joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Činy Hunov a Uhrov

Činy Hunov a Uhrov (po lat. Gesta Hunnorum et Hungarorum; iné názvy: Kronika Šimona z Kézy, Činy Uhrov (II), Skutky Uhrov (II), Gesta Hungarorum (II); lat. Gesta Hungarorum) je významná stredoveká kronika o dejinách Uhorska, pôvode Maďarov a ich príchode do Panónskej panvy. Pochádza z rokov 1272 - 1285. Autorom je pravdepodobne (aspoň sčasti) Šimon z Kézy.

Má dve časti:
 tzv. hunská kronika (hunská história): zaoberá sa údajným príbuzenstvom starých Maďarov a Hunov, nemá historickú hodnotu, 
 tzv. uhorská kronika (uhorská história): skrátená verzia Kroniky magistra Ákoša, doplnená o posledné historické udalosti (napr. bitku na Moravskom poli)

Podobne ako Anonymova kronika, aj táto kronika je v starších dejinách úplne nespoľahlivá a opisy príchodu Maďarov do Panónskej panvy a porazenia Veľkej Moravy v týchto dvoch kronikách si úplne protirečia.

Rukopis a vydania 
Prvýkrát kroniku vydal Elek Horányi vo Viedni roku 1781. O rok neskôr vyšlo druhé vydanie v Budíne rozšírené o bohatý poznámkový aparát. Horányi mal k dispozícii pôvodný rukopis diela tzv. Codex Ms. Chartaceus Posoniensi z 13. storočia. Pôvodný rukopis bol majetkom Esterháziovcov. V roku 1713 sa dostal do františkánskej knižnice v Kismártone. Po zrušení tamojšieho rádu a po jeho presťahovaní do Bratislavy ho so sebou vzal provinciál Jenő Kósa, ktorý ho Horányimu požičal. Potom sa stopy po pôvodnom rukopise strácajú.

Podrobnosti 
Prvá časť  Väčšina historikov nepochybuje, že autorom prvej časti je Šimon z Kézy. Táto časť kroniky opisuje osud Hunov/starých Maďarov (v tomto období tieto tieto dve etniká chápali ako jedno a to isté) od biblických čias (od potopy sveta) až po obsadenie Podunajskej nížiny. Usiluje sa zamlčať boje Maďarov s Frankami. V prvej časti Šimon z Kézy použil diela ako napríklad: Jordanes – De origine actibusque Getarum, kronika opáta Regina, správa mnícha Richarda o ceste do zeme Hungaria Magna, kronika Tomáša zo Splitu, Pieseň o Nibelungoch.

Druhá časť  O autorstve druhej časti sa vedú spory. Pravdepodobne jej autorom nebol Šimon, pretože je odlišná od prvej časti, napríklad tu chýbajú talianske slová, ktoré sa v prvej časti často vyskytovali. Často sa ako pravdepodobný autor druhej časti predpokladá majster Ákos ktorý žil v 13. storočí. Druhá časť opisuje uhorské dejiny, pri ktorých sa opieral najmä o Anonymove Gesta, ale je oveľa stručnejší. Obsahuje aj doplnok o pôvode významných šľachtických rodov a usporiadaní ranostredovekej uhorskej spoločnosti.

Zdroje

Ďalšia literatúra 
 

Dejiny Slovenska
Uhorsko
Kroniky
Činy Uhrov

Činy Uhrov alebo Skutky Uhrov (po lat. Gesta Hungarorum) je názov viacerých stredovekých uhorských kroník:
 Gesta Ungarorum vetera (z 90. rokov 11. stor.; nezachované ako pôvodný text) – doplňované viacerými autormi, napr. magistrom Ákošom (13. stor.)
 Anonymova kronika
 Činy Hunov a Uhrov (Kronika Šimona z Kézy)
2922 Dikan’ka

2922 Dikan'ka je planétka s priemerom 11 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 1. apríla 1976.

Planétky 2751 – 3000
Astronomické objekty objavené v roku 1976
3159 Prokof’ev

3159 Prokof'ev je planétka s priemerom 33 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 26. októbra 1976.

Planétky 3001 – 3250
Astronomické objekty objavené v roku 1976
Dubnická kronika

Dubnická kronika (originálny názov je po lat.: Cronica de gestis Hungarorum) je stredoveká kronika napísaná v roku 1476 (iné zdroje 1479) vo Várade. Prevzala kroniky Kronika anonymného minoritu, Kronika magistra Jána (Jána zo Spišských Sokoloviec; Chronicon de Ludovico rege.

Spracúva obdobie od príchodu starých Maďarov do roku 1479. Samostatnejšie je v nej opísané čast obdobia vlády Ľudovíta I. a časť vlády Mateja I.

Zdroje

Literatúra 
 

Kroniky
Uhorsko
Kronika Jána z Turca

Kronika Jána z Turca alebo Uhorská kronika Jána z Turca alebo Kronika Uhrov (lat. Chronica Hungarorum) je kronika, ktorá vyšla prvýkrát 20. marca 1488 v Brne (po troch mesiacov vyšla znovu tlačou E. Ratdolta v Augsburgu), a ktorej autorom bol prvý známy laický spisovateľ v Uhorsku, Ján z Turca.

V roku 1488 vyšla v Brne (marec) a v Augsburgu (jún), v nasledujúcich desaťročiach vo Frankfurte, Viedni, Trnave a Budapešti.  Jednu z verzií vlastní Matica slovenská.

Štruktúra kroniky 
Prvú časť napísal úpravou básní benátskeho básnika Lorenzo de Monacis. Opisuje vládu Karola II. Malého v Uhorsku. Napísal ju z popudu svojho nadriadeného Štefana z Haserhagu, generálneho notára kráľovského dvora, a možno aj Tomáša Drágiho, krajinského sudcu. Fyzicky je táto časť pripojená za časťou c. druhej časti.

Druhú časť napísal v roku 1486. Opisuje činy uhorských kráľov do čias vlády Ľudovíta Veľkého. Táto časť pozostáva z troch podčastí:
<li>Tzv. hunská kronika založená na starších uhorských kronikách (Obrázková kronika, Budínska kronika) a na zachovaných rukopisoch; Ján sa tu snažil opraviť chyby pôvodných autorov.
<li> Výklad dejín Uhorska od roku 895 („zaujatie vlasti“) až do vlády Karola Róberta (1307–1342).
<li> Časť o vláde Ľudovíta Veľkého (1342–1382); táto časť vznikla úplným prevzatím Kroniky magistra Jána (Ján zo Šarišských Sokoloviec).

Tretiu časť o udalostiach od smrti Karola II. Malého (1386) do dobytia Viedne a Viedenského Nového Mesta Matejom Korvínom v auguste 1487 sa považuje za Jánovu vlastnú tvorbu. Napísal ju na začiatku roka 1487. Je inšpirovaná historicko-geografickým lexikónom Cosmographia od Eneáša Silvia Piccolomiho, ako aj zachovanými diplomatickými dokumentmi a listami. Údaje z Cosmographie vyberal veľmi jednostranne a povrchne.

Charakteristika diela 
Ján z Turca, ako vyplýva z jeho vlastných slov v úvode diela, nemal v úmysle byť historiografom. A kronika naozaj obsahuje veľa chýb, vynechaní dôležitých udalostí, príliš sa opiera o ústnu tradíciu, ľudové piesne a anekdoty, a spomína príliš veľa „zázračných“ udalostí a zázrakov. Osud a šťastena hrajú významnú úlohu v opisovanom dejinnom procese. Autor je tiež presvedčený o blízkom vzťahu medzi ľudským šťastím, historickými udalosťami a pohybom nebeských telies. Značnú pozornosť venuje aj zobrazuje pocitov historických postáv. Veľa vysvetlení hľadal v morálnom imperatíve. Má tiež jasnú tendenciu idealizovať Attilu a Mateja Korvína a znižovať význam kráľovien na uhorskom tróne.

Zdroje

Iné projekty

Externé odkazy 
 Thuróczi János: Chronica Hungarorum 1488, Theobald Feger, Erhard Ratdolt. Augsburg, Pergamen., corvina.oszk.hu
Komentár a kompletne odfotená kronika

Kroniky
Uhorsko
Charles de Secondat, Baron de Montesquieu

Charles-Louis de Secondat, Baron de La Brède et de Montesquieu, skrátene Montesquieu (* 18. január 1689, La Brède, Francúzsko – † 10. február 1755, Paríž) bol francúzsky filozof, spolutvorca idey deľby moci, ktorú rozpracúval v nadväznosti na Lockovo učenie o deľbe moci na zákonodarnú, výkonnú a súdnu. 

V spisoch Duch zákonov a Perzské listy Montesquieu zdôvodňoval, že panovník musí celkom rešpektovať zákony schválené parlamentom a činnosť sudcov má byť celkom nezávislá. V opačnom prípade panuje nesloboda.

Iné projekty

Externé odkazy 
 

Francúzski filozofi
Politickí filozofi
Členovia Francúzskej akadémie
Osvietenci
Francúzski slobodomurári
Osobnosti na francúzskych bankovkách
Obrázková kronika

Obrázková kronika (iné názvy: Obrazová kronika, Viedenská obrázková kronika, Viedenská maľovaná kronika; po latinsky Chronica Hungarorum alebo Chronicon (Hungariae) Pictum, Chronica Picta, Chronica de Gestis Hungarorum) je stredoveká uhorská historická kronika, ktorú zrejme napísal istý Marek z Káltu (po latinsky Marcus de Kalt, po nemecky Markus von Kalt, po maďarsky Kálti Márk) v rokoch 1358 - 1370. Marek z Káltu bol farár budínskeho kostola Sv. Petra. 

Úplný latinský názov znie: Chronicon pictum, Marci de Kalt, Chronica de gestis Hungarorum

Je to azda najkrajšia z uhorských stredovekých kroník, je známa svojimi ilustráciami (147 miniatúr), preto sa volá Obrázková kronika. Pôvodne bola vo Viedni, roku 1933 ju presunuli do Budapešti. Teraz je v knižnici Országos Széchényi Könyvtár v Budapešti. 

Miniatúry sú významným zdrojom informácií o stredovekom živote, oblečení, zvykoch a podobne v Uhorsku.

Kronika vyšla celistvo po slovensky v roku 2016.

Ďalšia literatúra

Iné projekty 

Kroniky
Uhorsko
Chronica Hungarorum (1473)

Chronica Hungarorum (iné názvy: Kronika Uhrov, trochu nepresne aj: Budínska kronika, celým menom Chronica Hungarorum finita Budae Anno Domini MCCCCLXXIII in vigilia penthecostes per Andream Hess) je tlačená stredoveká uhorská kronika, vytlačená v roku 1473. Je to prvá tlačená kniha v Uhorsku. Obsahuje text rukopisnej latinskej kroniky zo 14. storočia, ktorá sa bežne nazýva Budínska kronika. 

Autorom je  András Hess, vytlačil ju v svojej kníhtlačiarni v Budíne. Pozostáva zo 67 listov. Vytlačená bola v asi 240 exemplároch. Zachovalo sa 10 exemplárov, nachádzajú sa napr. v Budapešti, v Prahe, v Lipsku, vo Viedni, v Paríži a v Petrohrade.

Opisuje dejiny Uhorska po korunováciu Mateja Korvína. V súvislosti so zánikom Veľkej Moravy obsahuje aj tzv. bájku o bielom koňovi, ktorá sa stala základom tzv. podmaniteľskej teórie.

Zdroj 
 

Kroniky
Uhorsko
3716 Petzval

(3716) Petzval je planétka, ktorú objavil Antonín Mrkos večer dňa 2. októbra 1980 na juhočeskej hvezdárni Kleť. Je pomenovaná po Jozefovi Maximiliánovi Pecvalovi.

Objav a pomenovanie 
Planétka sa v čase objavu nachádzala v južnej časti súhvezdia Ryby (Pisces), asi 6,7° SSZ od hviezdy  Cet (+3,8 mag), mala zdanlivú fotografickú jasnosť +17,9 mag a bola 7. planétkou objavenou v prvej polovici októbra 1980. Svedčí o tom aj jej predbežné označenie 1980 TG, ktoré dostala krátko po objave. V objavovej opozícii bola planétka na Kleti pozorovaná aj v ďalších 2 nociach a celkovo bolo zmeraných 6 pozícií, neskôr zaslaných do MPC. Naposledy bola planétka pozorovaná večer 5. októbra 1980. Očíslovanie planétky bolo zverejnené v cirkulári MPC č. 12567 vydanom dňa 5. decembra 1987.

Planétka je pomenovaná po matematikovi, profesorovi a vynálezcovi Jozefovi Maximiliánovi Pecvalovi (1807 – 1891), pôsobiacom na Viedenskej univerzite. Bol autorom portrétneho fotografického objektívu, ktorým bolo v závere 19. storočia objavených mnoho nových planétok. Meno navrhli pracovníci Astronomického ústavu v Tatranskej Lomnici. Meno planétky sa stalo oficiálnym po zverejnení v cirkulári MPC č. 25976 vydanom dňa 7. novembra 1995 Medzinárodnou astronomickou úniou.

Dráha 
Planétka obieha okolo Slnka v strednej vzdialenosti 358 mil. km po excentrickej dráhe s dobou obehu 3,71 roku (1355 dní). K Zemi sa približuje na minimálnu vzdialenosť 129 mil. kilometrov a jej veľkosť je odhadovaná na .

Pozri aj 
 Zoznam planétok 3501-3750

Externé odkazy 
 Dráha planétky (3716) Petzval v Slnečnej sústave (interaktívny 3D applet, Java)
 Hvezdáreň na Kleti

Planétky 3501 – 3750
Planétky hlavného pásma
Planétky s menami vzťahujúcimi sa k Slovensku
Astronomické objekty objavené v roku 1980
3921 Klement’ev

3921 Klement'ev je planétka s priemerom 40 km, ktorú objavil B. A. Burnasheva 19. júla 1971.

Planétky 3751 – 4000
Astronomické objekty objavené v roku 1971
3925 Tret’yakov

3925 Tret'yakov je planétka s priemerom 92 km, ktorú objavil L. V. Zhuravleva 19. septembra 1977.

Planétky 3751 – 4000
Astronomické objekty objavené v roku 1977
3982 Kastel

3982 Kastel je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil L. G. Karachkina 2. mája 1984.

Planétky 3751 – 4000
Astronomické objekty objavené v roku 1984
4004 Listev

4004 List'ev je planétka s priemerom 61 km, ktorú objavil Crimean Astrophysical Observatory 16. septembra 1971.

Planétky 4001 – 4250
Astronomické objekty objavené v roku 1971
4010 Nikoľskij

4010 Nikol'skij je planétka s priemerom 35 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 21. augusta 1977.

Planétky 4001 – 4250
Astronomické objekty objavené v roku 1977
4049 Noragal

4049 Noragal' je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 31. augusta 1973.

Planétky 4001 – 4250
Astronomické objekty objavené v roku 1973
4067 Mikhelson

4067 Mikhel'son je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 11. októbra 1966.

Planétky 4001 – 4250
Astronomické objekty objavené v roku 1966
4139 Ul’yanin

4139 Ul'yanin je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 2. novembra 1975.

Planétky 4001 – 4250
Astronomické objekty objavené v roku 1975
4144 Vladvasilev

4144 Vladvasilev je planétka s priemerom 67 km, ktorú objavila L. V. Zhuravleva 28. septembra 1981.

Planétky 4001 – 4250
Astronomické objekty objavené v roku 1981
Rozenkruciáni

Rozenkruciáni (iné názvy: Rosenkreutz; rosenkruciáni, rozekruciáni, rosekruciáni, rozikruciáni, rosikruciáni, (?)rosikrušiani; Bratia/Bratstvo/Rád Ružového kríža, Bratia/Bratstvo/Rád ružového kríža, Bratia/Bratstvo/Rád Ruže a kríža, Bratia/Bratstvo/Rád ruže a kríža, rozenkruciánsky/rosenkruciánsky(/...atď.) rád, rozenkruciánske/rosenkruciánske (/...atď.) bratstvo)  boli príslušníci kresťanského ezoterického renesančného združenia, ktoré sa nazývalo aj Kolégium múdrych. Ich symbolom bola ruža s piatimi okvetnými lístkami, podobná osobnej pečati Martina Luthera, na ktorej je znázornený kríž s ružou vyrastajúcou zo srdca.

Johann Valentin Andreae, ktorého spisy uviedli do sveta myšlienky tohto legendárneho združenia, mal v erbe andrejský kríž so štyrmi ružami na koncoch.

Externé odkazy 
 
 Ancient Order of the Rosicrucians
 Starý mystický rád ruže a kríža (A.M.O.R.C.)

Rosenkruciánstvo
Tajné spoločnosti
Okultizmus
Mystika
Kresťanstvo
4233 Paľčikov

4233 Paľčikov je planétka s priemerom 23 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 11. septembra 1977.

Planétky 4001 – 4250
Astronomické objekty objavené v roku 1977
Gaumáta

Gaumáta alebo Gaumata bol médsky mág, ktorý sa v roku 522 pred Kr. vydával za syna Kýra Veľkého Smerdia a v jeho mene vládol ako veľkokráľ Perzskej ríše. Skutočný Smerdis (po staroperzsky Bardija) bol už dlho mŕtvy – jeho brat kráľ Kambýses ho dal tajne zavraždiť asi ešte pred svojou výpravou do Egypta, započatou roku 525 pred Kr.

Gaumátova vzbura 
Podľa súdobých prameňov prepukla Gaumátova vzbura 11. marca 522 pred Kr. v Pasargadai, čiže v čase, keď kráľ Kambýses bol ďaleko od centra ríše (pravdepodobne v Egypte alebo v Palestíne). Do 1. júla uznali nepravého Smerdia všetky perzské dŕžavy, zatiaľ čo Kambýses zomrel na následky zranení, ktoré si predtým spôsobil vlastným mečom.

Ak máme veriť Herodotovi, Gaumátov podvod ako prvý odhalil veľmož Otanes (Utána) a so svojimi poznatkami sa zveril členovi mladšej línie Achajmenovcov Dareiovi, synovi Hystaspa. Spoločne s piatimi ďalšími šľachticmi potom pripravili atentát na uzurpátora, ktorý úspešne uskutočnili 29. septembra 522 pred Kr. Herodotos kladie prevrat do elamských Sús, kým perzské pramene uvádzajú bližšie neznámu pevnosť Sikajauvatiš v Médii. V každom prípade bol Gaumáta zabitý a Dareios vymenovaný za nového kráľa kráľov.

Jediné vyobrazenie Gaumátu sa dochovalo na Bísutúnskom nápise, vytesanom do skaly iba niekoľko rokov po vzbure. Gaumáta tu leží pred Dareiom I. a kráľ má o neho pyšne opretú nohu.

Otázka totožnosti 
O Gaumátovej totožnosti, resp. o tom, či náhodou neišlo o „skutočného“ Smerdia, sa v minulosti viedlo veľa sporov, pravdepodobne však neprávom. Dôvody sú dva:

1. Dareios síce mohol údaje o svojom predchodcovi sfalšovať, aby tak zdôraznil vlastnú panovnícku legitimitu, za potomka kráľovského rodu sa však zvyčajne vyhlasovali všetci vtedajší vzbúrenci. Z neskorších vzbúrencov proti Dareiovi dvaja tvrdili, že sú vnukmi posledného babylonského kráľa Nabonida, jeden sa vydával za princa Chšathritu z rodu médskeho kráľa Kyaxara a ďalší opäť za Smerdia.

2. Gaumáta podľa všetkého dal zničiť kultovné miesta, kde boli uctievaní duchovia mŕtvych príslušníkov mladšej línie Achajmenovcov. Na základe vtedajších náboženských predstáv sa tým chránil pred Dareiovou snahou zaistiť si perzský trón. Nezdá sa veľmi pravdepodobné, že by to musel robiť pravý Smerdis, syn slávneho zakladateľa monarchie.

Externé odkazy 
 Gaumáta (po anglicky)

Úmrtia v 6. storočí pred Kr.
Achajmenovci
Vládcovia Perzie
Vládcovia starovekého Egypta
4483 Petofi

4483 Petofi je planétka s priemerom 55 km, ktorú objavil L. G. Karachkina 9. septembra 1986.

Planétky 4251 – 4500
Astronomické objekty objavené v roku 1986
4729 Mikhailmil’

4729 Mikhailmil' je planétka s priemerom 34 km, ktorú objavil L. V. Zhuravleva 8. septembra 1980.

Planétky 4501 – 4750
Astronomické objekty objavené v roku 1980
4654 Gor’kavyj

4654 Gor'kavyj je planétka s priemerom 28 km, ktorú objavil Nikolaj Stepanovič Černych 11. septembra 1977.

Planétky 4501 – 4750
Astronomické objekty objavené v roku 1977
4851 Vodop’yanova

4851 Vodop'yanova je planétka s priemerom 37 km, ktorú objavila Tamara Michailovna Smirnovová 26. októbra 1976.

Planétky 4751 – 5000
Astronomické objekty objavené v roku 1976
4870 Shcherban’

4870 Shcherban' je planétka s priemerom 74 km, ktorú objavil L. V. Zhuravleva 25. októbra 1989.

Planétky 4751 – 5000
Astronomické objekty objavené v roku 1989
4691 Toyen

4691 Toyen je planétka s priemerom 27 km, ktorú objavil Antonín Mrkos 7. októbra 1983.

Planétky 4501 – 4750
Astronomické objekty objavené v roku 1983
4787 Shul’zhenko

4787 Shul'zhenko je planétka s priemerom 24 km, ktorú objavil L. V. Zhuravleva 6. septembra 1986.

Planétky 4751 – 5000
Astronomické objekty objavené v roku 1986
Karel Kaplan

Karel Kaplan (* 28. august 1928, Horní Jelení) je český historik so zameraním na najnovšie dejiny ČSR, pôvodne politický pracovník. V roku 1970 musel opustiť HÚ ČSAV a šesť rokov pracoval ako robotník. Od roku 1976 žil v Mníchove, od roku 1990 v Prahe.

Dielo 
 Utváření generální linie výstavby socialismu v Československu, 1966
 Zpráva o organizovaném násilí ; Spoluautor: Vilém Hejl (Sixty-Eight Publishers Toronto 1986)
 Pravda o Československu 1945-1948 (Panorama Praha 1990)
 Nekrvavá revoluce, 1993

Referencie

Externé odkazy 
 Vzkaz Karla Kaplana

Českí historici
István Lanstyák

Prof.  István Lanstyák (* 13. júl 1959, Lučenec) je slovenský jazykovedec, ktorý sa zaoberá najmä výskumom jazyka maďarskej menšiny na Slovensku.

Študoval na Univerzite v Debrecíne. V roku 1989 získal PhDr. a v roku 1995 PhD. na Univerzite Komenského v Bratislave. Na univerzite vyučuje a robí výskum v oblastiach sociolingvistiky, viacjazyčnosti, jazykového plánovania a zmeny kódu (jazykového).

Dielo 
 Magyar nyelvhasználat – iskola – kétnyelvűség, (Používanie maďarčiny - škola - dvojjazyčnosť) – 1997, spoluautor: Gizella Szabómihály
 Nyelvünkben – otthon, (V našom jazyku - doma)– 1998
 A magyar nyelv szlovákiai változatainak sajátosságai, (Zvlášťnosti variantov maďarského jazyka používaných na Slovensku) – 1998
 Tanulmányok a kétnyelvűségről, (Štúdie o dvojjazyčnosti)  – 1998 spoluautor: Szabolcs Simon 
 A magyar nyelv Szlovákiában, (Maďarský jazyk na Slovensku) – 2000
 Magyar nyelvtervezés Szlovákiában, (Plánovanie používania maďarského jazyka na Slovensku) – 2002, spoluautor: Gizella Szabómihály
 Tanulmányok a kétnyelvűségről II, (Štúdie o dvojjazyčnosti II) – 2004, spoluautor: József Menyhárt 
 Tanulmányok a kétnyelvűségről III, (Štúdie o dvojjazyčnosti III) – 2005, spoluautor: József Menyhárt
 Nyelvből nyelvbe – Tanulmányok a szókölcsönzésről, kódváltásról és fordításról, (Z jazyka do jazyka - Štúdie o požičiavaní slov, zmenách kódu a prekladaní) – 2006

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka na Univerzite v maďarčine
 Lanstyákova stránka na zozname "Súčasní maďarskí jazykovedci" v maďarčine
 Lanstyák dostal prvú cenu na Posonium Literary Prizes v angličtine

Maďarskí jazykovedci
Slovenskí jazykovedci
Slovenskí univerzitní profesori
Vyučujúci na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Osobnosti z Lučenca
Katalin Vadkerty

Katalin Vadkerty  (* 21. apríl 1928, Nové Zámky) je slovenská historička maďarskej národnosti, rodáčka z Nových Zámkov.

Do penzionovania v roku 1987 pracovala v HÚ SAV, od roku 1989 sa špecializuje na povojnové dejiny maďarskej menšiny. 19. mája 2003 jej bola udelená Cena Dominika Tatarku za dielo "Maďarská otázka v Československu 1945-1948". 
V roku 2008 jej predseda Národnej rady SR udelil Cenu za mimoriadny prínos v oblasti histórie.

Dielo 
A kitelepítéstől a reszlovakizációig. Trilógia a csehszlovákiai magyarság 1945–1948 közötti történetéről (Kalligram, Bratislava 200?) slovenský preklad: Maďarská otázka v Česko-Slovensku 1945–1948 (Kalligram, Bratislava 2002)
A csehszlovák-magyar lakosságcsere hivatalos szlovák értékelése (Oficiálne slovenské hodnotenie výmeny obyvateľstva medzi Česko-Slovenskom a Maďarskom) (Régio, kissebségi szemle 3/1993)

Referencie

Externé odkazy 
 Rozhovor z roku 2003

Maďarskí historici
Slovenskí historici
Osobnosti z Nových Zámkov
Laureáti Ceny Dominika Tatarku
Andrej Mráz

Andrej Mráz (* 1904 - † 1964) bol slovenský literárny a divadelný historik a kritik. Od roku 1948 šéfredaktor týždenníka Kultúrny život.

Dielo
Literárne dielo Terézie Vansovej (Živena, 1937)
Rázusov odkaz mŕtvych v službách boja proti náboženskej nesnášanlivosti (Tranoscius, Liptovský Mikuláš, 1942)
Ruské momenty v diele Jána Kollára (Tranoscius, 1946)
Ján Kollár (Slovenský spisovateľ, 1952)
Z ruskej literatúry a jej ohlasov u Slovákov (Bratislava 1955)
O slovenských realistických prozaikoch (Bratislava 1956)
Dejiny slovenskej literatúry (SAVU 1948, SAVU 1958)
Medzi našimi literatúram (československá myšlienka u J. Vlčka) (Brat. 1960)
Zástoj cyrilometodejskej idey u bernolákovcov (Praha 1963)
Pohľady na slovenskú drámu (Bratislava 1975)

Slovenskí literárni historici
Narodenia v 1904
Úmrtia v 1964
Osobnosti z Petrovca
František Bokes

František Bokes, niekedy aj Bokesz  (* 24. marec 1906, Pezinok – † 20. marec 1968, Bratislava) bol slovenský historik a historický geograf.

Životopis 
Vyštudoval v roku 1931 zemepis a dejepis na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského, o dva roky tu (1933) v rovnakom odbore obhájil aj doktorát (PhDr.). Po vzniku Slovenskej akadémie vied a umení pôsobil od roku 1943 na Zemepisnom ústave SAVU. Neskôr pracoval v Historickom ústave SAV. Venoval sa najmä slovenským dejinám 19. storočia a historickej sídelnej geografii.

Dielo 
 Pokusy o slovensko-maďarské vyrovnanie r. 1861-1868. Martin : Matica slovenská, 1941. 232 s.
 Viliam Pauliny-Tóth, slovenský poslanec v r. 1869-72. Martin : Matica slovenská, 1942. 39 s.
 Historický atlas k slovenským dejinám., Spoluautori: P. Vajcík, P. Zhorela, A. Miklošík a J. Marčok. Bratislava : Nakladateľstvo slovenských profesorov, 1942.
 Slovenský životný priestor v minulosti a dnes. Bratislava : Čas, 1943. 151 s. 
 Über die Entwicklung des Gebietes der Slowaken. Bratislava : Slovenská akadémia vied a umení, 1944. 145 s. 
 Vývin predstáv o slovenskom území v 19. storočí. Martin : Matica slovenská, 1945. 143 s.
 Dejiny Slovenska a Slovákov od najstarších čias po oslobodenie. Bratislava : Slovenská akadémia vied a umení, 1946. 449 s.
 Bratislava v historických črtách. Bratislava : Práca, 1958. 212 s. 
 V službe národa. Bratislava : SVKL, 1958. 553 s.
 Listy Viliama Paulinyho-Tótha Maríne Hodžovej. Bratislava : SVKL, 1961. 208 s. [úvodná štúdia]
 Dokumenty k slovenskému národnému hnutiu v rokoch 1848-1914 Bratislava : SAV, 1962 (1. zv., 473 s.), 1965 (2. zv., 496 s.)[nedokončené dielo plánované na päť zväzkov]
 Dokumenty k slovenskému národnému hnutiu v rokoch 1885-1901. Bratislava : SAV, 1972. 589 s.
 Snahy o organizovanie slovenskej vedy od konca 18. storočia do vzniku SAV. Bratislava : SAV, 1967. 116 s.

Literatúra 
 TAJTÁK, Ladislav: K počiatkom slovenskej historickej geografie : vedecký prínos Františka Bokesa. In: Geographia Cassoviensis II., 2008, s. 181183. Dostupné on-line

Slovenskí historici
Slovenskí geografi
Pracovníci Slovenskej akadémie vied
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Osobnosti z Pezinka
Jaroslav Dubnický

prof. PhDr. Jaroslav Dubnický (pôvodné priezvisko Honza) (* 28. máj 1916, New York – † 20. október 1979, Bratislava) bol slovenský historik a vysokoškolský pedagóg. Venoval sa najmä štúdiu slovenského národného obrodenia a slovenskej politiky v prvej polovici 19. storočia.

Študoval históriu a dejiny umenia na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe a Univerzity Komenského v Bratislave. V roku 1947 sa habilitoval na docenta a v roku 1958 bol menovaný za univerzitného profesora. V rokoch 1950-1951 bol dekanom Filozofickej fakulty UK. V rokoch 1950-1951 viedol Historický ústav SAV. V júni 1960 predsedal za česko-slovenskú stranu v česko-slovensko-maďarskej zmiešanej komisii historikov.

Dielo
Ranobarokový univerzitný kostol v Trnave (SAVU, Bratislava 1948)

Externý zdroj
Slovenský biografický slovník

Slovenskí historici
Slovenskí univerzitní profesori
Osobnosti z New Yorku
Antonín Jaroslav Liehm

Antonín Jaroslav Liehm (* 2. marec 1924, Praha – † 4. december 2020) bol český novinár, publicista a filmový kritik, predstaviteľ obrodného procesu v roku 1968.

V roku 1946 založil s Emilom Františkom Burianom časopis Kulturní politika. V 60. rokoch viedol zahraničnú a filmovú rubriku v denníku Literární noviny. Po potlačení Pražskej jari žil v USA a Francúzsku, v roku 1984 založil v Paríži časopis Lettre internationale. Po Nežnej revolúcii bol členom redakčnej rady týždenníka Česko–slovenské Mosty a predsedom redakčnej rady Listov.

Dielo 
 Rozhovory (kniha rozhovorov s európskymi intelektuálmi)
 Generace (kniha rozhovorov s českými a slovenskými spisovateľmi pôv. 1969, Československý spisovatel Praha 1991)
 Příběhy Miloše Formana (1993)
 Minulost v přítomnosti (Host Praha 2002)
 Ostře sledované filmy (2004)

Referencie

Externé odkazy 
 http://www.slovnikceskeliteratury.cz/showContent.jsp?docId=48
 http://www.obecprekladatelu.cz/L/LiehmAntoninJaroslav.htm

Českí novinári
Českí spisovatelia
Českí filmoví kritici
Českí emigranti a exulanti
Agenti ŠtB
Nositelia Medaily Za zásluhy (Česko)
Absolventi Karlovej univerzity
Osobnosti z Prahy
Milan Štefanovič

Prof. JUDr. Milan Štefanovič, DrSc. (* 19.6.1927, + 30.6.2018) slovenský právnik, profesor v predmete Svetové právne systémy na Bratislavskej vysokej škole práva (dnes Paneurópska vysoká škola v Bratislave), bývalý vedúci katedry správneho práva, práva životného prostredia a finančného práva Právnickej fakulty Trnavskej univerzity, poslanec bývalého FZ ČSFR a tamtiež člen ústavného výboru. V roku 1973 bol prvým zakladajúcim dekanom Právnickej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach.

Dielo
Zrod slovenskej štátnosti a zánik česko-slovenskej federácie. (Brat. 1999)
Pozemkové právo, Eurounion, 2006
Svetové právne systémy, Milan Štefanovič, Bratislavská vysoká škola práva, 2007

Narodenia v 1927
Slovenskí právnici
Slovenskí politici
Ľudovít Haraksim

PhDr. Ľudovít Haraksim, CSc. (* 1. august 1928, Užhorod † 18. november 2008, Bratislava) bol slovenský historik. Je považovaný za jedného z najväčších znalcov dejín Rusínov na Slovensku.

Životopis 
Narodil sa v Užhorode (Podkarpatská Rus dnes Zakarpatská oblasť na Ukrajine), kde jeho otec pochádzajúci z Vyšnej Jablonky pracoval na stavbe železnice. Vyštudoval Filozofickú fakultu UK v Bratislave. Pracoval v Ústave dejín európskych socialistických krajín SAV. Od roku 1970 pracoval v Historickom ústave SAV, po čistkách v roku 1971 v Slovenskom národnom múzeu v Bratislave. Venoval sa problematike medzislovanských vzťahov v prvej polovici 19. storočia, a národnostným pomerom v Uhorsku v 19. storočí.

Pôsobil ako podpredseda Slovenskej historickej spoločnosti, člen Rady vlády SR pre národnosti, člen Kolégia ministra kultúry SR a člen Slovenského helsinského výboru.

V roku 1994 mu Matica slovenská udelila Cenu Daniela Rapanta.

Dielo 
 
  (viacero článkov v kolektívnej monografii)

Referencie 

Narodenia v 1928
Osobnosti z Užhorodu
Slovenskí historici
Úmrtia v 2008
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Ján Hučko

Prof. PhDr. Ján Hučko, DrSc. (* 7. marec 1929, Stará Turá - † 21. marec 2001) bol slovenský historik a vysokoškolský pedagóg.

Život 
Narodil sa 7. marca 1929 v rodine pekárskeho majstra. Po absolvovaní učiteľskej akadémie začal študovať na Pedagogickej fakulte UK históriu a slovenčinu. Po absolvovaní štúdia pôsobil na fakulte ako odborný asistent. Roku 1958 začal pôsobiť na Katedre československých dejín a archívnictva Filozofickej fakulty UK. Tu vyučoval dva nosné predmety: slovenské dejiny 19. storočia a historiografiu. Po smrti profesora Gosiorovského († 1978) sa stal vedúcim Katedry československých dejín a archívnictva FFUK, ktorú viedol viac ako 15 rokov.

Postupne získal vedecké hodnosti kandidáta vied (1962), docenta (1967), doktora historických vied (1976) a nakoniec 1. marca 1979 hodnosť profesora.

Bol držiteľom Pamätnej medaily Pavla Križku za zásluhy o rozvoj slovenského archívnictva, Striebornej a Zlatej medaily Univerzity Komenského.

Tvorba 
Vedecké dielo venoval slovenskému národnému obrodeniu, v ktorom sledoval národobuditeľkú činnosť kolektívov a jedincov. Za jeho najvýznamenjšie dielo sa považuje Sociálne zloženie a pôvod slovenskej obrodeneckej inteligencie, v ktorom odkryl genézu slovenskej inteligencie a jej sociálne a vzdelanostné aspekty. K významným dielam sa radia aj biografické monografie, venované slovenským národovcom (Gašpar Fejérpataky-Belopotocký, Michal Miloslav Hodža, Ctibor Zoch, Život a dielo Ľudovíta Štúra). Okrem toho spolupracoval na učebniciach pre stredné a vysoké školy. So SAV spolupracoval na syntéze slovenských dejín. Svojimi príspevkami prispel aj do Encyklopédie Slovenska, Pedagogickej encyklopédie a Encyklopédie Bratislavy. Mladšej generácii je určené jeho populárno-vedecké dielo Slovenská jar.

Dielo (výber) 
G.Fejerpataky-Belopotocký (VSAV 1965)
Michal Miloslav Hodža (Epocha 1970)
Sociálne zloženie a pôvod slovenskej obrodeneckej inteligencie (VSAV 1974)
Ctibor Zoch (Matica Slovenská 1978)
Život a dielo Ľudovíta Štúra (Osveta 1984 (I. vyd.), Osveta 1988 (II. vyd.))
Slovenská jar (Mladé letá 1994)

Osobnosti zo Starej Turej
Slovenskí historici
Slovenskí univerzitní profesori
Vincent Sedlák

Prof. PhDr. Vincent Sedlák, CSc. (* 2. december 1930, Krakovany - † 20. január 2009, Bratislava) bol slovenský historik, medievalista a vysokoškolský profesor. 

Zaoberal sa predovšetkým prípravou a vydávaním stredovekých prameňov k dejinám Slovenska. V rokoch 1969 - 1978 a po roku 1986 bol vedúcim Výskumného pracoviska ČSAV v Budapešti, vedúcim dokumentačného oddelenia Historického ústavu Slovenskej akadémie vied. Prednášal na Filozofickej fakulte Trnavskej univerzity.

Dielo 
 Regesta diplomatica nec non epistolaria Slovaciae I. - II. (1980, 1987)
 Dejiny osídlenia Bratislavskej stolice (kandidátska práca 1964)
 Vlastivedný slovník obcí na Slovensku I. - III. spoluautor (1977-1978).

Referencie

Externé odkazy 
 Životopis prof. Vincenta Sedláka v časopise Informátor Slovenskej archeologickej spoločnosti, s. 35
 Profil na stránke osobnosti.sk

Slovenskí historici
Slovenskí univerzitní profesori
Slovenskí autori náučnej literatúry
Slovenskí básnici
Osobnosti z Krakovian
Pracovníci Československej akadémie vied
Pracovníci Slovenskej akadémie vied
Vyučujúci na Filozofickej fakulte Trnavskej univerzity v Trnave
Ľubomír Lipták

PhDr. Ľubomír Lipták, DrSc. (* 26. apríl 1930, Melčice – † 20. október 2003, Bratislava) bol slovenský historik. Študoval na fakulte žurnalistiky Vysokej škole politickej v Prahe, v rokoch 19521969 pracoval v HÚ SAV. Od roku 1970 zákaz publikovania, do roku 1990 Slovenské národné múzeum, publikoval pod pseudonymom Ján Michalec. Po roku 1989 sa vrátil do HÚ SAV, bol šéfredaktorom Historického časopisu.

Dielo 
 Ovládnutie slovenského priemyslu nemeckým kapitálom 19391945 (1960)
 Slovensko v 20. storočí. Bratislava : Kalligram, 1998 (2. vyd.), 376 s. ISBN 80-7149-225-6 (pôv. vydanie: Bratislava : Epocha 1968)
 Oportunisti či jánošíci (Nové slovo č. 2/1968)
 Úloha a postavenie historiografie v našej spoločnosti - úvodný referát na zjazde SHS v Martine r. 1968 (HČ 1/1969)
 Premýšľanie o vede v našich dejinách (Slovenské pohľady č. 9/1989)
 Niektoré historické aspekty slovenskej otázky (Historický časopis č. 4/1993)
 Storočie dlhšie ako sto rokov : O dejinách a historiografii. [Výber zostavil: Ivan Kamenec]. Bratislava : Kalligram 1999, 356 s. ISBN 80-7149-262-0

Ocenenia 
V roku 2000 mu prezident Rudolf Schuster prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra II. triedy.

Externé odkazy  
Profil na osobnosti.sk

Narodenia v 1930
Úmrtia v 2003
Slovenskí historici
Laureáti Ceny Dominika Tatarku
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra II. triedy
Osobnosti z Melčíc-Lieskového
Jozef Jablonický

PhDr. Jozef Jablonický, DrSc. (* 3. január 1933, Zavar – † 7. december 2012, Bratislava) bol slovenský historik.

Život 
Absolvoval Filozofickú fakultu UK v Bratislave. V rokoch 19601974 pracoval v Historickom ústave SAV, v rokoch 19741990 v Slovenskom ústave pamiatkovej starostlivosti a ochrany prírody. V roku 1969 vydal knihu Z ilegality do povstania, v ktorej oponoval vtedajšej rétorike čelných predstaviteľov komunistickej strany o ich angažovanosti v príprave SNP, za čo bol neskôr perzekvovaný. V rokoch 19741990 mal znemožnenú publikačnú činnosť, viaceré jeho samizdatové štúdie boli publikované v zahraničí, najmä v Kanade a USA. Počas normalizácie bol prenasledovaný a sledovaný pod kódovým označením „Anti“ komunistickou ŠtB. Po r. 1990 pracoval v Ústave politických vied SAV, v rokoch 19901998 ako jeho riaditeľ, v rokoch 19982007 ako predseda vedeckej rady.

Dielo 
 Malý slovník slovenského národného povstania (Bratislava 1964, 1970)
 Slovensko na prelome: Zápas o víťazstvo národnej a demokratickej revolúcie na Slovensku (Vydavateľstvo politickej literatúry, Bratislava 1965)
 Z ilegality do povstania: Kapitoly z občianskeho odboja (Epocha, Bratislava 1969)
 Povstanie bez legiend (Obzor, Bratislava 1990)
 Glosy o historiografii SNP: Zneužívanie a falšovanie dejín SNP (NVK International, Bratislava 1994)
 Podoby násilia (Kalligram, Bratislava 2000)
 Samizdat o odboji: Štúdie a články (Kalligram, Bratislava 2004)
 Samizdat o odboji 2: Štúdie a články (Kalligram, Bratislava 2006)
 Samizdat o disente 3: Záznamy a písomnosti (Kalligram, Bratislava 2007)
 Z ilegality do povstania: Kapitoly z občianskeho odboja (II. vydanie, Múzeum SNP, Banská Bystrica 2009)
 Fragment o histórii: Výber z diela 19892009 (Kalligram, Bratislava 2009)

Ocenenia 
 1991 – Cena Slovenského literárneho fondu za vedeckú a odbornú literatúru v kategórii spoločenských vied za rok 1990 za dielo Povstanie bez legiend,
 1998 – Zlatá čestná plaketa SAV Ľudovíta Štúra za zásluhy v spoločenských vedách,
 2003 – Cena ministra kultúry SR za významný prínos do slovenskej historiografie,
 2007 – Štátne vyznamenanie Pribinov kríž I. triedy za významné zásluhy v oblasti histórie,
 2007 – Cena Milana Hodžu za prínos v rozvoji poznania dejín Slovenska v 20. storočí a ich prezentovanie v širšom európskom kontexte,
 2008 – Cena Dominika Tatarku za knihu Samizdat o disente 3,
 2008 – Cena Múzea SNP za celoživotný prínos v oblasti výskumu protifašistického odboja, obhajobu historicky verného výkladu odboja a Slovenského národného povstania, za prínos v boji za demokraciu.

Referencie

Externé odkazy 
 PhDr. Jozef JABLONICKÝ, DrSc. / Ústav politických vied Slovenskej akadémie vied
 ÚPN - Registračné protokoly agentúrnych a operatívnych zväzkov ŠtB

Slovenskí historici
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Laureáti Ceny Dominika Tatarku
Osobnosti zo Zavaru
Pracovníci Slovenskej akadémie vied
Riaditelia ústavov Slovenskej akadémie vied
Laureáti Pribinovho kríža I. triedy
Vojtech Čelko

Vojtech Čelko (* 26. júl 1946) je slovenský a český historik, rodák z Bratislavy. Študoval na FF UK v Prahe, FF UJEP v Brane. Pracoval v Historickom ústave a Orientálnom ústave ČSAV, V r. 1985–1993 bol riaditeľ v Dům Slovenské kultury v Prahe, v súčasnosti pracuje v Ústave pro soudobé dějiny AV ČR.

Dielo 
 Volby 1935 na Slovensku (disertačná práca 1980)
 Dejiny novodobého Slovenska Spoluautor: Jozef Lettrich (Archa Brat. 1993)
 Podíl spolku Exausionsclub na vzniku regionálních muzeí (záverečná správa postgraduálneho štúdia, 1999)
 Zovšetkých strán, Zrkadlenie-Zrcadlení, Slovenský literární klub v ČR, Praha 2011

Ocenenia 
 Medaila Alexandra Dubčeka za občiansku statočnosť, 2009
 2010
 Medaila Karla Čapka
 Cena Milana Hodžu
 Cena Matteja Hrebendu

Referencie 

Slovenskí historici
Českí historici
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra I. triedy
Jacques Rupnik

Jacques Rupnik  (* 21. november 1950, Praha) je v francúzsky politológ a historik, špecialista na strednú a východnú Európu. Je absolventom parížskeho Inštitútu politických vied (Institut d’Etudes Politiques de Paris) a Harvardovej univerzity. Pracoval v BBC, prednášal, bol poradcom prezidenta Václava Havla.

Dielo 
 Dějiny Komunistické strany Československa. Od počátků do převzetí moci (pôv. vydanie v r.1981, Academia Praha 2002)

Iné projekty

Externé odkazy 
 Profil na stránke konferencie Fórum 2000
 Publikácie J. Rupnika 
 Osobnosti na ČT24: "Celá americká ekonomika stojí na čínské půjčce," říká Jacques Rupnik, přepis rozhovoru pro ČT24, 16.4.2009
 Jacques Rupnik (rozhovor z cyklu České televize "Na plovárně") - video on-line v archivu ČT
 Jacques Rupnik v pořadu Před půlnocí (10.11.2011, ČT24) - video on-line v archivu ČT
 "Jacques Rupnik: Potřebujeme skutečnou debatu o sudetských Němcích," rozhovor pro magazín Pohled zvenku, 7. 3. 2013

Francúzski historici
Francúzski politológovia
Osobnosti z Prahy
Ctibor Greguš

Ctibor Greguš  (* 6. október 1923, Kremnica – † 4. máj 2015, Brezno) bol slovenský vedec a spisovateľ.

Dielo 
 1991 – Slovensko dlhá cesta k suverenite
 1999 – Slovenskí rodáci svetu. Profily významných osobností slovenského pôvodu
 Základné princípy dlhodobého rozvoja lesného hospodárstva na Slovensku
 Hospodárske spôsoby v dlhodobom rozvoji lesného hospodárstva na Slovensku (syntetická štúdia).

V roku 2004 mu prezident udelil Pribinov kríž III. triedy za významné zásluhy o hospodársky rozvoj Slovenska.

Referencie

Externé odkazy 
 Národné lesnícke centrum
 
https://beliana.sav.sk/heslo/gregus-ctibor

Slovenskí vedci
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí prozaici
Laureáti Pribinovho kríža II. triedy
Osobnosti z Kremnice
Nádorový supresorový gén

Nádorový supresorový gén (iné názvy tumor-supresorový gén, tumorový supresorový gén; starší názov antionkogén) je gén, ktorý svojou činnosťou bráni vzniku nádorového ochorenia.

Na existenciu týchto génov sa prišlo v podstate náhodou pri experimentoch s hybridizáciou buniek. Pri spojení normálnej a nádorovej bunky došlo prekvapivo k potlačeniu aktivity tohto hybridu. Ak bol hybrid nekompletný (bola mu dodaná len časť chromozómov zdravej bunky, prípadne o ňu hybrid prišiel pri delení), znovu prevládlo nádorové správanie sa bunky. Presný mechanizmus pôsobenia týchto génov bol odhalený až pri skúmaní rodín s rakovinou dedičného typu.

Model (platný dodnes) vytvoril v roku 1971 Alfred Knudson na príklade vzniku retinoblastómu. Tento nádor sa vyskytuje i v dedičnej forme a dedí sa autozomálne dominantne (AD). Postihnutie sa u tohto typu objaví často v detskom veku, a často obojstranne. U sporadickej formy sa objavuje neskôr a takmer výhradne postihuje len jedno oko. Mechanizmus spočíva v inaktivácií oboch alel tumor-supresorového génu RB1. Pri získanej forme sú nutné dve nezávislé mutácie, pri vrodenej stačí jedna, pretože druhá je zdedená. Takže v podstate na bunkovej úrovni dominantne recesívna mutácia sa „vďaka“ dedeniu už mutovanej jednej alely mení na ochorenie, ktoré sa správa ako autozomálne dominantné.

Veľmi podobná situácia je s tumor-supresorovým génom u tzv. rodinnej adenomatóznej polypózy hrubého čreva (familiárna adenomatózna polypóza).

Hoci Knudsonova teória dvojitého zásahu bola všeobecne prijatá ako mechanizmus pôsobenia pre všetky tumor-supresorové gény, úplne na všetky dedičné formy rakoviny nesedí. Preto sa v roku 1997 pristúpilo k ďalšiemu rozdeleniu týchto génov na 2 skupiny: „gatekeeper“ a „caretaker“. Autormi tohto rozdelenia sú Kenneth W. Kinzler a Bert Vogelstein.
 "Gatekeeper" – vrátnik – je označenie tradičného tumor-supresorového génu, ktorý priamo reguluje rast nádoru. Keď sú obe alely tohto génu inaktívne, dôjde k nekontrolovateľnému množeniu buniek (vznikne napríklad nezhubný adenóm hrubého čreva).
 "Caretaker" – strážnik – je naopak gén, ktorý neriadi priamo bunkový cyklus, ale funguje ako „opravár“ poškodenej DNA. Inaktivácia oboch alel vedie k neschopnosti bunky opravovať genetické poškodenia, čo spôsobuje podstatne zvýšené riziko „zhubnej“ mutácie.

Referencie

Externé odkazy 
 American Cancer Society – Oncogenes and Tumor Suppressor Genes

Onkológia
Gény
Weimar

Weimar je mesto v nemeckom Durínsku na rieke Ilm. Leží  od mesta Erfurt. Má asi 64 000 obyvateľov.
Mesto je známe aj manufaktúrnou výrobou porcelánu. Od roku 1998 je historická časť Weimaru zapísaná na zozname svetového dedičstva UNESCO.

História 

Na prelome 18. a 19. storočia sa stal Weimar centrom nemeckého spoločenského a duchovného života. Bolo to vďaka súčasnému pôsobeniu Goetheho a Schillera na vojvodskom dvore.
Vo Weimare bola vyhlásená Weimarská republika. Pred a počas druhej svetovej vojny bolo mesto baštou NSDAP, v blízkosti mesta bol vybudovaný koncentračný tábor Buchenwald.

Známe osobnosti 
 Johann Sebastian Bach (* 1685 – † 1750), barokový hudobný skladateľ, organista a čembalista
 Carl Philipp Emanuel Bach (* 1714 – † 1788), druhý najstarší syn Johanna Sebastiana Bacha, čembalista, hudobný skladateľ a pedagóg
 Christoph Martin Wieland (* 1733 – † 1813), osvietenský spisovateľ, prekladateľ a vydavateľ
 Johann Gottfried Herder (* 1744 – † 1803), spisovateľ, filozof a protestantský kazateľ
 Johann Wolfgang von Goethe (* 1749 – † 1832), básnik, dramatik, humanista, vedec, politik a mysliteľ
 Friedrich Schiller (* 1759 – † 1805), spisovateľ, básnik, dramatik a prekladateľ
 Johann Nepomuk Hummel (* 1778 – † 1837), rakúsky hudobný skladateľ, klavirista, kapelník a pedagóg
 Arthur Schopenhauer (* 1788 – † 1860), filozof
 Adam Mickiewicz (* 1798 – † 1855), poľský spisovateľ
 Franz Liszt (* 1811 – † 1886), uhorský klavírny virtuóz a hudobný skladateľ
 Richard Wagner (* 1813 – † 1883), hudobný skladateľ a dirigent
 Carl Zeiss (* 1816 – † 1888), priemyselník a optik
 Friedrich Nietzsche (* 1844 – † 1900), filozof a klasický filológ
 Rudolf Steiner (* 1861 – † 1925), rakúsky filozof, literárny kritik, pedagóg, umelec, dramatik, sociálny mysliteľ a ezoterik
 Henry Van de Velde (* 1863 – † 1957), belgický maliar, návrhár a architekt
 Richard Strauss (* 1864 – † 1949), hudobný skladateľ a dirigent
 Paul Klee (* 1879 – † 1940), švajčiarsky moderný maliar, grafik a ilustrátor
 Walter Gropius (* 1883 – † 1969), architekt
 László Moholy-Nagy (* 1895 – † 1946), maďarský maliar a fotograf
 Herbert Kroemer (* 1928), fyzik, nositeľ Nobelovej ceny

Partnerské mestá 
  Blois, Francúzsko, 1995
  Fulda, Nemecko
  Hämeenlinna, Fínsko, 1970
  Siena, Taliansko, 1994
  Trier, Nemecko, 1987

Pozri aj 
 Weimarská republika
 Weimarská ústava
 Weimar (Lahn)

Iné projekty

Externé odkazy 
 Webová stránka mesta
 Umelecké galérie Weimare
 Ginkgo Múzeum, Weimar
 Nemecké Národné divadlo vo Weimare

 
Mestá v Durínsku
Lokality Svetového dedičstva v Nemecku
Európske hlavné mestá kultúry
Lake Placid

Lake Placid je lyžiarske stredisko nachádzajúce sa v štáte New York v USA. V rokoch 1932 a 1980 sa tu konali zimné olympijské hry. Mestečko má okolo 2 600 obyvateľov a každoročne sa tu koná známy triatlon – Ironman.

Vyrastala tu aj známa americká speváčka Lana Del Rey a navštevovala tu katolícku základnú školu.

Mestá v New Yorku
Južný pól

Južný pól je najjužnejšie miesto planéty.

Južný pól Zeme 
Južný pól Zeme sa nachádza podľa toho, ako je definovaný, v Antarktíde alebo v jej blízkosti. Zároveň tam je najchladnejšie miesto na Zemi.

Druhy južných pólov Zeme:
 zemepisný južný pól – najjužnejšie miesto, kde zemská os (os rotácie Zeme) pretína zemský povrch. Prvým človekom, ktorý bol na južnom póle, bol Nór Roald Amundsen 14. decembra 1911.
 magnetický južný pól
 geomagnetický južný pól
 reprezentatívny južný pól
 južný Pól nedostupnosti

Pozri aj 
 Severný pól

Geografia
1807 Slovakia

(1807) Slovakia je planétka, ktorú objavil Milan Antal večer dňa 20. augusta 1971 na observatóriu na Skalnatom plese. Je pomenovaná po Slovensku.

Okolnosti objavu 
Planétka sa v čase objavu nachádzala v západnej časti súhvezdia Rýb (Pisces), neďaleko stredu 5-uholníka tvoreného hviezdami , , ,  a  Psc. Mala zdanlivú hviezdnu veľkosť +14 mag a bola prvou planétkou objavenou v 2. polovici augusta 1971. Svedčí o tom aj jej predbežné označenie 1971 QA, ktoré dostala krátko po objave.

Planétka bola zo Skalnatého Plesa pozorovaná aj v ďalších 11-tich nociach (okrem objavovej) a celkovo bolo zmeraných 25 pozícií, neskôr zaslaných do MPC. Naposledy bola planétka pozorovaná na Skalnatom Plese večer 17. októbra 1971.

Dráha 
Planétka obieha okolo Slnka v strednej vzdialenosti 333 mil. km (2,23 AU) po mierne excentrickej dráhe s dobou obehu 3,32 roku (1214 dní). K Zemi sa približuje na minimálnu vzdialenosť 124 mil. km.

Očíslovanie planétky bolo zverejnené v cirkulári MPC č. 3362 vydanom dňa 1. januára 1973.

Pomenovanie 
Planétka je pomenovaná po krajine, v ktorej sa nachádza observatórium objaviteľa.

Meno planétky sa stalo oficiálnym po zverejnení v cirkulári MPC č. 3508 vydanom dňa 15. júna 1973 Medzinárodnou astronomickou úniou.

Pozri aj 
 Zoznam planétok 1751 – 2000

Externé odkazy 
 Dráha planétky (1807) Slovakia v Slnečnej sústave (interaktívny 3D applet, Java)
 Observatórium Skalnaté Pleso 

Planétky 1751 – 2000
Planétky hlavného pásma
Planétky s menami vzťahujúcimi sa k Slovensku
Planétky objavené na Slovensku
Astronomické objekty objavené v roku 1971
Samuel Dobroslav Štefanovič

Samuel Dobroslav Štefanovič (* 19. august 1822, Banská Bystrica – † 25. november 1910, Kremnica, pochovaný v Martine) bol slovenský národný buditeľ, publicista a redaktor. Pseudonym: Dobromil, Ivanov, Očitý svedok, Pravoľub, Samo, setník Ivanov, Sine ira et studio, Starec Theolog, Starý Zvolenčan,Števo

Rodina 
 otec: Ján Štefanovič
 matka: Anna rod. Drobová
 manželka: Karolína rod. Pirovská
 syn: Miloš Vladimír Štefanovič (18541904) – slovenský politik a Mojmír Karol Štefanovič

Životopis 
Študoval na nižšom gymnáziu v Banskej Bystrici, pokračoval v Gemeri. Bol jedným zo študentov bratislavského evanjelického gymnázia, ktorí ho v roku 1844 spolu s Ľudovítom Štúrom demonštratívne opustili. V roku 1844 sa v Liptovskom Svätom Mikuláši stal spoluzakladateľom spolku Tatrín.

Roku 1847 vychovávateľ v Záriečí, profesor na nižšom gymnáziu v Banskej Bystrici (18471848). Notár Meštianskeho vzdelávacieho spolku v Banskej Bystrici (1848).
V rokoch 18481849 sa zapojil do povstania a spomína sa ako jediný slovenský dobrovoľnícky povstalecký kapitán, odporca spolupráce s viedenským dvorom. Bol tiež jedným z iniciátorov memorandového zhromaždenia v roku 1861.

Predstaviteľ radikálneho krídla slovenských národných síl v revolučnom hnutí, ako pansláv prenasledovaný. Rozvíjal myšlienky utopického socializmu. Autor politických a literárno-kritických článkov i recenzií.

Od roku 1872 sa venoval publicistike a v roku 1887 založil vlastný časopis Svetlo.

V roku 1975 previezli jeho ostatky na Národný cintorín v Martine.

Pamiatky 
 hrob s náhrobníkom a vlastným epitafom na Národnom cintoríne v Martine
 dva portréty od M. Jiránka (lept, 1905)
 rukopisná pozostalosť v LAMS

Dielo 
 Slovenské povstanie z roku 1848/9. Na základe pravdy a skutočnosti sostavil Očitý svedok (Nákladom autora. Tlač Adolf Horovitz. 1886)
 Slovenské povstanie z roku 1848 – 1849 (Tatran Brat. 1988, pôv. vyd. Trnava 1886)
 Naša politika, Liptovský Mikuláš, 1906

Referencie

Literatúra 
 Slovenský biografický slovník

Externé odkazy 
 
 Záznam o narodení a krste v matrike - evanjelická farnosť

Slovenskí novinári
Osobnosti z Banskej Bystrice
Slovenskí publicisti
Slovenskí redaktori
Slovenskí národní buditelia
Pochovaní na Národnom cintoríne v Martine