joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Diaľnica D10 (Česko)

D10 je diaľnica, ktorá vedie z Prahy cez Mladú Boleslav do Turnova, kde sa napája na I/35. Jej celková dĺžka je 71 km. 

Diaľnica je spoplatnená len v úseku medzi exitom 14 a 39 a medzi exitom 46 a koncom komunikácie.

Výjazdy 
 Exit 1 Praha-Satalice (kríženie s D0)
 Exit 3 Radonice
 Exit 9 Brandýs nad Labem
 Exit 14 Stará Boleslav
 Exit 17 Hlavenec
 Exit 21 Tuřice - Kostelní Hlavno
 Exit 27 Benátky nad Jizerou
 Exit 33 Brodce
 Exit 39 Zámostí
 Exit 40 Mladá Boleslav-Bezděčín
 Exit 44 Mladá Boleslav-centrum
 Exit 46 Mladá Boleslav-priem. zóna (Kosmonosy)
 Exit 53 Bakov nad Jizerou
 Exit 57 Mnichovo Hradiště
 Exit 63 Březina
 Exit 67 Příšovice
 Exit 71 Ohrazenice (kríženie s I/35)

Iné projekty

Externé odkazy 
 R10 na stránkach ŘSD
 Fotogaléria R10 na stránkach RDS
 Rýchlostná cesta R10 na www.ceskedalnice.cz

Zdroj 

Diaľnice v Česku
Andrej Bán

Andrej Bán (* 28. apríl 1964, Bratislava) je slovenský dokumentárny fotograf, reportér a publicista.

Životopis 
V rokoch 19831987 absolvoval štúdium ekonómie na Národohospodárskej fakulte Vysokej školy ekonomickej a v rokoch 1984 – 1986 medziodborové štúdium žurnalistiky na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave.

Od roku 1987 fotografuje pre slovenské a české periodiká (Mladé rozlety, Plus 7 dní, Mladý svět, Reflex, .týždeň, Denník N). Často fotografuje v krajinách postihnutých krízami. V roku 1999 sa podieľal na založení charitatívnej organizácie Človek v ohrození. V marci 2016 založil občiansku iniciatívu Zabudnuté Slovensko, ktorá organizuje debaty, hlavne v krajoch, kde ma silnú voličskú podporu ĽSNS. 

Je tiež autorom alebo spoluautorom námetu viacerých dokumentárnych filmov (Krátka pamäť, Tisovy stíny, Duše, Akvárium, My zdes), ako aj beletristickej prózy Medzisny.

Knižné publikácie 
 
 
BÁN Andrej; GÁL Fedor. 5102... Žilina : Absynt, 2015. 144 s. ISBN 979-80-971823-4-2.
 
 
BÁN, Andrej. Trochu oheň, trochu voda: príbehy Balkánu. Žilina : Absynt, 2019. 272 s. ISBN 978-80-8203-155-6.
BÁN, Andrej. Medzisny. Bratislava : Artforum, 2021. 198 s. ISBN 978-80-8150-346-7.

Ocenenia 
 2005 – Krištáľové krídlo za rok 2004 v kategórii „publicistika a literatúra“ 
 2006 – Novinárska cena 2005 v kategórii „Najlepšia reportáž v printových médiách“ za článok Krajina hrobov (.týždeň) 
 2006 – Osobnosť slovenskej fotografie za rok 2006 za výstavu a knihu Iné Slovensko s prihliadnutím na doterajšiu fotografickú, organizačnú a publicistickú činnosť 
 2007 – Novinárska cena 2006 v kategórii „Najlepšia reportáž v printových médiách“ za triptych fotoreportáží Kosovo dream, Naši v Kosove, Na konci sna (.týždeň), ktoré sú v každom ohľade príkladom majstrovského zvládnutia klasického žánru novinárstva. 
 2008 – Novinárska cena 2007 v kategórii „Najlepšia reportáž v printových médiách“ za sériu reportáží o Balkáne, Utrpenie kalvárie (.týždeň) 
 2010 – Novinárska cena 2009 v kategórii „Najlepšia reportáž v printových médiách“ za článok Deti z fotografie (.týždeň) 
 2013 – Novinárska cena 2012 v kategórii „Najlepšia reportáž v printových médiách“ za článok Turecko bez Európy (.týždeň) 
 2015 – Biela vrana za dlhodobý prínos

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Diela Andreja Bána v súbornom katalógu Slovenskej národnej knižnice
 Andrej Bán – profil a články na webe časopisu .týždeň
 Andrej Bán: Snažím sa vidieť príbeh

Slovenskí fotografi
Slovenskí novinári
Slovenskí publicisti
Držitelia Krištáľového krídla
Laureáti Bielej vrany
Laureáti Novinárskej ceny
Absolventi Národohospodárskej fakulty Ekonomickej univerzity v Bratislave
Osobnosti z Bratislavy
.týždeň
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra II. triedy
Európska cesta 68

Európska cesta 68 (E68) je medzinárodná cesta 1. triedy. Začína v maďarskom Segedíne a končí v rumunskom Brašove. Celá trasa meria 529 kilometrov. Z celkovej trasy 529 kilometrov je 52 kilometrov vedených v Maďarsku, zvyšných 477 km prechádza územím Rumunska.

Trasa
  Maďarsko
 SzegedMakó
  Rumunsko
 NădlacPecicaAradLipovaDevaSimeriaOrăştieSebeşSibiuŞelimbărBrašov

Galéria

Referencie

Pozri aj 
 Európska cesta

Iné projekty

Zdroj 

68
Štátne cesty v Maďarsku
Cestná infraštruktúra v Rumunsku
Európska cesta 64

Európska cesta 64 (E64) je medzinárodná cesta 1. triedy. Začína v talianskom Turíne a končí v Brescii. Celá trasa meria 246 kilometrov a je vedená iba na území Talianska.

V Turíne sa E64 križuje s európskymi cestami E70, E612 a E717, v Miláne s E35 a E62, v Brescii potom znova s E70. Po celú svoju trasu je E64 vedená po diaľnici A4.

Trasa
  Taliansko
 TurínNovaraMilánoBergamoBrescia

Galéria

Referencie

Pozri aj 
 Európska cesta

Iné projekty

Zdroj 
 

64
Štátne cesty v Taliansku
Ravahere

Ravahere je malý atol v centrálnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie. Najbližším susedom je atol Marokau (iba  smerom na severozápad) a Tahiti je  na západ.

Geografia atolu 
Atol má tvar pretiahnutého a ohnutého trojuholníka, s najdlhším rozmerom približne . Jeho lagúna má rozlohu  a nemá splavný prieplav. Východnú stranu tvorí súvislý pás zeme, dlhý , zo západnej strany je to nízky útes, za prílivu na mnohých miestach úplne ponorený. Vstup do lagúny je len na niekoľkých málo miestach za vrcholiaceho prílivu. Na južnom aj severnom cípe lagúny sú koralovými porastmi vytvorené uzatvorené plytké bazény. Južný je väčší, približne 3x, severný je nepravidelný a jeho súčasťou je aj motu – malý ostrovček s vegetáciou.

Z geologického hľadiska koralový atol sedí na vrchole podmorskej sopky, ktorá je iba tesne pod hladinou a ktorú zdieľa aj s atolom Marokau. Sopka má z oceánskeho dna na výšku  a jej vek sa odhaduje na 46,7 až 48,9 mil. rokov.

História 
Prvá písomná zmienka je od Louisa Antoine de Bougainville z roku 1768. Po ňom bol ďalším návštevníkom James Cook 6. apríla 1769, ktorý ho spolu so susedným atolom Marokau nazval "Îles Deux Groupes". Či ho v roku 1826 navštívil aj moreplavec Edward Belcher, ktorý bol na Marokau, nie je z jeho záznamov jednoznačné.

V 19. storočí sa ostrov stal francúzskym územím. Vtedy (okolo roku 1850) tu žilo cca 30 domorodých obyvateľov.

V roku 1903 sa oblasťou prehnal hurikán a celý atol, spolu s niektorými okolnými, spustošil.

Vegetácia na tomto atole nebola obnovená intenzívnou výsadbou kokosových paliem, pretože suché časti atolu Ravahere sú príliš nízko nad hladinou oceánu, a teda trvalo premáčané slanou vodou. Aj preto je vegetácia atolu pomerne skromná.

Na atole dnes nežije prakticky nikto, len občas sem prídu obyvatelia susedného Marokau kvôli perlám a perleti.

Administratívne začlenenie 
Atol je súčasťou komunity Hikueru, spoločne s atolmi Reitoru, Marokau a Tekokota.

Referencie

Externé odkazy 
http://web.archive.org/web/20101221051118/http://www.oceandots.com/pacific/tuamotu/ravahere.php
Cestopis z atolov Fr. Polynézie na leolani.net
Biodiverzita polynézskych atolov

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Marcelo Vieira da Silva Júnior

Marcelo Vieira da Silva Júnior (* 12. máj 1988, Rio de Janeiro, Brazília) alebo jednoducho Marcelo, alebo Marcelo Vieira je brazílsky futbalista, ktorý v súčasnosti nastupuje za grécky veľkoklub Olympiacos a brazílsku reprezentáciu. Vynikal predovšetkým technikou a rýchlosťou, vďaka ktorej dokázal výrazne podporovať útok zo svojej pozície ľavého obrancu.

Úspechy

Klubové 
 3x víťaz španielskej ligy (2006/07, 2007/08, 2011/12)
 1x víťaz Copa del Rey (2010/11)
 2x víťaz Supercopa de España (2008, 2012)

Reprezentačné 
 1x tretie miesto na LOH (2008)
 1x druhé miesto na LOH (2012)
 1x pré miesto na Konfederačnom pohári (2013)

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Realu Madrid

Brazílski futbalisti
Hráči Fluminense FC
Hráči Real Madrid CF
Brazílski olympionici
Brazílski strieborní olympijskí medailisti
Brazílski bronzoví olympijskí medailisti
Osobnosti z Rio de Janeira
Diaľnica A3 (Taliansko)

Diaľnica A3 () je jedna z diaľnic v Taliansku. 

Spája Neapol a Reggio Calabria po západnom pobreží Apeninského polostrova (v niektorých miestach však zachádza relatívne dosť do vnútrozemia). Prechádza regiónmi Basilicata, Kalábria a Kampánia.

Budovaná bola v niekoľkých etapách, v smere od severu k juhu. Prvá krátka etapa (z Neapola do Pompejí) bola otvorená 29. júna 1929, druhá medzi Pompejami a Salernom potom 16. júla 1961. Posledný bol úsek Salerno – Reggio Calabria, ktorý bol pre verejnosť otvorený 13. júna 1974. Diaľnica tak dosiahla dĺžku .

Iné projekty

Externé odkazy 
 SAM SpA
 ANAS SpA

Zdroj 

Diaľnice v Taliansku
Doprava v Basilicate
Doprava v Kalábrii
Doprava v Kampánii
Diaľnica A5 (Taliansko)

Diaľnica A5 () je jedna z diaľnic v Taliansku. 

Diaľnica A5 sa nachádza na severe krajiny, spája Turín s regiónom Valle d’Aosta a vedie na štátnu hranicu s Francúzskom. Tam sa napája na diaľnicu A40, vedúcu ďalej do Chamonix-Mont-Blanc a Mâconu v Burgundsku. Dlhá je celkom . Ukončená nie je normálne hraničným prechodom – francúzska hranica sa totiž nachádza priamo uprostred diaľničného tunela, ktorý bol vyrazený pod Mont Blancom. Prvý úsek diaľnice bol sprevádzkovaný v roku 1961.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Ativa SpA/ (Betreibergesellschaft Torino - Quincinetto)
 SAV SpA/ Homepage der Societa Autostrada Valle d'Aosta S.p.A. / Société des autoroutes valdôtaines S.A. (Betreibergesellschaft Aosta - Quincinetto)
 Homepage der Autostrade per l'Italia S.p.A. (Betreibergesellschaft Aosta - Mont-Blanc Tunnel)
 Bauwerke der A5

Zdroj 

Diaľnice v Taliansku
Doprava v Piemonte
Doprava vo Valle d’Aosta
Samair

Oystray Aviation, s. r. o. (vystupovala pod značkou: Samair; 2. júl 2011 – 14. apríl 2014: Sayegh Aviation Europe) bol slovenský charterový letecký dopravca so sídlom v Bratislave. Spoločnosť mala hlavnú základňu na Letisku M. R. Štefánika v Bratislave. Spoločnosť začala mať neskôr finančné problémy a v roku 2014 bol na ňu vyhlásený konkurz, pričom tesne pred ukončením činnosti sa spoločnosť premenovala na Oystray Aviation.

Destinácie 
V letnej sezóne 2012 (máj – september) Samair prevádzkovalo charterové lety:

 z Bratislavy: Agadir, Antalya, Burgas, Korfu, Heraklion, Hurgada, Izmir, Kefalonia, Kos, Monastir, Thessaloniki, Zakynthos
 z Košíc: Burgas, Hurgada, Monastir
 zo Sliača: Antalya
 z Letisko Brno-Tuřany: Heraklion, Zakynthos
 z Budapešti: Zakynthos

Flotila 
Flotilu spoločnosti Samair tvorili štyri lietadlá typu Boeing 737-400 bázované na bratislavskom letisku. Jedno z týchto lietadiel N262CS sa používalo len na náhradné diely:

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Zaniknuté letecké spoločnosti
Letecké spoločnosti Slovenska
Podniky založené v 2010
Jergaly

Jergaly sú osada obce Motyčky v okrese Banská Bystrica. 

Osada leží vedľa cesty I/59 severozápadne od osád Motyčky a Štubne. V osade vyúsťuje prístupová cesta z osady Môce.

Patrí medzi osady, v ktorých sa v minulosti pálilo drevné uhlie pre okolité huty. Počas SNP bola na okraji tzv. partizánskej republiky. Po potlačení povstania nacistické oddiely vypálili miestnu rómsku osadu.

Zdroj 
 História obce

Motyčky
Bója

Bója (z hol. boei [vysl. bui]) (zastarano: boja) je:
 v doprave: „plávajúca zakotvená orientačná značka pre riečnu alebo námornú dopravu“
 v športe: ukotvený predmet, ktorý:
 vyznačuje pretekársku dráhu
 slúži na uväzovanie lodí, ktoré sú mimo prístav (mooring)
 vyznačuje nebezpečie (hĺbku) na vodných plochách, ktoré sú určené na kúpanie
 vyznačuje aktivitu na určitom mieste (potápanie)
 vo vede: ukotvené alebo voľne driftujúce plávajúce zariadenie, ktoré zaznamenáva rôzne fyzikálne veličiny. Tu môžeme zaradiť meteorologické a oceánografické bóje, vedecké (merajúce teplotu vody v rôznych hĺbkach, salinitu, smer prúdov, a pod.)
 výstražné a nástražné: registrujú prírodnú alebo ľudskú činnosť alebo plavidlo (napríklad  ponorku). Zaznamenanie sledovanej aktivity (prírody alebo plavidla) okamžite oznamujú rádiom, svetlom, dymom...
 vojenské: slúžia ako terč pri vojenskom cvičení alebo označujú zakázanú zónu
 núdzové a záchranné: napr. MOB bóje (muž cez palubu), alebo rádiové (EPIRB)

Druhy bójí

Navigačné bóje a značky IALA 
Podľa medzinárodnej organizácie IALA (International Association of Lighthouse Authorities, v preklade Medzinárodné združenie pre správu majákov), ktorá systém, kategorizáciu a pravidlá navigačných bójí spravuje, existuje v súčasnosti 6 základných druhov navigačných a značkovacích bójí:

* Poznámka: Slovenský názov je funkčný preklad anglického a nemusí byť oficiálnym názvom.

Ďalšie typy bójí 

* Poznámka: Slovenský názov je funkčný preklad anglického a nemusí byť oficiálnym názvom.

Zoznam môže byť neúplný vzhľadom na rozmanitosť používana bójí, vývoj technológií a regionálnych špecifík jednotlivých štátov.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Globálna sieť máp bójí
Majáky a Bóje
Mapa bójí Severnej Ameriky 
iQuam – Quality monitoring for buoy measurements
The Italian Data Buoy Network

Zdroj 
 
 Oficiálny dokument IALA, popisujúci typy navigačných bójí a ďalšie štandardy pre lodnú navigáciu

Lodná doprava
Námorná doprava
Navigácia
ANA Holdings

ANA Holdings Incorporated (; ) je japonská holdingová spoločnosť v leteckej doprave a cestovnom ruchu, disponujúca členskými spoločnosťami skupiny ANA Group. Právna forma v rámci japonského obchodného zákonníka je kabušiki gaiša (približne akciová spoločnosť v slovenskom obchodnom práve).

História 
Spoločnosť bola založená 27. decembra 1952 ako Japan Helicopter & Aeroplane Transports Co., Ltd. () s cieľom zreorganizovať japonskú leteckú dopravu narušenú po druhej svetovej vojne. Vo februári nasledujúceho roku začala s prevádzkou helikoptér, od mája získala licenciu na charterové lety a od októbra aj na pravidelné lety. V decembri 1953 rozšírila svoje podnikanie o nákladnú leteckú prepravu na linke TokioOsaka.

V decembri 1957 sa spoločnosť premenovala na All Nippon Airways Co., Ltd. (akronym ANA). V marci 1958 prebehla fúzia s Far Eastern Airlines a v novembri 1963 s Fujita Koku K.K. Na burzu spoločnosť vstúpila v októbri 1961, zaradením do druhej sekcie (stredne veľké podniky) akciovej burzy Tokyo Stock Exchange a burzy cenných papierov Osaka Securities Exchange. V auguste 1972 bola spoločnosť na oboch uvedených burzách reklasifikovaná do prvej sekcie (veľké podniky).

V marci 1974 bola založená dcérska spoločnosť Nippon Kinkyori Airways (), od roku 1987 pod názvom Air Nippon Co., Ltd. (), ktorá zabezpečovala leteckú dopravu na krátkych linkách v rámci Japonska. 1. apríla 2012 bola zlúčená so svojou materskou spoločnosťou. V júni 1974 ANA otvorila svoj prvý hotel, v meste Sapporo.

1. apríla 2013 došlo k prechodu ANA na holdingovú spoločnosť ANA Holdings, ktorá disponuje členskými spoločnosťami v rámci ANA Group.

Členovia ANA Group 
Zoznam členských spoločností skupiny ANA Group, operujúcej pod ANA Holdings, rozdelených podľa segmentu

Letecká doprava

Pozemná obsluha letísk

Údržba lietadiel

Údržba vozidiel pozemnej obsluhy

Marketing a predaj

Informačné stredisko

Letový catering

Nákladná doprava a logistika

Obchod

Informačné technológie (IT)

Ľudské zdroje (HR)

Správa nehnuteľností

Výskum

Výcvik pilotov

Majoritní akcionári 
Spoločnosť do 30. septembra 2013 vydala 3 516 425 257 akcií, pričom počet akcionárov k danému dátumu činil 553 483. Najväčší podiel akcií (60,37 %; 2 121 829 901 akcií) vlastnia fyzické osoby z Japonska (celkovo 545 379 akcionárov), 19,24 % akcií (676 742 467) je v držbe japonských finančných inštitúcií a 12,98 % (456 556 968) u ostatných japonských právnických osôb. Podiel zahraničného kapitálu činí 6,94 % (244 162 009 akcií; 1 631 akcionárov). Japonská vláda vlastní 0,03 % podiel (1 101 070 akcií).

Poznámky

Referencie

Pozri aj 
 All Nippon Airways

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne internetové stránky 
 Oficiálne internetové stránky 
 Informácie o spoločnosti na stránkach Tokyo Stock Exchange (TYO) 
 Burzové údaje na stránkach TYO 
 Burzové údaje (TYO) na stránkach The Wall Street Journal 

Organizácie založené v 1952
Podniky v Japonsku
ANA Group
Oak Park (Illinois)

Oak Park je americká obec, v okrese Cook v štáte Illinois, západné predmestie Chicaga.

Vďaka verejnej doprave ako sú modrá a zelená trasa chicagského metra, autobusy Chicago Transit Authority (CTA) a vlaky spoločnosti Metra, je z obce dobrý prístup do centra Chicaga (Chicago Loop). Je to 24. najľudnatejšia obec v štáte Illinois, podľa sčítania obyvateľov v roku 2000 mala  obyvateľov, podľa sčítania v roku 2010 obyvateľstvo pokleslo o 1,2% na  osôb.

Dejiny 
Prvé osídlenie možno vysledovať do roku 1837, kedy kúpil Joseph Kettlestrings 172 akrov pôdy západne od Chicaga. V roku 1850 preťala územie dnešnej Oak Park železničná trať vedúca až k mestu Elgin. V 50. rokoch 19. storočia patrilo územie dnešnej Oak Park k Ciceru, novému predmestiu Chicaga. V 70. rokoch zažilo rozmach, pretože sa v Ciceru začali usadzovali obyvatelia Chicaga, ktorí mesto opustili po veľkom požiari v roku 1871.

Obec Oak Park formálne vznikla v roku 1902, kedy sa v referende odštiepila od Cicera.

Záujemcovia o architektúru môžu v Oak Parku oceniť množstvo budov od architekta Franka Lloyda Wrighta, najväčšiu zbierku ním navrhnutých obytných domov na svete. K ďalším pamätihodnostiam patrí rodný dom Ernesta Hemingwaya, dnes Múzeum Ernesta Hemigwaya, a tri domy Edgara Rice Burroughsa, autora známej literárnej postavy Tarzan.

Osobnosti obce 
 Frank Lloyd Wright (* 1867 – † 1959), architekt a spisovateľ
 Edgar Rice Burroughs (* 1875 – † 1950), spisovateľ 
 Ernest Hemingway (* 1899 – † 1961), spisovateľ 
 Carl Rogers (* 1902 – † 1987), psychológ
 John Sturges (* 1910 – † 1992), filmový režisér
 Joseph Peter Kerwin (* 1932), astronaut
 Richard Bach (* 1936), spisovateľ 
 Mary Elizabeth Mastrantonio (* 1960), herečka
 Lee Joseph Archambault (* 1960), astronaut
 Chad Trujillo (* 1973), astronóm  
 Johnny Galecki (* 1975), herec
 Joe Corvo (* 1977), hokejista

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka 
 Frank Lloyd Wright Preservation Trust
 Philander Barclay photo gallery

Zdroj 

 
Obce v Illinoise
Metropolitná oblasť Chicago
Železničná trať Šumperk – Krnov

|}

Železničná trať Šumperk – Krnov (číslo 292) je trať spájajúca Šumperk a Krnov vedúca cez hrebene Jeseníkov (Ramzovské sedlo) a ako peážna trať cez poľské mesto Głuchołazy. Úsek Bludov – Šumperk je od roku 2009 elektrifikovaný. Prevádzkovateľom trati je Správa železniční dopravní cesty. Časť trate medzi Hanušovicami a Jeseníkom, najmä v okolí Horní Lipové, prechádza členitým terénom a je preto nazývaná sliezskym Semmeringom. V železničnej stanici v Horní Lipové sa tiež nachádza Muzeum Slezského Semmeringu.

Železničné uzly 
Šumperk, Hanušovice, Lipová Lázně, Mikulovice, Głuchołazy, Krnov

Stanice a zastávky 
 Šumperk (Trať 290 291, 293)
 Bludov (Trať 291)
 Bludov lázně
 AHr. Bohutín
 Bartoňov
 Ruda nad Moravou
 Komňátka
 Bohdíkov
 Raškov
 Hanušovice Holba
 Hanušovice (Trať 025, 294)
 Potůčník
 Jindřichov na Moravě
 Nové Losiny
 Branná
 Ostružná
 Ramzová
 Horní Lipová
 Lipová Lázně (Trať 295)
 Lipová Lázně zastávka
 Jeseník
 Česká Ves
 Česká Ves bazén
 Písečná
 Hradec-Nová Ves
 Mikulovice - Mikulovice štátne hranice (Trať 297)
 Ziegenhals Stadt (na ul. Powstańców Śląskich) - zastávka zrušená 
 Głuchołazy (Poľská trať 297)
 Pokrzywna - stanica zrušená
 Jindřichov ve Slezsku - Jindřichov ve Slezsku štátna hranica
 Třemešná ve Slezsku (Trať 298)
 Město Albrechtice
 Linhartovy
 Krásné Loučky
 Krnov (Trať 310)

Dejiny 
Po obsadení Sudet Nemeckom bola v 1. polovici 40. rokov 20. storočia postavená prepojovacia koľaj medzi železničnou traťou Mährisch Schönberg - Jägerndorf a železničnou traťou Olmütz – Troppau, ktorá viedla pozdĺž dnešnej krnovskej záhradkárskej osady Úsvit a ktorá križovala železničná trať Jägerndorf – Leobschütz. Prepojovacia koľaj bola v päťdesiatych rokoch 20. storočia vytrhaná.

Poľské značenie 
 Úsek Mikulovice - Głuchołazy je podľa poľského značenia Linia kolejowa nr 343.
 Úsek Głuchołazy - Krnov (a predtým ďalej do železničnej stanice Głubczyce) je podľa poľského značenia Linia kolejowa nr 333.

Osobná doprava 
V úseku Krnov – Jeseník je vedený variant diaľkovej rýchlikovej linky R27 v trase Ostrava – Jeseník. Táto vetva mala byť už od decembra 2011 zrušená, nakoniec bola nateraz zachovaná. Vetva Krnov – Jeseník však nebola zaradená do výberového konania vyhláseného v roku 2012 ani do pätnásťročného harmonogramu výberových konaní a prevádzka má byť prerokovaná s regionálnymi objednávateľmi.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Fotografia trati na zelpage.cz
 Fotografie železničnej stanice Branná na stránkach pojezdy.eu
 Informácie o trati na stránkach zelpage.cz

Šumperk – Krnov
Doprava v okrese Šumperk
Doprava v okrese Jeseník
Doprava v okrese Bruntál
Zimný štadión Banská Bystrica

Tipsport arena (Zimný štadión Banská Bystrica) je multifunkčná hala v meste Banská Bystrica. Aréna má kapacitu 2 980 miest.  Otvorená bola v noci z 24. decembra na 25. decembra 1956, zastrešená bola v roku 1966. Je domovským stánkom hokejového klubu HC ’05 Banská Bystrica, ktorý má arénu v prenájme od mesta Banská Bystrica. V roku 2009 prebehla rekonštrukcia južnej tribúny, ktorá bola v havarijnom stave. V decembri 2013 vyčlenila vláda zo štátnej rezervy milión eur na rekonštrukciu severnej tribúny. Podmienkou pre rekonštrukciu bolo finančné zapojenie samosprávy a mesto sa zaviazalo, že najmenej 10 rokov od dokončenia rekonštrukcie nezmení vlastnícke ani iné právo k pozemku ani stavbe a arénu bude využívať v súlade so zmluvou so Slovenským zväzom ľadového hokeja. Zároveň musí poskytnúť arénu pre účely reprezentácie.
Súčasťou arény je aj tréningová Hala B, ktorá si tiež v dlhodobom horizonte vyžaduje rekonštrukciu.

Podujatia 
Výber najvýznamnejších športových podujatí:

1977
Majstrovstvá sveta v hokeji (do 20 rokov)

2022
 Letný európsky olympijský festival mládeže 2022 (súťaže v športovej gymnastike)

Referencie

Externé odkazy 
 Zimný štadión na Hockeyarenas.net 
 Hala B na Hockeyarenas.net 
 www.hc05.sk

Hokejové štadióny na Slovensku
Šport v Banskej Bystrici
Stavby v Banskej Bystrici
Architektúra z 1966
HC Banská Bystrica
Uhlisko (Banská Bystrica)
Pozemný hokej na Afrických hrách

Pozemný hokej na Afrických hrách je hokejový turnaj, ktorý sa koná v rámci multišportového podujatia Afrických hier a ktorý organizuje Africká federácia pozemného hokeja (AFHF) v spolupráci s Africkým olympijským výborom (ACNOA). 

Do programu hier bol turnaj oficiálne zaradený na 4. Afrických hrách v roku 1987 v kenskom Nairobi, vtedy len v mužskej kategórii. Turnaj v pozemnom hokeji sa až do roku 2003 konal na hrách pravidelne. Ženy mali premiéru na 6. Afrických hrách v roku 1995 v zimbabwianskom Harare. Mužskej kategórii dominujú družstvá  a ; v ženskej kategórii je to , ktorá vyhrala všetky turnaje. V roku 2007 sa turnaj neorganizoval, pretože Alžírsko nebolo schopné postaviť hokejové športovisko; a v Alžírsku nevznikla ani národná hokejová organizácia.

Tento turnaj slúžil tiež ako kvalifikácia afrických družstiev na hokejový turnaj Letných olympijských hier. Po neorganizovaní turnaja na posledných dvoch hrách sa uskutočnil samostatný africký olympijský kvalifikačný turnaj.

Turnaj mužov

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Účasti družstiev na Afrických hrách 
(do 2003)

Turnaj žien

Zoznam

Medailová bilancia družstiev

Účasti družstiev na Afrických hrách 
(do 2003)

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Africkej federácie pozemného hokeja 
 Oficiálna stránka Afrického olympijského výboru /

Zdroj 
 Pozemný hokej na Afrických hrách na stránke todor66.com
Majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v softbale mužov 2014

Majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v softbale mužov 2014 boli v poradí 16. Majstrovstvá Strednej Ameriky a Karibiku v softbale mužov, ktoré organizuje Stredoamerická a karibská softbalová konfederácia (CONCACAS). Konali sa v meste Cali, v Kolumbii v dňoch od 25. apríla3. mája 2014, za účasti 12 tímov. Pôvodne sa malo na turnaji predstaviť aj družstvo . Zápasy sa hrali na štadióne: Estadio de Softbol Simon Carbonell Townsend s kapacitou 1 900 divákov, ktorý bol postavený v roku 2013 kvôli Svetovým hrám v Cali. Titul obhájila softbalová reprezentácia Venezuely.

Tieto majstrovstvá boli zároveň kvalifikáciou na tohtoročný softbalový turnaj Stredoamerických a karibských hier 2014, ktorý sa uskutoční v mexickom Veracruze. Kvalifikovalo sa naň 5 najlepších družstiev.

Účastníci

Výsledky

Základné skupiny

Skupina A

Skupina B

Play off

1. kolo

2. kolo

3. kolo

Semifinále

Finále

Konečné poradie

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka Majstrovstiev Strednej Ameriky a Karibiku 2014 
 Oficiálne logo Majstrovstiev Strednej Ameriky a Karibiku 2014

Softbal v 2014
Muži
Softbal
Toau

Toau (iné názvy: Pakuria, Taha-a-titi) je veľký atol v západnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie. Najbližším susedom je atol Fakarava ( smerom na juhovýchod) a centrálny ostrov Tahiti je vzdialený približne  na juhozápad.

Geografia atolu 
Atol má oválny tvar, s veľmi tenkým prstencom k pomere k celkovej rozlohe. Má iba  na dĺžku a  na šírku. Jeho lagúna má niekoľko splavných vstupov, najväčší a najširší (cca 600 metrov) je na západe. Prstenec atolu je, podobne ako u atolu Fakarava, z južnej a juhozápadnej strany uzatvorený koralovým útesom, umiestneným iba tesne na úrovni hladiny oceánu. Zo severnej a severovýchodnej strany tvorí prstenec atolu takmer súvislý pás súše s vegetáciou, prerušovaný plytkými prieplavmi, alebo už vyššie spomenutým hlavným prieplavom.

Dejiny 
Prvá písomná zmienka je od známeho objaviteľa a výskumníka Jamesa Cooka z 19. apríla 1774.

V 19. storočí, keď sa Niau stal francúzskym územím, mal asi 90 obyvateľov.

V súčasnosti je hlavným komunitným centrom osada Maragai, situovaná na severovýchodnom páse súše prstenca atolu. Ďalšia menšia osada je na severozápade atolu.

Ekonomika 
Na atole žilo v roku 2002 okolo 24 obyvateľov. Obývanosť ostrova kolíše, väčšina obyvateľov sa za prácou a lepšími podmienkami presťahovala na blízky atol Fakarava, alebo na Tahiti. Ekonomika ostrova závisí od príjmov z turistiky, produkcie kopry a rybolovu.

Fauna a flóra 
Atol je v rámci komunity Fakarava klasifikovaný ako súčasť Rezervácie biosféry UNESCO. Znamená to, že pre dané územie platia zvláštne predpisy, ktorými sa riadi prístup na atol a využívanie jeho zdrojov.

Bežnou vegetáciou na atole je nízky ker miki-miki (Pemphis acidula) a kokosová palma, ktorá bola intenzívne vysádzaná po celej Francúzskej Polynézii v prvej polovici 19. storočia s cieľom ťažiť kopru.

Administratívne a geografické členenie 
Geograficky patrí atol Toau k Palliserovým ostrovom. Tie tvoria ešte atoly Fakarava, Niau, Arutua, Apataki, Kaukura, Mataiva, Tikehau, Rangiroa a Makatea.

Administratívne je atol členom komunity Fakarava, kde patria ešte atoly Aratika, Kauehi, Raraka, Taiaro a Niau.

Referencie

Externé odkazy 
Archív zoznamu atolov na OceanDots
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Biodiverzita polynézskych atolov
Fotogaléria Toau

Pozri aj 
 Zoznam letísk vo Francúzskej Polynézii

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Evan Taubenfeld

Evan David Taubenfeld (* 27. jún 1983, Baltimore, Maryland, USA) je americký spevák, skladateľ a producent. Známejší je ako hlavný gitarista a vokalista kanadskej speváčky Avril Lavigne. Jeho debutový album vyšiel 18. mája 2010 vo vydavateľstve Warner Bros. Records pod názvom "Welcome to the Blacklist Club".

Život 
Narodil sa v meste Baltimore, Maryland, Markovi a Amy Taubenfeldovým, ktorí v tom čase rozbiehali cateringovú spoločnosť. Má dvoch súrodencov, mladšie brata Drewa (narodený v r. 1984), ktorý je známy ako gitarista z formácie Selena Gomez & The Scene, a mladšiu sestru Annie (narodená v r. 1990). Je žid a študoval na McDonogh School. Na gitare sa naučil hrať sám a pôsobil v kapele s názvom Spinfire.

Kariéra 
Josh Sarubin pozval Evana na konkurz, kde hľadal členov kapely pre novoobjavený talent Avril Lavigne. Konkurzom prešiel a stal sa jej gitaristom a podieľal sa aj na tvorbe skladieb na jej prvých troch albumoch (napr. "Hot", "Don't Tell Me", "Innocence", atď.). V septembri 2004 dostal svoj vlastný kontrakt. V roku 2008 produkoval dve skladby na debutovom albume rapera Tyga.
Jeho prvým synglom bola skladba "Boy Meets Girl" v marci 2009. Dostal tiež rolu v seriály "Private", kde stvárnil Blakea Pearsona a jeho skladba "Evan Way" sa stala soundtrackom k seriálu. Jeho album "Welcome to the Blacklist Club" napokon vyšiel v roku 2010. V tom istom roku spolupracoval aj na štvrtom štúdiovom albume Avril Lavigne Goodbye Lullaby a hosťoval na jej skladbe "Push". V roku 2012 produkoval skladby pre Japonskú skupinu Stereopony. 
V súčasnosti spolupracuje s Mighty Seven Songs, čo je hudobné vydavateľstvo, ktoré vzniklo spojením Songs Publishing a Crush Managment.

Diskografia

Albumy 
 Welcome to the Blacklist Club (2010)

Single 
"Boy Meets Girl" (2009)
"Merry Swiftmas (Even Though I Celebrate Chanukah)" (2009)
"Pumpkin Pie" (2010)
"Best Years Of Our Lives" (feat. Avril Lavigne) (2011)
"Song 1" (2012)
"Clare" (2013)
"Still In Love Somehow" (2013)

Filmografia 
2003: Avril Lavigne: My World
2007: KAYA
2009: Private

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Facebook
 Twitter
 Instagram

Zdroj 

Popoví gitaristi USA
Hudobníci židovského pôvodu
Osobnosti USA židovského pôvodu
Osobnosti z Baltimoru
Jan Zajíc

Jan Zajíc (* 3. júl 1950, Vítkov - † 25. február 1969, Praha) bol český študent, ktorý spáchal samovraždu podľa vzoru Jana Palacha v deň 21. výročia komunistického puču vo februári 1969 na Václavskom námestí v Prahe. Upálil sa na protest proti okupácii Československa vojskami Varšavskej zmluvy.

Životopis 
Narodil sa vo Vítkove pri Opave v rodine predavača a učiteľky. Od roku 1965 študoval na Strednej priemyselnej škole železničnej v Šumperku. Počas štúdia sa zaujímal o literatúru i poéziu, sám sa pokúšal písať básne. Počas Pražskej jari s nadšením podporoval uvoľnenie v spoločnosti. 

Po samoupálení Jana Palacha sa zúčastnil na protestnej hladovke (na Václavskom námestí v Prahe v stane pri studni, stráženej príslušníkmi SNB, ktorí rozháňali okoloidúcich záujemcov o vystavený text), ktorú ukončil v deň Palachovho pohrebu. Približne o mesiac neskôr, sklamaný pokračujúcou normalizáciou aj tým, že Palachov čin nepriniesol žiadnu dlhodobejšiu reakciu v spoločnosti, rozhodol sa Jana Palacha nasledovať. V deň výročia komunistického prevratu 25. februára 1969 sa vydal vlakom do Prahy. V hornej časti Václavského námestia sa toho dňa asi o pol druhej popoludní v prejazde domu čp. 39 polial benzínovým čističom a zapálil. Už sa mu však nepodarilo z prejazdu vybehnúť na námestie, po niekoľkých krokoch spadol na zem a vzápätí zomrel.
 
Štátna bezpečnosť zabránila, aby bol Zajíc pochovaný v Prahe, pretože sa obávala ďalších demonštrácií, podobne ako v prípade Jána Palacha. Jeho pozostatky boli prevezené do rodného Vítkova, kde bol 2. marca 1969 pochovaný.

V liste, ktorý zanechal na rozlúčku, stálo:

Až po nežnej revolúcii bol na ploche námestia pred Národným múzeom zriadený prostý pomník na Palachovu a Zajícovu pamiatku. V rodnom Vítkove po ňom bolo pomenované námestie a na pražskej Letnej bývalá Komsomoľská ulica. V Šumperku bolo po ňom pomenované námestie, ktoré sa nachádza v areáli bývalých sovietskych kasární.

V roku 1998 dostal čestnú Medailu T. G. Masaryka Masarykovho demokratického hnutia za vernosť jeho odkazu a vzápätí od prezidenta Václava Havla Rád T. G. Masaryka in memoriam.

Literatúra 
 DORKO, Branislav. Jan Zajíc. Opava : Matice slezská, 2012. ISBN 978-80-86887-18-0

Pozri aj 
 Jan Palach
 Michal Lefčík
 Ryszard Siwiec

Iné projekty

Externé odkazy 
 Web študentské výstavy o Jánovi Zajacovi
 Film Jan Zajíc - Pochodeň č. 2, Sami proti zlu (celý krátky film, 2013)
 Nadačný fond Ceny Jána Zajaca
 Jan Zajíc 
 Jan Zajíc
 Memories of Jan Palach

Zdroj 

Pražská jar
České osobnosti
Obete samovrážd
Študenti
Zoznam interpretov kresťanskej hudby

Toto je zoznam interpretov kresťanskej hudby, gospelových interpretov, chrámových zborov. Pre umiestnenie sa vyžaduje, aby kresťanská hudba hrala relevantný podieľ v tvorbe/prezentácii interpreta.

0 – 9 
 2ako1
 4Him 
 6 strun

A

B

D

E

F

G

H

CH

I

J

K

L

M

N

O

P

R

S

T

U 
 Učedníci
 Ursuáci
 Ursus Singers 
 Úzka cesta

V

W 
 Clara Ward
 Wessani 
 Matthew West
 Shannon Wexelberg 
 Paul Wilbur
 Lee Williams
 Brian Courtney Wilson
 CeCe Winans
 Wood Green Gospel Choir
 World Wide Message Tribe
 W.G. (Worship Group)

Y 
 Young Continentals
 Yzop

Z

Referencie 
 Doc. Yvetta Kajanová, PhD.: Gospel music na Slovensku, 2009, Lux, ISBN 978-80-969080-4-2.
 Doc. Yvetta Kajanová, PhD.: Segmentácia trhu v cirkevnej hudbe ako dôsledok separácie sakrálneho a profánneho prostredia: http://www.fphil.uniba.sk/index.php?id=yvetta_kajanova,
 Databáze křesťanských děl: http://www.dkd.cz
 Zbory.sk http://www.zbory.sk

Pozri aj 
 Kresťanstvo
 Kresťanská hudba
 Kresťanské média

Externé články 
 Gosamka.gospel.sk
 Festival Lumen - fln.sk
 Spevácke zbory na Slovensku
 Christian Music

Kresťanská hudba
Kresťanskí speváci
Kresťanské hudobné skupiny
Kresťanské zoznamy
Kresťanská hudba
Zoran Ferić

Zoran Ferić (* 2. jún 1961, Záhreb, Chorvátsko) je chorvátsky spisovateľ.

Životopis 
Narodil sa v Záhrebe, kde aj vyrastal. V Záhrebe vyštudoval gymnázium a kroatistiku na Filozofickej fakulte.

V roku 2000 dostal Cenu Ksavera Šandora Gjalského a cenu novín Jutarnji list v roku 2001. 

V súčasnosti učí literatúru a chorvátsky jazyk na gymnáziu v Záhrebe, píše stĺpčeky pre týždeník Nacional a poriada tvorivé dielne na zdokonaľovanie spisovateľských schopností.

Dielo 
 1996: Mišolovka Walta Disneya.
 2000: Anđeo u ofsaijdu.
 2002: Smrt djevojčice sa žigicama.
 2003: Otpusno pismo 
 2005: Djeca Patrasa.
 2007: Simetrija čuda: Sabrana proza
 2011: Kalendar Maja

Referencie

Zdroj

Externé odkazy 
 Zoran Ferić 

Chorvátski spisovatelia
Osobnosti zo Záhrebu
Majstrovstvá Oceánie v hádzanej mužov 2014

Majstrovstvá Oceánie v hádzanej mužov 2014 boli v poradí 6. Majstrovstvá Oceánie v hádzanej mužov, ktoré organizuje Oceánska hádzanárska federácia (OCHF). Konali sa v Aucklande, na Novom Zélande od 25.26. apríla 2014, za účasti iba 2 tímov. Nový Zéland bol organizátorm kontinentálneho šampionátu mužov tretíkrát, predtým to bolo v rokoch 2008 (vo Wellingtone) a 2010 (v Porirua). Oba zápasy sa hrali v aréne ASB Kohimarama Gymnasium, v aucklandskom predmestí Kohimarama. Oba zápasy vyhrala  a stala sa tak piatykrát víťazom kontinentálneho šampionátu.

Tieto majstrovstvá boli zároveň kvalifikáciou na budúcoročné Majstrovstvá sveta 2015, ktoré sa uskutočnia v Katare. Kvalifikovalo sa na ne iba víťazné družstvo.

Účastníci 

Pozn: Číslo v zátvorke udáva umiestnenie v neoficiálnom medzinárodnom rebríčku k júnu 2013.

Výsledky

Konečné poradie

Referencie

Externé odkazy 
 Majstrovstvá Oceánie 2014 na stránke todor66.com 
 Oficiálna stránka Oceánskej hádzanárskej federácie 
 Majstrovstvá Oceánie 2014 na stránke Novozélandskej hádzanárskej federácie 

Hádzaná v 2014
Muži
Hádzaná
Ivica Gabrišová-Encingerová

Mgr. art. Ivica Gabrišová-Encingerová (* 6. september 1976, Bratislava) je slovenská flautistka.

Životopis 
Hru na flautu sa učila na Základnej umeleckej škole Jozefa Kresánka. Na zobcovú flauta ju vyučoval Gustáv Beseda a na priečnu flautu Valéria Bánovská. Neskôr študovala na Konzervatóriu v Bratislave u Dagmar Šebestovej-Zsapkovej.

Pôsobila v hudobnej skupine Atlanta, ktorá vydala niekoľko albumov, ako aj v skupine Szidi Tobias & Band.

Aktívne vystupuje na mnohých koncertoch, vystupovala v týchto krajinách: Slovensko, Česko, Maďarsko, Rakúsko, Chorvátsko, Slovinsko, Rumunsko, Nemecko, Švajčiarsko, Luxembursko, Fínsko, Spojené kráľovstvo, Japonsko, Čína. Vyučuje na Cirkevnom konzervatóriu v Bratislave a v Akadémii umení v Banskej Bystrici.
V súčasnosti okrem koncertovania a pedagogickej činnosti pôsobí v dvoch hudobných skupinách: Duo Cordefiato a Trio Nuevo. Iniciovala, spoluorganizovala a organizuje Medzinárodnú súťaž v hre na flautu – Flautiáda.

Ocenenia 
 1993 – Národná súťaž drevených dychových nástrojov
 2000 – Medzinárodná flautová súťaž v Cremone
 2001 – Pražské jaro, Medzinárodná súťaž
 2002 – Medzinárodná flautová súťaž, Krakov
 2004 – ARD Musikwettbewerb, Mníchov

Diskografia 
 1996: Dlhý príbeh – Atlanta
 1997: Miesto na zemi – Atlanta – LUX Comunication & Aurus, CD
 1999: Krídla v daždi – Atlanta – Lux media, CD
 2002: ...vianočne – Atlanta a Kompromis – LUX  LM 0025-2-331, CD
 2005: Zopár viet – Atlanta – LUX communication 
 2005: Pictures – Duo Cordefiato – P. S. Publisher, CD

Spoluúčasť na albumoch 
 1996 Nebeská párty – Erik Stupka – Štúdio BAC, CD
 1996 Obraz neba – B.F.O. – B.f.o + LUX media, MC, CD
 2004 Chamber Music, Komorná hudba – Marek Brezovský – Hudobný fond, CD
 2004 deťom 2 – Mária Podhradská a Richard Čanaky – Lux communication, CD
 2005 deťom 3 – Mária Podhradská a Richard Čanaky – Lux communication, CD
 2006 deťom 4 – Mária Podhradská a Richard Čanaky – Lux communication, CD
 2012 Kolobeh dňa a noci – Pavol Bodnár – Hevhetia, CD

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Ivica Gabrišová-Encingerová – Hudobné centrum
 Ivica Gabrišová (Encingerová) – flauta
 Flautiáda

Slovenskí flautisti
Kresťanskí hudobníci
Slovenskí hudobní pedagógovia
Osobnosti z Bratislavy
Ústredný výbor Komunistickej strany Česko-Slovenska

Ústredný výbor Komunistickej strany Česko-Slovenska (skr. ÚV KSČ; súdobé písanie Ústredný výbor Komunistickej strany Československa) bol najvyšší orgán KSČ medzi dvoma po sebe nasledujúcimi zjazdmi. Ústredný výbor volil spomedzi svojich členov najužšie vedenie strany (predsedníctvo a politbyro) a generálneho tajomníka (v rokoch 1953 až 1971 prvý tajomník). Počet jeho členov v priebehu doby kolísal, vo vrcholných dobách dosahoval okolo stovky členov.

2. svetová vojna 
Počas nacistickej okupácie a 2. svetovej vojny v dobe Protektorátu Čechy a Morava pracoval tento orgán v ilegalite a z praktických dôvodov konšpirácie a utajenia mal vždy len niekoľko členov.

Externé odkazy 
 Zloženie vedúcich orgánov KSČ (PDF)

Zdroj 

Komunistická strana Česko-Slovenska
Karabína (oko)

Karabína je lezecká pomôcka, súčasť istiaceho reťazca, uzatváratelná zámkom s pružinovou alebo skrutkovou poistkou, slúžiaca ako spojovací prvok zaisťovacieho bodu, alebo sedáku s lanom.

Karabíny sa vyrábajú z duralu titánu pre horolezcov a z ocele na prácu vo výškach.

Rozdelenie podľa typu
Pre horolezecké karabíny platí technická norma ČSN EN 12 275, ktorá rozdeľuje karabíny takto:

Typ A Špeciálna karabína určená na zapnutie do skalných skôb (napr. Frog firmy KONG).
Typ B Obyčajná karabína.
Typ D Karabína býva používaná predovšetkým ako súčasť tzv. „expresiek“.
Typ H Karabína oválneho hruškovitého tvaru, určená pre istenie pomocou polovičného lodného uzla tzv. uzol UIAA (HMS).
Typ K Karabína určená pre zaistené cesty („Klettersteig“ resp. „Via Ferrata“, väčší roztvor).
Typ X alebo Typ O Karabína oválneho tvaru. Vďaka tomuto tvaru je vždy zaťažovaná pozdĺžne (kde vykazuje najvyššiu pevnosť) a je takmer nemožné ju zaťažiť priečne. To ju predurčuje k použitiu do zlaňovacích prostriedkov, blokantov a vďaka symetrickému tvaru aj pri použitiu prostriedkov skladajúcich sa z dvoch bočníc (zlaňovacie brzdy, kladky, atp.)
Typ Q Maticová karabína (Quick Link, „mailonka“), u ktorej má západka podobu uzavieracej prevlečenej matice.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Zdroj

Externé odkazy 
 Lezec.cz, Karabíny
  Lezec.cz, Poškodené a neidentifikovateľné karabíny
  HO Sakal, Karabíny obecne a s drôteným zámkom

Horolezecké vybavenie
Petržlen záhradný

Petržlen záhradný alebo staršie petržlen kuchynský (lat. Petroselinum crispum) je koreňová zelenina. 

Vyznačuje sa prenikavou vôňou a charakteristickou sladkastou chuťou. Vňať a koreň obsahujú aromatický éterický olej, ktorý poskytuje typickú vôňu a chuť. Obsahuje väčšie množstvo vápnika, horčíka, draslíka, vitamín C a provitamín A. Na vitamín C je mimoriadne bohatá vňať. Môže sa pestovať po celý rok. Na trh sa dodáva vňať, petržlen s vňaťou a petržlen bez vňate. Podľa ČSN 46 4365 sa petržlenová vňať a petržlen s vňaťou ponúkajú len v jednej akosti.

Referencie

Literatúra 
 Schaller, Forró: Potraviny a nápoje, Bratislava, SPN, 1973, 356 s.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Petržlen
 Petržlen a zdravie - Herbacea.sk

Koreňová zelenina
Listová zelenina
Koreniny
Arutua

Arutua (alebo aj Ngaru-atua) je veľký atol v západnej časti súostrovia Tuamotu v rámci Francúzskej Polynézie. Najbližším susedom je atol Apataki ( smerom na východ) a centrálny ostrov Tahiti je vzdialený približne  na juhozápad.

Geografia atolu 
Atol má približne oválny tvar, s veľmi tenkým prstencom k pomere k celkovej rozlohe. Má približne  na dĺžku a  na šírku. Jeho lagúna má jediný hlbší splavný vstup na východe atolu, nazývaný „Manina“. Prstenec atolu je, podobne ako u mnohých iných atolov  v oblasti (Fakarava, Kaukura, Toau, Faaite, Tahanea a i.) z južnej strany tvorený nízkym koralovým útesom, umiestneným iba tesne na úrovni hladiny oceánu. Zo severnej strany tvorí prstenec atolu rôzne dlhé pásy súše s vegetáciou a malé ostrovčeky (polyn. „motu“), prerušované plytkými prieplavmi.

Z geologického hľadiska je to koralový atol, umiestnený na vrchole podmorskej sopky, ponorenej len tesne pod hladinu mora. Sopka z oceánskeho dna na výšku meria  a jej vek sa odhaduje na  60,2 až 62,1 mil. rokov.

Dejiny 
Prvá písomná zmienka je od holandského moreplavca Jakoba Roggeveena z 27. mája 1722.
Ďalší známy zápis do lodného denníka a máp vykonal James Cook 19. apríla 1774, nasledovaný nemeckým moreplavcom v ruských službách, Ottom von Kotzebuem 23. apríla 1816.
V záznamoch návštevy atolu sú ešte mená ako Frederick Beechey (1826) alebo Charles Wilkes s dvoma návštevami, 7. septembra 1839 a 13. decembra 1840.

V 19. storočí, keď sa Arutua stala francúzskym územím, produkovala približne 8 ton kokosového oleja (1860) perleť a perly.

V súčasnosti je najobývanejšou osadou Rautini, ktorá je zároveň aj komunitným centrom a je situovaná na východnom páse súše prstenca atolu, hneď vedľa splavného vstupu do lagúny.

Ekonomika 
Na atole žilo v roku 2012 takmer 700 obyvateľov. Ekonomicky komunita prosperuje najmä produkciou perál z hlavnej farmy Nauta, v menšej miere z príjmov z turistiky, produkcie kopry a rybolovu.

Atol bol v roku 1983 ťažko poškodený cyklónou. Obnova zahŕňala a vybudovanie letiska, ktoré bolo uvedené do prevádzky v roku 1984.

Administratívne a geografické členenie 
Geograficky patrí atol Arutua k Palliserovým ostrovom. Tie tvoria ešte atoly Fakarava, Niau, Toau, Apataki, Kaukura, Mataiva, Tikehau, Rangiroa a Makatea.

Administratívne je atol centrom rovnomennej komunity, kde patria ešte atoly Apataki a Kaukura.

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam letísk vo Francúzskej Polynézii

Externé odkazy 
Archív zoznamu atolov na OceanDots
Zoznam pôvodných názvov ostrovov Puamotu 
Biodiverzita polynézskych atolov
História
Arutua Airport

Zdroj 
 

Atoly Tichého oceánu
Masayuki Yanai

Masayuki Yanai (; Yanai Masayuki; * 1959) je japonský astronóm.

Spolu so svojim kolegom Kazurō Watanabem objavil na observatóriu v Kitami v rokoch 1987 až 1992 27 asteroidov.

Jeho meno nesie asteroid 4260 Yanai.

Literatúra 
 Lutz D. Schmadel: Dictionary of Minor Planet Names. 5th ed. Springer, Berlin 2003, ISBN 3-540-00238-3

Referencie

Zdroj 

Japonskí astronómovia
Lauren Bacall

Lauren Bacall (vlastným menom Betty Joan Perske, * 16. september 1924, Bronx, New York, USA – † 12. august 2014, New York) bola americká filmová a divadelná herečka. 

Najvýznamnejšie sú jej úlohy vo filmoch noir s Humphrey Bogartom, ktorého manželkou bola od roku 1945 do jeho smrti v roku 1957. Jej hereckými partnermi boli aj John Wayne, Gary Cooper, Marilyn Monroe, Gregory Peck, Tony Curtis, alebo Kirk Douglas.

Za výkon vo filme Dve tváre lásky z roku 1996 získala nominácie na Zlatý glóbus a Oscara. Dvakrát získala cenu Tony za výkon v muzikáloch na Broadwayi: v roku 1970 za Applause a v roku 1981 za Woman of the Year. V roku 2009 jej americká Akadémie filmového umenia a vied udelila čestného Oscara.

Jej druhým manželom bol v rokoch 1961 - 1969 herec Jason Robards. Je sesternicou Šimona Peresa, izraelského politika.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy

Zdroj 

Filmové herečky USA
Divadelné herečky USA
Modelky USA
Držitelia ceny Tony
Držitelia Oscara za celoživotné dielo
Držiteľky ceny Zlatý glóbus za najlepší ženský herecký výkon vo vedľajšej úlohe
Držitelia Čestného Césara
Divadelní herci židovského pôvodu
Filmoví herci židovského pôvodu
Osobnosti USA židovského pôvodu
Osobnosti z Bronxu
Držitelia Screen Actors Guild Award
Bernadette Lafontová

Bernadette Lafontová (* 28. október 1938, Nîmes, Francúzsko – † 25. júl 2013, Nîmes) bola francúzska divadelná a filmová herečka.

Životopis 
V detstve sa venovala tancu. V roku 1957 debutovala vo filme Les Mistons režiséra Françoisa Truffauta. Účinkovala vo viac ako 120 filmoch, medzi ktoré patria Une belle fille comme moi (1972), Les Bonnes Femmes (1960), Masques (1987), či Prehnití 3 (2003). Označovali ju za „tvár Novej vlny“.  

V roku 1986 získala Césara za vedľajšiu rolu vo filme L'Effrontée. V nasledujúcom roku bola opäť nominovaná, a to za film Masques. V roku 2003 bola za svoj prínos francúzskemu filmu ocenená Čestným Césarom.  

V roku 2009 sa stala držiteľkou Radu čestnej légie. 

Svoju poslednú úlohu stvárnila v roku 2012 vo filme Paulette, úspešnom vo Francúzsku i zahraničí. Zomrela v roku 2013 vo svojom rodisku.

Osobný život 
V rokoch 1957 – 1959 bol jej manželom herec Gérard Blain. Z druhého manželstva (1959 – 1973) so sochárom Diourkom Medveczkym mala tri deti: syna Davida a dcéry, ktoré sa tiež stali herečkami, Elisabeth (* 1960) a Pauline (* 1963 – † 1988).

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy

Zdroj 

Francúzske divadelné herečky
Francúzske filmové herečky
Držiteľky Césara za najlepšiu herečku vo vedľajšej úlohe
Držitelia Čestného Césara
Nositelia Radu čestnej légie
Osobnosti z Nîmes
Space Launch System

Space Launch System (SLS) je ťažká nosná raketa NASA, ktorej vývoj začal v roku 2011 ako náhrada za raketoplány a rakety Ares zrušeného programu Constellation. Podľa zákona NASA Authorization Act of 2010 by sa mali koncepty rakiet Ares I a Ares V spojiť do jedného, ktorý by mal byť schopný vynášať ťažké náklady ako aj vesmírne lode s posádkou. Prvé rakety by mali mať nosnosť okolo 70 ton, časom potom bude SLS upravený na ešte výkonnejšiu 105 t a 130 t verziu. Má slúžiť pre pilotované lety k Mesiacu bez pristátia, v budúcnosti by mal zostaviť kozmickú loď pre dopravu ľudskej posádky na Mars. K tomu by bolo potrebné viac ako 10 štartov najvýkonnejšej konfigurácie rakety SLS.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Zdroj 

Nosné rakety USA
Program Artemis
Meštiansky dom (Biela 6)

Meštiansky dom na Bielej ulici 6 je národná kultúrna pamiatka zapísaná v Ústrednom zozname pamiatkového fondu (pod číslom 228/1), ktorá sa nachádza v bratislavskej mestskej časti Staré mesto. Za národnú kultúrnu pamiatku bol vyhlásený 23. októbra 1963.

Vrámci celého objektu sa nachádzajú rôzne jedinečné prvky. Na nádvorí domu sú to nádherné arkády alebo tiež pieskovcovitá fontána s reliéfom zobrazujúcim putta na chrbte ryby, ktorá pochádza z 2. polovice 18. storočia a ktorej autor je neznámy. Rovnako sa na nádvorí nachádzajú aj historické remeselné nástroje (napr. vinohradnícky voz). Na fasáde je možné vidieť vzácne nástenné maľby s vinohradníckym motívom, okrem iných obrazcov je na nich vidieť napríklad aj patróna vinohradníkov sv. Urbana. Celá Biela ulica je totiž známa svojou vinohradníckou minulosťou. Maľby pochádzajú zo 16. storočia.

V 18. storočí v dome býval bratislavský mešťanosta, publicista a osvietenec Karol Gottlieb Windisch. Neskôr sa majiteľmi domu stali Simon a Róza Fleischmannovci, rodičia svetoznámeho bratislavského sochára Arthura Fleischmanna.

V súčasnosti sa na prízemí nachádza reštaurácia a na 1. poschodí domu múzeum Arthura Fleischmanna, ktorého expozícia zachytáva život a tvorbu Arthura Fleischmanna (1896 – 1990).

Referencie 

Kultúrne pamiatky v Bratislave
Staré Mesto (Bratislava)