte pred jeho narodením, nikdy nepoznal.

Po nástupe kráľa Jakuba I., v roku 1604, boli Howardovi vrátené tituly a časť jeho majetku. Zvyšok majetku dostali jeho strýkovia, ktorí mu pomohli v jeho opätovnom získaní. O rok neskôr sa oženil s Lady Alatheiou Talbot, dcérou Gilberta Talbota, 7. grófa zo Shrewsbury, dedičkou veľkých pozemkov v Nottinghamshire, Yorkshire a Derbyshire spolu so Sheffieldom, ktorý bol hlavnou časťou rodinného bohatstva. Napriek obrovskému majetku priviedla Howarda jeho zberateľská činnosť k veľkým dlhom. Niekoľkokrát slúžil ako vyslanec na najväčších dvoroch v Európe. Tieto výlety ho povzbudzovali v jeho zberateľskej vášni.

V roku 1642 sprevádzal princeznú Máriu na svadbu s Viliamom II. Oranžským. Kvôli problémom, ktoré viedli k občianskej vojne, sa do Anglicka už nevrátil, ale usadil sa v Padove v Taliansku. V roku 1646 tam zomrel.

Zberateľstvo 
Zozbieral kresby od Leonarda Da Vinciho, oboch Holbeinovcov, Raffaela a Václava Hollara. Taktiež mal veľkú zbierku antických sôch, prevažne rímskych.

Referencie

Iné projekty 

Britskí diplomati
Britskí politici
Mecenáši
Rytieri Podväzkového radu
Dvorana Vysokej školy múzických umení

Dvorana Vysokej školy múzických umení je dostavba časti areálu VŠMU na Zochovej ulici v Bratislave. Pod projekt sa podpísal autorský kolektív ateliéru BKU (Michal Bogár, Ľubomír Králik a Ľudovít Urban). Slúži pre tanečný projekt Ateliér pohybu DVORANA.

Časová línia
 2003 – Štúdia, Projekt
 2004 – Realizácia

Urbanistické riešenie
Objem Dvorany sa nachádza vo vnútrobloku uzavretom pôvodným objektom VŠMU a novostavbou Filmovej a Televíznej fakulty VŠMU a neprejavuje sa vo výzore okolia prístupného pre verejnosť.

Architektonické, funkčné a dispozičné riešenie

Architektúra 
Vstup do časti Dvorany je z hlavného vstupu do objektu. Celé komunikačné napojenie Dvorany je riešené z hlavného schodiska pôvodného objektu. Schodisko sa otvára a spolu s uvoľneným objemom dostavby vytvára veľkorysejší priestor, pričom sa obidva objekty vzájomne prepájajú. Povrchové úpravy fasád, omietky, kov (hliník rámov okenných otvorov a žalúzií) sklo boli navrhnuté s použitím tlmenej farebnosti v zmysle odporúčaní pamiatkovej správy a doplnených dreveným obkladom plátku strechy baletnej sály.

Interiéry 
Vo veľkej miere sa uplatnil princíp a prvky stavebného interiéru. Jednotlivé prevádzky boli odlíšené podľa zvukovo-akustických a svetelných potrieb a funkčného využitia.

Exteriéry 
Sú príbuzné riešeniu Filmovej a Televíznej fakulty. Prevádzka si vyžiadala úpravu a doplnenie rampy. Koncepcie múrikov ako žardiniér s popínavou zeleňou prispela k akcentovaniu výškového predelu. Dlažba dvoru ostala v zmysle Filmovej a televíznej fakulty.

Dispozičné riešenie 
 1. nadzemné podlažie – koncertná sála, šatňa, café, sklady
 2. nadzemné podlažie – kancelárie, sklad
 3. nadzemné podlažie – strojovňa ÚK, elektrorozvodňa, sklad
 4. nadzemné podlažie – baletná sála, šatne

Externé odkazy 
 Vysoká škola múzických umení, Bratislava
 Ateliér pohybu DVORANA
 Architektonický ateliér BKU

Stavby v Bratislave
Staré Mesto (Bratislava)
Vektorový procesor

Vektorový procesor () je procesor navrhnutý tak, aby dokázal robiť matematické operácie nad celou množinou čísel v tom istom čase. Je opakom skalárneho procesora, ktorý vykonáva jednu operáciu s jedným číslom v tom istom čase. Zrodili sa pri návrhoch superpočítačov, kde našli aj svoje prvotné uplatnenie v 80. a 90. rokoch. Dnes sa využívajú úplne bežne napríklad ako GPU grafických kariet počítačov.

V súčasnosti je už veľmi zložité stanoviť hranicu medzi skalárnymi a vektorovými procesormi. Ako príklad možno uviesť inštrukčnú sadu SSE alebo procesor CELL, ktorý ma niekoľko skalárnych a 8 vektorových jadier.

Externé odkazy 
 Procesor CELL
 
 SSE

Mikroprocesory
Nehnuteľnosť

Nehnuteľnosť alebo nehnuteľná vec alebo (mimo práva) realita je pozemok a stavba spojená so zemou pevným základom (§ 119 Občianskeho zákonníka). Je to opak hnuteľnej veci.
 
Podľa § 120 Občianskeho zákonníka stavba, vodný tok ani podzemná voda nie je súčasťou pozemku, a teda ani nehnuteľnosti. V slovenskom práve neplatí zásada superficies solo cedit.

V rôznych krajinách
Nehnuteľnosti v Česku sú evidované v katastri nehnuteľností, ktorý spravuje Česká pozemková služba a katastrálny úrad. Kataster nehnuteľností má verejný zoznam a údaje do neho zapísané sa považujú za správne - v súlade so skutočným stavom (zásada publicity materiálu). Všetky zmeny právnych vzťahov k nehnuteľnostiam (prevod vlastníctva, vecné bremená, záložné práva, exekučný titul) je potrebné vždy predložiť príslušnému katastrálnemu úradu, ktorý zmenu spracuje.
 
V Rusku sa štátna registrácia práv vykonáva do Jednotného štátneho registra nehnuteľností prostrednictvom zápisu o práve na nehnuteľnosť, informácie o ktorom sú zapísané v Jednotnom štátnom registri nehnuteľností (EGRN). Realitné transakcie podliehajú povinnej štátnej registrácii v prípadoch, keď zákon ustanovuje štátnu registráciu transakcií. Prevod vlastníctva na základe zmluvy podlieha štátnej registrácii. V Rusku registráciu transakcií s nehnuteľnosťami vykonáva špeciálny štátny orgán - Federálna služba pre štátnu registráciu, kataster a kartografiu. Existujú dve formy uzatvárania obchodov – notárske overené a jednoduché písomné, ktoré majú úplne rovnakú právnu silu.
 
V Bielorusku systém štátnych organizácií v oblasti štátnej registrácie tvoria: osobitne poverený orgán štátnej správy Bieloruskej republiky v oblasti štátnej registrácie, podriadený vláde Bieloruskej republiky (štátny majetok), republikánska organizácia pre štátnu registráciu (Státny unitárny podnik "Národný katastrálny úrad"), územné organizácie štátnej registrácie. Registrátor republikánskej organizácie pre štátnu registráciu vykonáva registračné úkony vo vzťahu k podniku ako majetkovému komplexu spôsobom stanoveným vládou Bieloruskej republiky.

Pozri aj
 hnuteľná vec

Referencie 

Vecné právo
Niko Kapanen

{{Infobox Hokejista
| Meno = Niko Kapanen
| Portrét =
| Veľkosť obrázku =
| Popis = 
| Celé meno = Niko Klaus Petteri Kapanen
| Štátna príslušnosť = Fínsko
| Štátna príslušnosť 2= 
| Dátum narodenia = 
| Miesto narodenia = Hattula, Fínsko
| Dátum úmrtia = 
| Miesto úmrtia = 
| Rok1 = 1996
| Rok2 = 
| Pozícia = center
| Streľba = ľavou rukou
| Výška = 183
| Váha = 88
| Tím = Jokerit Helsinki
| Bývalé tímy = Ak Bars KazaňPhoenix CoyotesAtlanta ThrashersDallas Stars'| Hral za = 
| Draft = 173. celkovo, 1998, Dallas Stars
| WHA Draft =
| Sieň slávy rok =
| Prezývka =
}}Niko Kapanen''' (* 29. apríl 1978, Hattula, Fínsko) je bývalý fínsky hokejový center.

 Klubový hokej 
Kapanen začínal s hokejom vo fínskej Hämeenlinne, kde pôsobil až do roku 2000 a v jej drese získal tri bronzové medaily. Ďalší rok strávil v Turku, s ktorým dosiahol na majstrovský titul. Draftovaný bol v roku 1998 z celkového 173. miesta klubom Dallas Stars. V tíme Stars odohral v štyroch nasledujúcich ročníkoch 257 zápasov a získal 85 bodov, prvý hetrik v NHL zaznamenal v januári 2006. V sezóne 2006-2007 obliekal dres Atlanty, záver ročníka dohrával už v Phoenixe. Pred sezónou 2008-09 ho zlákal do svojich radov Ak Bars Kazaň, ktorého dres obliekal päť rokov. Patril k hviezdam tímu, keď v 346 stretnutiach získal spolu 211 bodov. Dvakrát zdvihol nad hlavu Gagarinov pohár. Pred sezónou 2013-2014 sa na rok upísal tímu HC Lev Praha. 

 Štatistiky 

 Reprezentačná kariéra 

Reprezentoval Fínsko:

1998 – Majstrovstvá sveta juniorov (zlato)2000 – Majstrovstvá sveta (bronz)2001 – Majstrovstvá sveta (striebro)2002 – Majstrovstvá sveta
2004 – Majstrovstvá sveta
2004 – Svetový pohár v ľadovom hokeji
2005 – Majstrovstvá sveta
2006 – Zimné olympijské hry (striebro)2007 – Majstrovstvá sveta (striebro)2008 – Majstrovstvá sveta (bronz)2009 – Majstrovstvá sveta
2010 – Zimné olympijské hry (bronz)2011 – Majstrovstvá sveta (zlato)''

Referencie 

Fínski hokejisti
Bronzoví olympijskí medailisti v ľadovom hokeji
Strieborní olympijskí medailisti v ľadovom hokeji
Majstri sveta v ľadovom hokeji
Fínski strieborní olympijskí medailisti
Fínski bronzoví olympijskí medailisti
Hráči Phoenix Coyotes
Nokia (mesto)

Nokia je malé fínske mesto postavené na brehoch rieky Nokianvirta (Kokemäenjoki). Nachádza sa v regióne Pikanama v Západnom Fínsku, asi  od juhofínskeho mesta Tampere. Nokia má približne 30 000 obyvateľov.

Dejiny mesta 
Nokia je vo Fínsku dostatočne známym mestom. Názov Nokia pochádza z archaickej fínčiny od slova nois (pl. nokia), alebo nokinäätä čo znamená čierny soboľ, alebo norka. Prvé historické upomenutia o meste Nokia sú z roku 1505 v dokumente o Nokijskokm panskom sídle.

Mesto Nokia bolo bojiskom jedného z najväčších bojov Klubovej vojny, keď v 1596 sa poddaní postavili proti nadvláde švédskych feudálov. Vazali, ktorým kluby poskytovali zbrane sa zmocnili Nokijského panského sídla a podarilo sa im vyhrať niekoľko bitiek. 1. - 2. januára 1957 boli Klausom Flemingom definitívne porazení. Tisícky členov kluba boli popravení. Ich vodca, Jaakko Ilkka, ktorému sa podarilo utiecť bol o niekoľko týždňov na to chytený a popravený. Klubová vojna bola posledným povstaním nevoľníkov vo Fínsku. Počas Fínskej občianskej vojny (1918), mesto Nokia (spolu s neďalekým mestom Tampere) bolo oporným bodom komunistických kruhov  vďaka čomu sa aj stalo svedkom niekoľkých bojov.

Časťou Nokijskej Suur-Pirkkala zemi bola aj teritória Pispali. Suur-Pirkkala bola neskôr rozdelená na Pohjois- a Eteläis-Pirkkala (Severnú a Južnú). V 1938 Severná-Pirkkala bola premenovaná na mesto Nokia a Južná-Pirkkala si vzala späť svoje nazvanie Pirkkala.

V dnešných dňoch je Pispala jedno z najnavštevovanejších susedstiev v Tampere. Zaujímavosťou sú tu na strmých kopcoch porostrúsené domčeky.

Súčasnosť 
V dnešnej dobe je Nokia známa svojimi kúpeľami, továrňami a podujatiami rôzneho druhu. Nokia je križovatkou pozemných, vzdušných a morských ciest. Z religiózneho uhlu pohľadu, je Nokia svojím charizmatickým Znovuzrodením Nokia ktoré sa začalo datovať v roku 1990. Je predstavované v prácach Marka Koivista a Nokia misionárov.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.nokiankaupunki.fi - oficiálne stránky mesta 

Mestá vo Fínsku
Dejiny Moskvy

Moskva prvotné hlavné mesto Ruska sa prvýkrát spomína v roku 1147, keď sem Juraj Dlhoruký pozval Sviatoslava Olegoviča. Začiatky osídlenia tejto oblasti však siahajú pravdepodobne do 9. storočia, čo dokumentujú archeologické nálezy kruhových stavieb na mieste dnešného Kremľa a nájdenie arabských mincí z tohto storočia pri Chráme Krista Spasiteľa.

Vznik najstaršej usadlosti sa datuje do obdobia, kedy sa tu prvýkrát začalo obchodovať medzi severnými a južnými oblasťami východoeurópskej nížiny. Mesto ležalo na križovatke ciest smerujúcich z Pobaltia od riek Dvina a Nemunas a od Dnepra k bulharskej Volge a Donu. Priama cesta z Pobaltia k Volge viedla cez doliny riek Moskva a Kľazma. Práve tu - pri priesmyku rieky Moskva do Kľazmy - sa pri rieke Schodňa a Jauza založila prvá osada budúcej Moskvy. Prvotný zámer zakladateľa Moskvy bol založiť mesto pri rieke Schodňa, pretože sa tam nachádzali početné pamiatky pôvodného obyvateľstva - tzv. kurgany.

Keď v oblasti mesta Suzdaľ knieža Andrej I. Bogoľubskij zakladal kniežatstvo, Moskva už bola mestom (1156), ktoré malo silné drevené hradby. Jej obyvateľmi boli družiny kniežaťa, ktoré bránili mesto pred útokmi nepriateľov zo západu. Stala sa tak predmestím Vladimíra - hlavného mesta Rostovsko-suzdaľského kniežatstva. Mesto postupne bohatlo a získavalo väčší význam. Preto o 50 rokov od jeho založenia sa moskovské kniežatá snažili založiť v meste osobitné kniežatstvo.

Po smrti Jaroslava III. Vsevolodiča v roku 1246 si územia Moskovského veľkokniežatstva rozdeli jeho synovia. V Moskve vládol Michal Jaroslavič Chrabrý. Kto vládol v meste po jeho smrti v roku 1249, nie je známe. Pravdepodobne ostala v kompetencii veľkokniežaťa a v roku 1252prešla pod správu Alexandra Nevského.

Po roku 1327 začali v Moskve vládnuť iba kniežatá moskovského kniežatstva. Prvým z nich bol Ivana I. Kalita (1328 - 1340).

Chronológia 
 1147 - Prvá písomná zmienka o Moskve v Ipatievskom letopise. Do tohto roku tu žili slovanské kmene. Do polovice 13. storočia bola obyčajným mestom Vladimírsko-suzdaľského kniežatstva.
 1238 - Vpád Tatárov a vyplienenie Moskvy. V meste v tomto období existoval osobitný kniežací trón.
 1260 - Centrum Moskovského veľkokniežatstva.
 1260-1302 - rezidencia Daniila Alexandroviča.
 1314 - Rezidencia moskovských veľkokoniežat. Začiatok stavby kamenného Kremľa.
 1426 - Hlavné mesto Moskovského štátu.
 1460 - Centrum Moskovskej Rusi.
 1711 - Hlavné mesto bolo z Moskvy prenesené do Petrohradu.
 1754 - Založenie Moskovskej štátnej univerzity.
 1812 - V Moskve vypukla Vlastenecká vojna. Mesto bolo vypálené.
 19. storočie - V meste sa objavila prvá električka.
 1918 - Hlavné mesto Ruska.
 1934 - Vznik moskovského metra.
 1941-1945 - Počas Veľkej vlasteneckej vojny sa Moskva stala centrom bojov nemeckej armády.

Kniežatá vládnuce v Moskve

Galéria

Referencie

Pozri aj 
 Moskva
 Povesť o založení Moskvy
 Zoznam vládcov Ruska
 Bitka pri Moskve

Iné projekty

Externé odkazy 
 Historická Moskva 
 História Moskvy /
 Vznik Moskvy 
 Prechádzky po Moskve 

 
Moskva
Malijská ríša

Malijská ríša alebo Mali bola stará africká ríša v západnej Afrike na hornom toku rieky Niger približne od konca 1. tisícročia do roku 1610.

Založili ju koncom 1. tisícročia Mandingovia, do 11. storočia podliehala Ghanskej ríši, potom ríši Susu (Soso). Po víťazstve malinkého vládcu Sunáatu Keita nad vládcom Susu v roku 1235 sa Malijská ríša stala vládcom západného Sudánu. Jej vládcovia prijali islam a nadviazali styky s arabským svetom. Ríša Mali sa najviac rozšírila v prvej polovici 14. stor. za vlády kráľa Kanakana Musu. Rozprestierala sa od rieky Niger až k k Senegalu. Najdôležitejším centrom sa stalo mesto Timbuktu, významná obchodná a kultúrna metropola v západnej Afrike. Na sklonku 14. stor. oslabovali ríšu Mali vnútorné rozpory aj útoky Tuaregov zo severu. Roku 1435 Tuaregovia dobyli Timbuktu a ríša Mali sa rozpadla.

Africké ríše
Zaha Hadidová

Zaha Hadidová (celým menom: 
Zaha Mohammad Hadid,  CBE; * 31. október 1950, Bagdad, Irak – † 31. marec 2016, Miami, Florida, USA) bola iracko-britská dekonštruktivistická architektka.

Životopis 
Narodila sa v rodine ekonóma a podnikateľa. Chodila do cirkevnej dievčenskej školy vo Švajčiarsku. Vyštudovala matematiku na Americkej univerzite v Bejrúte a následne v rokoch 19721977 architektúru na Architectural Association School of Architecture v Londýne. Pôsobila v Office for Metropolitan Architecture, svoj ateliér si založila v Londýne v roku 1979. Vyučovala na mnohých prestížnych školách, venovala sa interiéru, nábytku, designu a scénografii (v roku 1999 vytvorila scénu pre turné skupiny Pet Shop Boys). V roku 2004 získala Pritzkerovu cenu a v 2010 a 2011 získala prestížnu Stirlingovu cenu.

Navrhla aj projekt Čulenova v Bratislave.

Projekty 
Jej prvé projekty, športový klub v Hongkongu či opera v Cardiffe zostali len na papieri. Vychádzala z dekonštruktivizmu, jej návrhy sa vyhýbali pravým uhlom a mali ostré hrany.

Výstavy 
 1978 – Guggenheim Museum, New York
 1983 – Retrospective at the Architectural Association, Londýn
 1985 – GA Gallery, Tokio
 1988 – Deconstructivist Architecture show at MoMA, New York
 1995 – Graduate School of Design at Harvard University
 1997 – San Francisco MoMA
 2000 – Britsh Pavilion at the Venice Biennale
 2001 – Kunstmuseum, Wolfsburg
 2002 – (10. máj – 11. august) Centro nazionale per le arti contemporanee, Rome
 2003 – (4. máj – 17. august) – MAK – Museum fur angewandte Kunst alebo Muzeum of Applied Arts (Viedeň)
 2006 – (3. jún – 25. október) – Solomon R. Guggenheim Museum, New York
 2006 – (1. jún – 29. júl) – Ma10 Mx Protetch Gallery, Chelsea, NYC
 2007 – (29. jún – 25. november) – Design Museum, Londýn

Filmy a videá 
 A Day with Zaha Hadid 2004, 52 minút, farebný. New York: Michael Blackwood Productions.
 Video & Photos: Zaha Hadid, Johann Sebastian Bach Festival at the Chamber Music Hall in Manchester, July 2009

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Irackí architekti
Britskí architekti
Modernistickí architekti
Architektky
Dizajnéri
Dekonštruktivizmus
Laureáti Stirlingovej ceny
Laureáti Pritzkerovej ceny
Členovia American Philosophical Society
Britské osobnosti irackého pôvodu
Osobnosti z Bagdadu
Songhajská ríša

Songhajská ríša (iné názvy: Songhaj, Songojská ríša, Gao) bol štát v severozápadnej Afrike od 6./7./10. storočia do začiatku 17. storočia, resp. čiastočne až do roku 1901 . Niekedy sa o Songhajskej ríši v užšom zmysle (s dôrazom na slovo ríša) hovorí len vo vzťahu k obdobiu, keď tento štát dosiahol svoj vrchol, čo je zhruba obdobie v rokoch 1460 - 1591 . 

Začiatky Songhajskej ríše siahajú až do 6. stor. po Kr., keď v oblasti severného oblúka rieky Niger príslušníci černošského kmeňa Songhajcov (=Songojov) ovládli dôležité spojenia vedúce cez Saharskú púšť a založili obchodné centrá Timbuktu a Gao. V 10. stor. štát prechodne dobyla susedná ríša Ghana. V roku 1009/10 songhajský kráľ konvertoval na islam; niekedy v tomto období sa tiež hlavným mestom stalo mesto Gao. V 13. a 14. stor. bolo songhajské územie s prestávkami niekoľkokrát buď pod nadvládou ríše Mali alebo jej priamou súčasťou. Okolo roku 1400 už nadvláda Mali definitívne skončila a následne songhajský vládca Ali Ber Soni (=sonni Ali Bér, Sonni Alí; 1463/1464/1468 - 1492/1493) , využijúc úpadok Mali, získal pre svoj kmeň veľkú časť územia ríše Mali a Songhajská ríša začala expandovať. Vrcholným obdobím Songhajskej ríše bolo panovanie Mohameda Turého (=Muhammada Turého) nazývaného aj Veľký (1493 - 1528), ktorý územie štátu rozšíril na východ k pohoriu Air a k Čadskému jazeru, čiže ovládol takmer celú západnú Saharu. Songhajská ríša kontrolovala všetky obchodné spojenia vedúce od Guinejského zálivu cez saharské oázy do oblasti Stredozemného mora. Mohamed Turé vytvoril dobre organizovaný centralistický štát, ktorý držalo pohromade stále vojsko. Príjmy štátu zabezpečoval obchod so slonovinou, zlatom, soľou (zo Sahary) a otrokmi, pestovala sa ryža a proso, choval sa dobytok. Kráľ podporoval umenie, remeslá, vedu, kultúru a najmä školstvo - za jeho vlády patrila vyššia škola v Timbuktu k najlepším v celom islamskom svete. Obdobie prosperity ríše netrvalo dlho, pretože v roku 1591 sa mesta Timbuktu zmocnili Maročania; Maročania porazili Songhajskú ríšu, pretože bojovali s mušketami, čo boli moderné zbrane, ktorými songhajské vojsko nedisponovalo. V marockých službách bojovali aj španielski conquistadori (dobyli mestá Gao a Timbuktu), ale hlavný cieľ - zlatonosné bane na juhu sa im nepodarilo dobyť. Songhajskí králi sa po porážke stiahli do regiónu Dendi na juhu a odtiaľ ďalej vládli, pričom ale v historiografii sa tento malý južný štát vzniknutý v roku 1591 zvykne skôr uvádzať pod názvom Kráľovstvo Dendi. Toto Kráľovstvo Dendi (teda neskorá Songhajská ríša) síce existovalo až do dobytia Francúzmi v roku 1901, ale fakticky od polovice 17. storočia išlo už len o rozlične rozhádaný a rozpadajúci sa útvar. Na severe Maročania po čase o dobyté územie stratili záujem a (primárne okolo roku 1670) odišli; na nimi opustenom území vzniklo viacero viacero štátov.

Zdroje

Iné projekty 

Africké ríše
Areál VŠP

Areál VŠP je komplex, ktorý navrhol Vladimír Dedeček a Rudolf Miňovský (zomrel počas projekcie) pre vtedajšiu Vysokú školu poľnohospodársku, dnešnú Slovenskú poľnohospodársku univerzitu. Realizácia bola uskutočnená v rokoch 19611966.

Areál Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre, ktorého koncept v roku 1960 pripravili architekti Vladimír Dedeček a Rudolf  Miňovský, patrí k najvyššie hodnoteným architektúram Slovenska 20. storočia, za ktorý získali prestížne ocenenie – Cenu Dušana Jurkoviča.

Urbanistické a architektonické riešenie 
Urbanistický koncept univerzity Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre ovplyvnil výraz celého mesta. Na pravom – historickom brehu rieky Nitry je pri mlyne situovaný internát a na voľných plochách na druhej strane rieky je riešená hlavná časť areálu ako voľná skladba špecializovaných laboratórií, pracovísk aj športových zariadení nadväzujúcich na rozsiahlu botanickú záhradu. 

Z urbanistického konceptu sú jasne definované základné dispozičné celky. Napríklad veľké posluchárne vytvárajú skladbu optimálne prístupných a v pokojnom prostredí situovaných výtvarne umocnených článkov. Aula maxima, s priemerom 36 metrov a kapacitou 600 miest je prístupná aj širšej verejnosti ako reprezentačný priestor, vytvára hlavný nástup do areálu. V najvyššej deväťpodlažnej budove  sídli rektorát a teoretické katedry, samostatne stojace je chemický pavilón a pavilón rádioizotopov. 

Účinné je spolupôsobenie architektonických detailov vytvorených novodobými technologickými ale aj technickými prostriedkami umocnenými farbou, konkrétne . Sú to napríklad balkóny, situované ako unikátne výtvarné prvky na čelách vyšších fakultných objektov. Okrem všeobecne známych architektonických a urbanistických hodnôt budova vyniká aj svojím novátorským poňatím v porovnaní s architektonickým myslením v päťdesiatych rokoch, kedy podobná úloha vyžadovala symetrické, monoblokové palácové riešenie.
Vysoká škola poľnohospodárska je príkladom novej dynamickej štruktúry – zavedenie systému organicky zviazaných, významovo diferencovaných celkov ako kvalitatívne vyšší urbanistický systém vývoja osídlenia, do istej miery podobný mestu Brasília, ktoré v tom istom období vytvorili Oscar Niemeyer a Lucio Costa. Je výrazom snahy architektov pochopiť potreby súčasnej spoločnosti a vystihnúť svoju dobu s jej atribútmi spoločenského, technologického a kultúrneho vývoja. 

V spoločnosti sa objavili nové kvality, progres, ukazovateľ do budúcna, teda aj príklad poučenia pre nasledovníkov, ktorí postavili toto dielo do popredia záujmu. Výstavba Vysokej školy poľnohospodárskej v Nitre je dokumentom rozvoja stavby miest v šesťdesiatych rokoch.

Zdroje 
 Dulla, M.: Slovenská architektúra od Jurkoviča po dnešok, Perfekt, Bratislava, 2007, s 96.
 http://www.rovart.com/sk/news_view_sk.php?akcia=view&id=640
 Potoková, K.: Aby Slovensko bolo ako záhrada, S architektom Vladimírom Dedečkom nielen o architektúre. Poľnohospodár č. 8/53, 23.januára 2009. http://www.uniag.sk/SKOLA/POLNOHOSP/pol53/pol8.html#14

Stavby v Nitre
Slovenská poľnohospodárska univerzita v Nitre
LINPACK

LINPACK je súbor knižíc používaných na testovanie výpočtovej sily počítačov. Špeciálne sa používa na testovanie  výkonu superpocítačov vo výpočtoch lineárnej algebry. Vznikol v sedemdesiatych rokoch. Autoromi boli Jack Dongarra, Jim Bunch, Cleve Moler a Pete Stewart. Použitý bol programovací jazyk Fortran.

LINPACK Benchmarks sú založné na súbore knižníc LINPACK a používajú sa na stanovenie výkonu superpočítačov v operáciách s číslami s pohyblivou desatinnou čiarkou. Výsledkom je výkon stanovený v jednotkách FLOPS alebo ich SI násobkoch(v dnešnej dobe sú relevantné GIGA, TERA a PETA).

Externé odkazy 
 www.netlib.org/linpack
 www.netlib.org/benchmark/hpl
 www.netlib.org/blas
 www.top50.org

Superpočítače
Steven Holl

Steven Holl (* 9. december 1947, Bremerton, Washington, USA) je americký architekt.

Steven Holl študoval na Washingtonskej univerzite v Ríme a na Architectural Association v Londýne (1976). Kariéru začal v Kalifornii a v roku 1976 otvoril vlastnú kanceláriu v New Yorku. Vyučoval na Washingtonskej univerzite, na Syrakúzskej univerzite a od roku 1981 pôsobí na Kolumbijskej univerzite.

Pohľad na Hollovu architektonickú tvorbu 
Hollove stavby odrážajú jeho fascináciu vedeckými fenoménmi a hrou so svetlom a jeho odrazmi. Pomocou týchto elementov vytvára pôsobivé vizuálne zážitky. Jeden z najviac typických aspektov Hollovej predstavy o tom, čím by architektúra dneška mala byť, je fenomén spojeného zážitku. „Napríklad, ak zdvihnete svoju ruku a budete sa pozerať cez zasklené dvere tak, že v nich uvidíte odraz budovy naproti ulice, nepozeráte sa na svoju ruku, nepozeráte sa na sklené dvere a nepozeráte sa na budovu oproti vám.“ Holl ďalej vysvetľuje „To čo zažívate zložením všetkých vrstiev, je práve ten spojený zážitok, ktorým architektúra v konečnom dôsledku je. Cítim, že ak tento obraz odprezentujeme v počítačovej grafike, nedosiahneme podstatu zážitku z architektúry.“

Významné stavby 

 Hybrid Building (Seaside, Florida 1984 – 1988)
 Prázdny priestor, sklopný priestor ()
 Bytová výstavba Spojitý svet (),  Fukoka, Japonsko (1989 – 1991)
 Dom Streto (Dallas, Texas 1989 – 1992)
 Bytová výstavba v Makuhari (Čiba, Japonsko 1992 – 1997)
 Kaplnka sv. Ignáca (Univerzity of Seattle, Seattle, Washington 1994 – 1997)
 Múzeum moderného umenia (Kiasma, Helsinky, Fínsko 1993 – 1998)
 Loisium (Langenlois, Rakúsko), múzeum o vinárstve
 Simmons Hall, MIT (Cambridge, Massachusetts)

Nedávne práce 
Rozšírenie Cranbrookovho vedeckého inštitútu (Bloomfield Hills, štát Michigan 1996 – 1999). Steven Holl, nositeľ medaily Alvara Aalta z roku 1998 nedávno dokončil Bellevue Art Museum v Bellevue v štáte Washington a rošírenie Collage of Architecture And Landscape Architecture (University of Minnesota). Tiež pracuje na rozšírení a obnove Nelson Atkins Museum Of Art v Kansas City v Missoury a na Fondation Pinault v Ile Seguin. K ďalším súčasným činnostiam sa radia Knut Hamsun Museum (Kamar, Nórsko), budova umenia a histórie umenia Iowskej univerzity (Iowa City, Iowa) a Fakulta architektúry na Cornellovej univerzite v Ithaca (New York, 2004).

Významné ocenenia 
Francúzska Grande Médaille d’Or (1997), nasledovne medaila Alvara Aalta z roku 1998. V roku 2001 ho magazín Time menoval najlepším americkým architektom. V roku 2002 ho Smithsonian Institution Cooper – Hewitt ocenil cenou National Design Award in Architecture. Taktiež získal cenu Čestný člen kráľovského inštitútu britských architektov (2003). Roku 2007 získal za projekt Školy umenia a dejín umenia univerzity v Iowe ocenenie AIA 2007 Institute Honor Award.

Zdroje 

 Jodidio, P.: Architecture now. Kolín nad Rínom, Taschen 2002.

Iné projekty 

Architekti USA
Osobnosti zo štátu Washington