joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Luhanská oblasť

Luhanská oblasť (počas Sovietskeho zväzu Vorošilovgradská oblasť) je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu 26 684 km² a žije tu 2,41 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Luhansk.  V dôsledku konfliktu na východnej Ukrajine východnú časť Luhanskej oblasti vrátane mesta Luhansk začali kontrolovať proruskí separatisti. Dočasným administratívnym centrom pod kontrolou Ukrajiny sa stalo mesto Sjevjerodoneck.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky oblasti 
 O Luhanskej oblasti na www.kmu.gov.ua 
 Луганский областной совет 

 
Oblasti na Ukrajine
Volynská oblasť

Volynská oblasť je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu  a žije tu 1,037 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Luck. Oblasť je pomenovaná je podľa historickej oblasti Volyň.

Mestá v oblasti 

Administratívne členenie: 4 rajónov (okresov)

 Volodymyr-Volynskyj rajon
 Kamiň-Kašyrskyj rajon
 Koveľskyj rajon
 Luckyj rajon

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky správy
 Foto

 
Oblasti na Ukrajine
Ternopiľská oblasť

Ternopiľská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Ternopolská oblasť) je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu  a žije tu 1,107 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Ternopiľ.

Mestá v oblasti 

Administratívne členenie: 17 rajónov (okresov)

 Berežanský rajón (Бережанський район – Berežans'kyj rajon)
 Borščivský rajón (Борщівський район – Borščivs'kyj rajon)
 Bučacký rajón (Бучацький район – Bučac'kyj rajon)
 Husjatynský rajón (Гусятинський район – Husjatyns'kyj rajon)
 Zališčycký rajón (Заліщицький район – Zališčyc'kyj rajon)
 Zbarazký rajón (Збаразький район – Zbaraz'kyj rajon)
 Zborivský rajón (Зборівський район – Zborivs'kyj rajon)
 Kozivský rajón (Козівський район – Kozivs'kyj rajon)
 Kremjanecký rajón (Крем'янецький район – Kremjanec'kyj rajon)
 Lanovecký rajón (Лановецький район – Lanovec'kyj rajon)
 Monastyryský rajón (Монастириський район – Monastyrys'kyj rajon)
 Pidvoločyský rajón (Підволочиський район – Pidvoločys'kyj rajon)
 Pidhajecký rajón (Підгаєцький район – Pidhajec'kyj rajon)
 Terebovľanský rajón (Теребовлянський район – Terebovľans'kyj rajon)
 Ternopiľský rajón (Тернопільський район – Ternopiľs'kyj rajon)
 Čortkivský rajón (Чортківський район – Čortkivs'kyj rajon)
 Šumský rajón (Шумський район – Šums'kyj rajon)

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky oblasti

 
Oblasti na Ukrajine
Chersonská oblasť

Chersonská oblasť je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu 28 461 km² a žije tu 1,126 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Cherson.

Administratívne členenie: 18 rajónov (okresov)
 Beryslavskyj rajon
 Bilozerskyj rajon
 Velykolepetyskyj rajon
 Velykooleksandrivskyj rajon 
 Verchňorohačyckyj rajon 
 Vysokopiľskyj rajon
 Heničeskyj rajon
 Holoprystansyj rajon
 Hornostajivskyj rajon
 Ivanivskyj rajon
 Kalančackyj rajon
 Kachovskyj rajon
 Nyžňosirohozkyj rajon
 Novovoroncovskyj rajon
 Novotrojickyj rajon
Oleškivskyj rajon
 Skadovskyj rajon
 Čaplynskyj rajon

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky oblasti   
 Херсонська обласна рада 

 
Oblasti na Ukrajine
Ivanofrankivská oblasť

Ivanofrankivská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Ivanofrankovská oblasť) je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu  a žije tu 1,388 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Ivano-Frankivsk.

Väčšie mestá v oblasti 

Administratívne členenie (14 rajónov):
 Bohorodčanskyj rajon
 Verchovynskyj rajon
 Halyckyj rajon
 Horodenkivskyj rajon
 Dolynskyj rajon
 Kaluskyj rajon
 Kolomyjskyj rajon
 Kosivskyj rajon
 Nadvirňanskyj rajon
 Rohatynskyj rajon
 Rožňativskyj rajon
 Sňatynskyj rajon
 Tysmenyckyj rajon
 Tlumackyj rajon

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky oblasti

 
Oblasti na Ukrajine
Kirovohradská oblasť

Kirovohradská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Kirovogradská oblasť) je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu 24 588 km² a žije tu 1,058 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti je Kropyvnyckyj.

Administratívne členenie: 21 rajónov (okresov)

 Blahoviščenskyj rajon 
Bobryneckyj rajon
 Viľšanskyj rajon
 Hajvoronskyj rajon
 Holovanivskyj rajon
 Dobrovelyčkivskyj rajon
 Dolynskyj rajon
 Znamjanskyj rajon (Znamianskyj rajon)
 Kirovohradskyj rajon
 Kompanijivskyj rajon 
 Malovyskivskyj rajon
 Novhorodkivskyj rajon
 Novoarchanheľskyj rajon
 Novomyrhorodskyj rajon
 Novoukrajinskyj rajon
 Oleksandrivskyj rajon
 Oleksandrijskyj rajon
 Onufrijivskyj rajon
 Petrivskyj rajon 
 Svitlovodskyj rajon
 Ustynivskyj rajon

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky oblasti  
 Кіровоградська обласна рада 

 
Oblasti na Ukrajine
Rivnenská oblasť

Rivnenská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Rovnianska oblasť) je jedna z 24 administratívnych oblastí Ukrajiny. Má rozlohu  a žije tu 1,155 milióna obyvateľov (podľa sčítania z roku 2006). Hlavným mesto oblasti sú Rivne.

Mestá v oblasti 

Administratívne členenie: 16 rajónov (okresov)

 Bereznivskyj rajon
 Volodymyreckyj rajon
 Hoščanskyj rajon
 Demydivskyj rajon
 Dubenskyj rajon
 Dubrovyckyj rajon
 Zaričnenskyj rajon
 Zdolbunivskyj rajon
 Koreckyj rajon
 Kostopiľskyj rajon
 Mlynivskyj rajon
 Ostrozkyj rajon
 Radyvylivskyj rajon
 Rivnenskyj rajon
 Rokytnivskyj rajon
 Sarnenskyj rajon

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky oblasti

 
Oblasti na Ukrajine
Lev (znamenie)

Lev (latinsky Leo) je piate znamenie zvieratníka. Je to myslený obdĺžnik na oblohe s dĺžkou 30° a šírkou 15°. Jeho stredom prechádza ekliptika. Slnko ním prechádza od 23. júla do 22. augusta. Nazvané bolo podľa súhvezdia Lev. Z východnej strany hraničí so znamením Panna a zo západnej so znamením Rak. V súčasnosti v siderickom zvieratníku od 17. augusta do 16. septembra.

V astrológii je piate, ohnivé znamenie zverokruhu. Priraďuje sa k Slnku a zlatu. Z drahých kameňov sa s Levom spája rubín alebo diamant. Ako kráľovské znamenie údajne riadi osud ľudí narodených medzi 23. júlom a 23. augustom. Pripisujú sa im vlastnosti ako láska k prepychu a bohatstvu, samoľúbosť, sklon k panovačnosti a tyranii, ale aj prirodzená autorita a veľkodušnosť. Sú aj veľmi usmievaví a obetaví, niekedy až príliš a napokon sa im to aj odplatí tak, že druhí ho zneužívajú pre seba. Levy sú komunikatívne a vedia sa rýchlo vynájsť. Sú aj veľmi dobrí organizátori, herci a politici.

Znamenie lev však nie je najsilnejším znamením zverokruhu.
Toto znamenie má aj svoje zlé stránky - sú nedočkaví, vedia byť aj veľmi drzí. Keď ich niekto naštve, vedia byť veľkí klamári. Najsilnejšie znamenie zverokruhu z pohľadu svojej sily a elegancie je kozorožec. Levy sú ku kozorožcom veľmi priateľské a mali by k ním byť aj milé. Znamenie lev a kozorožec sú si veľmi blízke, až sa dá povedať, že sa veľmi dopĺňajú.

Iné projekty 

Astrologické znamenia
Mahiľovská oblasť

Mahiľovská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Mogiľovská oblasť) je administratívna jednotka na východe Bieloruska. Má rozlohu 29 000 km² a žije tu 1 071 300 obyvateľov (odhad z roku 2014). Hlavným mestom oblasti je Mahiľov.

Mestá v oblasti

Referencie

Iné projekty 

 
Oblasti v Bielorusku
Minská oblasť

Minská oblasť je administratívna jednotka v strede Bieloruska. Má rozlohu 39 900 km² a žije tu 1 407 200 obyvateľov. Hlavným mestom oblasti je Minsk, ktorý je ale samostatnou administratívnou jednotkou.

Mestá v oblasti

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Oficiálne stránky Minskej oblasťi

 
Oblasti v Bielorusku
Vicebská oblasť

Vicebská oblasť (počas Sovietskeho zväzu po rusky Vitebská oblasť) je administratívna jednotka na severe Bieloruska. Má rozlohu 41 000 km² a žije tu 1 199 000 obyvateľov. Hlavným mestom oblasti je Vicebsk.

Mestá v oblasti 
 Vicebsk
 Orša
 Polock
 Novopolock
 Pastavy
 Hlybokaje 
 Lepel.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Oficiálne stránky Vicebskej oblasťi

 
Oblasti v Bielorusku
Mirko Horňák

Prof. RNDr. Mirko Horňák, CSc. (* 1952, Topoľčany) je slovenský matematik, vysokoškolský pedagóg a bridžista. Vo svojom výskume sa zameriava na teóriu grafovchromatickú teóriu grafov, štruktúru grafov vnorených do plôch, rozklady grafov a hypergrafy. Je členom Slovenskej matematickej spoločnosti.

Život 
Narodil sa v roku 1952 v Topoľčanoch. V roku 1979 získal titul doktora prírodných vied v odbore geometria a topológia na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach (UPJŠ), v roku 1983 hodnosť kandidát vied taktiež v odbore geometria a topológia na Matematicko-fyzikálnej fakulte Univerzity Komenského v Bratislava (UK). V roku 2002 bol habilitovaný za docenta (odbor matematika) na Prírodovedeckej fakulte UPJŠ v Košiciach a v roku 2011 získal hodnosť profesora (odbor matematika) na Fakulte matematiky, fyziky a informatiky UK v Bratislave. Za profesora bol vymenovaný prezidentom SR 24. januára 2011.

Od roku 2002 pôsobí na Ústave matematických vied Prírodovedeckej fakulty UPJŠ v Košiciach, na ktorej pracuje od roku 1975.

Dielo 
Pre kompletnú personálnu bibliografiu pozri Databázu evidencie publikačnej činnosti UPJŠ.

Články a štúdie
 
 
 
 
 
 
 

Skriptá

Bridž 
Umiestnenia:
 víťaz: Slovenská bridžová liga (2004)
 2. miesto: Slovenská bridžová liga (2003, 2005)
 2. miesto: Veľká cena Košíc, páry (2005)
 2. miesto: Karpatský pohár (2006)
 3. miesto: Prvá slovenská bridžová liga (2009)
 3. miesto: Slovenská bridžová liga (2006)
 3. miesto: Veľká cena Košíc, družstvá (2005)

Referencie

Externé odkazy 
 Osobná stránka v databáze Univerzity Pavla Jozefa Šafárika
 Vizitka hráča na stránkach Slovenského bridžového zväzu

Narodenia v 1952
Osobnosti z Topoľčian
Slovenskí matematici
Slovenskí univerzitní profesori
Slovenskí hráči bridžu
Absolventi Prírodovedeckej fakulty Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach
Absolventi Fakulty matematiky, fyziky a informatiky Univerzity Komenského v Bratislave
Vyučujúci na Fakulte matematiky, fyziky a informatiky Univerzity Komenského v Bratislave
Vyučujúci na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Pavla Jozefa Šafárika v Košiciach
Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Rome Masters

Rome Masters je každoročný tenisový turnaj, ktorý sa hrá talianskom Ríme. Súťaž mužov je súčasťou ATP Masters Series programu turnajov ATP. Súťaž žien je turnaj typu Tier 1 na okruhu WTA. Tieto dva oddelené turnaje sa v súčasnosti hrajú v máji na antuke. Podujatie bolo v minulosti známe aj pod menom Italian Open. Jeho súčasný sponzorský názov je Internazionali BNL d'Italia. 

Tenisové majstrovstvá Talianska sa po prvýkrát hrali v roku 1930 v Miláne, kde zotrvali do roku 1934. V roku 1935 boli presunuté na Foro Italico v Ríme. V rokoch 1936 až 1949 sa turnaj nehral. Znovu sa začal hrať v roku 1950. V roku 1969 sa zaradil medzi "Open" turnaje.

Veľká časť tenisových fanúšikov pokladá turnaj Rome Masters za druhý najvýznamnejší antukový tenisový turnaj na svete, hneď za French Open.

Výsledky

Mužská dvojhra

Štvorhra 
Od roku 1980:

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka turnaja
 Stránka na tenniscorner.net pre súťaž mužov
 Stránka na tenniscorner.net pre súťaž žien

 
Tenisové turnaje v Taliansku
Šport v Ríme
ATP Masters Series
František Tupý

František Tupý (* 18. január 1862, Slaný pri Prahe –  † 20. október 1946, Cleveland) bol český robotník, sociálnodemokratický funkcionár a priekopník slovenského  robotníckeho hnutia v Budapešti v rokoch 1894–1898. Bol vydavateľom slovenského politického mesačníka v Uhorsku Nová Doba, ktorého prvé číslo vyšlo 1. mája 1897 a "národohospodárskeho" časopisu Zora.

Za svoju politickú činnosť bol z Uhorska vyhostený. Emigroval do USA. Žil a zomrel v Clevelande, meste, ktoré bolo na prelome 19. a 20. storočia jedným z najdôležitejších centier slovenskej komunity v USA.

Pozri
Dejiny slovenského novinárstva 

Narodenia v 1862
Úmrtia v 1946
Novinárstvo
Cerros de Tocorpuri

Cerros de Tocorpuri je v súčasnosti neaktívny vulkanický komplex, nachádzajúci sa v Čile, blízko hraníc s Bolíviou (hraničná čiara sa vinie okolo východného okraja vrcholového, 1,4 km širokého krátera). Komplex je tvorený stratovulkánom Cerro de Tocorpuri a mlado vyzerajúcim ryolitovým lávovým dómom Cerro la Torta, nachádzajúcom sa na západnom úpätí stratovulkánu.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkán Cerros de Tocorpuri na Global Volcanism Program 

Sopky Čile
Sopky Bolívie
Stratovulkány
Putana

Putana (alebo Jorgenca, alebo Machuca) je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa v Čile, blízko hraníc s Bolíviou. Sopka je súčasťou väčšieho vulkanického komplexu, tiahnúceho sa približne v smere sever-juh. Posledná erupcia bola datovaná na rok 1810 ± 10 rokov, no niektorí vedci túto erupciu spochybňujú.

Vrchné vrstvy sopky sú tvorené prevažne lávovými prúdmi a lávovými dómami prevažne dacitového zloženia, nesú znaky ľadovcového opracovania, pochádzajúceho zo štvrtohorného zaľadnenia. Najmladšie produkty sú viac bázické - andezity až bazalty.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkán Putana na Global Volcanism Program 

Sopky Čile
Sopky Bolívie
Stratovulkány
OpenBSD

OpenBSD je open source operačný systém vychádzajúci zo systému NetBSD. Pri jeho vývoji sa kladie dôraz na bezpečnosť.

Z tohto projektu pochádza aj OpenSSH, ktorý sa stal štandardným SSH serverom/klientom množstva unixových systémov.

Šéfom vývojárov OpenBSD je Theo de Raadt, ktorý bol aj spoluzakladateľom NetBSD. NetBSD a FreeBSD (iba o niečo skôr než OpenBSD) vznikli v roku 1993 a OpenBSD až v roku 1995, keď sa po osobných sporoch pri názoroch na vývoj rozhodol Theo, určite aj pre svoju prudkú povahu, odísť. Založil tak projekt OpenBSD, ktorého vývoj naďalej pokračuje a ktorý sa v súčasnosti považuje za jeden z najlepších bezpečnostných riešení pre internet. Theo sídli v Kanade a tak mnohé šifrovacie prvky OpenBSD nespadajú pod embargo, ktoré USA uvalilo na vývoz kryptografického softvéru. 
V minulosti bol projekt vyvíjaný pod čiastočným sponzoringom organizácie DARPA. Dnes projekt podporujú dobrovoľní darcovia.

OpenBSD si užívateľ nainštaluje na počítač rovnako ako iný Open Source systém, hoci inštalácia prebieha v textovom móde a je oveľa zložitejšia ako inštalácia Linuxu, v niektorých vlastnostiach sa podobá na inštaláciu operačného systému FreeBSD. Hoci OpenBSD má naozaj bezpečnostné kvality, pre mnohých bude ako systém v domácnosti nedostatočný, lebo má slabšiu podporu hardvéru, no dá sa použiť aj ako desktopový operačný systém, či systém na notebooky. Podpora však závisí od vývoja a nie od slabosti systému, preto treba vidieť v systéme budúcnosť. Používajú ho aj na odchytávanie hackerov a medzi užívateľov patria aj vlády, univerzity; z pomedzi komerčných užívateľov napríklad Adobe Systems, ale aj mnohí svetoví poskytovatelia internetu ako BS Web Services, Phoenix Communications atď. Používateľom, ktorí sú zvyknutí na grafické prostredie sa tento systém môže javiť ako ťažší, než napríklad linuxové operačné systémy.

Galéria

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka projektu 
 OpenBSD denník 
 OpenBSD router na Slovensku
 Viac o BSD a OpenBSD

 
Operačné systémy
Giovanni Pacini

Giovanni Pacini (* 11. február 1796, Catania, Taliansko - † 6. december 1867, Pescia) bol taliansky, prevažne operný hudobný skladateľ.

Životopis 
Narodil sa v Catanii ako syn operného speváka Luigiho Paciniho, ktorý neskôr často účinkoval v synových operách. Rodina pochádzala z Toskánska. Študoval na konzervatóriu v Bologni spev (L. Marchesi) a kontrapunkt a v rokoch 1809 až 1812 v Benátkach skladbu u B. Furlaneta.

Prvý veľký úspech sa dostavil v rokoch 1817 až 1818 operami Adelaide e Comingio a Il barone di Dolsheim. Odišiel do Ríma a úzko spolupracoval s Gioacchino Rossinim. Je dokázateľné, že skomponoval tri scény do Rossiniho opery Matilde di Shabran. Presťahoval sa do Luccy a nasledovalo prvé veľké tvorivé obdobie. Jeho opery Alessandro nell’Indie, Amazilia a L’ultimo giorno di Pompei sa hrali s veľkým úspechom v Neapole. V Miláne sa mu dostalo uznania za operu Gli arabi nelle Gallie (1827). Predstavenia jeho opier vo Viedni a v Paríži prijalo obecenstvo chladne a po neúspechu opery Carlo di Borgogna vyvrcholila Paciniho tvorivá kríza.
  
Vrátil sa do Viareggia a istý čas sa venoval iba pedagogickej činnosti na Liceo musicale, ktoré sám založil. V roku 1837 sa stal maestro di cappella v Lucce a riaditeľom nového hudobného inštitútu Istituto musicale.

K opernej tvorbe sa vrátil až v roku 1840 a to s obrovským úspechom. Vtedy vznikli jeho najslávnejšie opery Saffo a Medea. Pokračoval v pedagogickej práci v Lucce a vo Florencii. V roku 1855 sa usadil v Pescii, kde strávil zvyšok života. Posledný veľký úspech sa dostavil s operou Il saltimbanco v roku 1855. Potom sa venoval viac muzikovedným štúdiám a kompozícii inštrumentálnej a chrámovej hudby.

Zomrel v Pescii 6. decembra 1867. Posmrtne vyšli jeho Pamäti, ktoré sú dôležitým dokumentom k štúdiu myšlienkových prúdov hudobného Talianska v tom čase.

Dielo 
Podľa súčasných hudobných vedcov Pacini počas svojho života skomponoval 74 opier, čo je menej než sa predtým odhadovalo, pretože celý rad titulov mal len alternatívne názvy týchto opier. Prvých cca 25 opier, je napísaných v Rossiniho štýle, čo nie je prekvapujúce, keďže Rossini žil v tom čase ešte v Taliansku a určoval vkus obecenstva. Keď Rossini odišiel, začali okolo roku 1824 formovať taliansku operu Pacini a jeho súčasníci: (Meyerbeer, Vaccai, Carafa, Coccia, Bellini, Donizetti a Mercadante))

Táto skupina skladateľov vytvárala nový štýl opery bel canto. Speváci, najmä mužské hlasy, mali menej koloratúr, inštrumentácia sa stala mohutnejšou a pribudol lyrický pátos. Romantické party sa prideľovali tenorom (na rozdiel od sopránov v Rossiniho ére), úlohy podliakov boli vyhradené pre basy a barytóny a veľký dôraz sa kládol na dramatickú zložku predstavení.

Opery

Iné projekty

Externé odkazy 
 Stránka venovaná skladateľovi

Talianski hudobní skladatelia
Edward Wotton

Edward Wotton (známy aj ako Eduard Wotton; * 1492, Oxford† 5. október 1555, Londýn) bol jeden z najstarších, veľmi známych a významných anglických zoológov a entomológov. Lekár a svetoznámy entomológ klasického obdobia v Anglicku. Pokladá sa za priekopníka anglickej, ale i svetovej entomológie.

Dr. Edward Wotton sa narodil roku 1492 v Oxforde. Spočiatku navštevoval základnú školu v Oxforde, po skončení ktorej neskôr pokračoval v štúdiu na univerzite v Oxforde a v Padove, kde ukončil štúdium medicíny a farmácie. Neskôr pôsobí prakticky po celý svoj život ako lekár v Londýne.

Entomológii i zoológii sa venoval od mladosti. Zaoberal sa hlavne motýľmi, ale i inými skupinami hmyzu a živočíchov. V mnohých svojich názoroch je zástancom Aristotelových myšlienok a odmieta rôzne fantastické a legendárne tvrdenia a vracia sa čiastočne k pozorovaniu prírody.

Svoje faunistické údaje zhrnul v svojich prácach: „De differentiis animalium Libri decem“, ktorá vyšla v roku 1552 v Paríži, ale i v iných prácach, ako napr. v svetoznámej práci, ktorá však vyšla až po jeho smrti a je súborným dielom štyroch významných autorov tej doby. Táto práca vyšla v roku 1634 pod názvom Insectorum sive Minimorum Animalium Theatrum. Spolupracovali na nej i ďalší svetoznámi prírodovedci a entomológovia, ako napr. Conrad Gesner, Thomas Penny a Thomas Moffet.

Edward Wotton zomrel 5. októbra 1555 v Londýne.

Zdroje informácií o autorovi
Eiselt, J. N.: 1836, Geschichte, Systematik und Literatur der Insectenkunde, von den ältesten Zeiten bis auf die Gegenwart. Als Handbuch für den Jünger und als Repertorium für den Meisten der Entomologie bearbeitet. Leipzig, C. H. F. Hartmann: VIII + 255 pp: 15 – 16.
Locy, W. A.: 1925, Story of Biol.: 284 – 285.
Gaedike, R. & Groll, E. K. eds. 2001, Entomologen der Welt (Biografien, Sammlungsverbleib). Datenbank, DEI Eberswalde im ZALF e. V.: „Wotton Eduard“: (internet). 
Groll, E. K. [ed.]: 2006, Entomologen der Welt (Biografien, Sammlungsverbleib). Datenbank, DEI Eberswalde im ZALF e. V.: „Wotton Eduard“: (internet).

Externé zdroje
Theatre of Insects
Online version of Insectorvm Sive Minimorum Animalivm Theatrvm from GDZ

Britskí entomológovia
Lepidopterológovia
Osobnosti z Oxfordu
Narodenia v 1492
Úmrtia v 1555
Emil Škoda

Emil von Škoda (* 19. november 1839, Plzeň – † 8. august 1900, Selzthal, Rakúsko) bol český inžinier a továrnik. Študoval inžinierstvo v Karlsruhe a Stuttgarte a neskôr sa stal vedúcim inžinierom v malej továrni v Plzni. O tri roky neskôr, v roku 1869, továreň kúpil a začal expandovať. V roku 1886 nechal k jeho fabrike vybudovať železničnú trať. V roku 1890 zmenil výrobný program na výrobu zbraní, hlavne pre rakúsko-uhorskú armádu. Jeho zariadenia sa rozrastali ďalších niekoľko dekád a v roku 1899 ich zapísal do obchodného registra ako Závody Škoda (dnes: Škoda Holding), ktoré sa stali známe svojou výrobou zbraní v oboch svetových vojnách. Je po ňom pomenovaná automobilka Škoda Auto.

Iné projekty 

Českí inžinieri
Chersonézos (mesto)

Chersonézos (po grécky Χερσόνησος, Chersónisos) bolo významné starogrécke mesto, za vlády rímskeho cisára Augusta sa dostalo pod rímsky vplyv, neskôr bolo toto územie premenené na provinciu. V 3. stor. sa z tohto mesta preplavovali Góti do Malej Ázie, ktorú plienili. Potom sa mesto spoločne s bosporskými územiami vrátilo pod rímsku vládu. Po r. 395 územie pripadlo Arcádiovej ríši (Východorímska, Byzantská ríša).

V neskoršom období tu bola postavená pevnosť na ochranu pred vpádmi. Pod avarskými nájazdmi sa v 6. stor. byzantská (grécka) vláda obmedzila iba na kontrolu mesta a jeho bezprostredného okolia. V nasledujúcich storočiach sa územie Byzancie opäť rozšírilo. Po kolapse ríše počas dobytia Konstantinopola križiakmi a pod chazarským nátlakom sa byzantská vláda na Kryme rozpadla a padla aj samotná ríša. Po obnovení východorímskej (byzantskej) ríše v roku 1261 Krym definitívne pripadol divým hordám ázijských kmeňov spolu s mestom Chersonésos. Počas križiackych výprav Chersonésos od Byzantskej ríše dobyli a na určitú dobu získali Taliani, patril pod vládu Janova. Po Talianoch celý Krym dobyli Turci. Počas ich vlády začali Gréci na Kryme, ako aj v Malej Ázii upadať. 

Dnes je to významná archeologická lokalita v Ukrajine. Sú tu trosky skoro tritisíc rokov vyspelej gréckej civilizácie.

Iné projekty

Externé odkazy 
University of Texas at Austin Institute of Classical Archaeology Chersonesos project
Bulletin of the Odessa Numismatics Museum
National Preserve of Tauric Chersonesos, Sevastopol
Cherson on Regnal Chronologies
Brief History of Antique Cities of Tauria and Their Coinage.
Panorams of Chersonesos 
Photo of Chersonesos 
High resolution image of antique map of this region
Explore Chersonesos with Google Earth 
Notes and Materials from Archaeological Excavation

Starogrécke mestá
Lokality Svetového dedičstva v Rusku
Archeologické lokality v Rusku
Južné Fínsko

Južné Fínsko je fínska provincia. Susedí s provinciami Západné Fínsko a Východné Fínsko a tiež s Fínskym zálivom a Ruskom.

Má rozlohu  a žije tu 2,1 milióna obyvateľov.

Kraje 
Provincia Južné Fínsko sa delí na 6 krajov:

 Etelä-Karjala (Južná Karélia)
 Päijät-Häme
 Kanta-Häme
 Uusimaa
 Itä-Uusimaa (Východná Uusimaa)
 Kymenlaakso

Ďalej sa provincia Južné Fínsko delí na 86 obcí.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Provincia Južné Fínsko - Oficiálna stránka

Provincie vo Fínsku
Východné Fínsko

Východné Fínsko je fínska provincia. Hraničí s provinciami Oulu, Západné Fínsko a Južné Fínsko a tiež susedí s Ruskom.

Má rozlohu  a žije tu 588-tisíc obyvateľov.

Kraje 

Provincia Východné Fínsko sa delí na 3 kraje:

 Pohjois-Karjala (Severná Karélia)
 Pohjois-Savo (Severné Savo)
 Etelä-Savo (Južné Savo)

Ďalej sa provincia Východné Fínsko delí na 64 obcí.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Provincia Východné Fínsko - Oficiálna stránka

Provincie vo Fínsku
Oulu (provincia)

Oulu je fínska provincia. Hraničí s provinciami Laponsko, Západné Fínsko a Východné Fínsko a taktiež susedí s Ruskom a Botnickým zálivom.

Má rozlohu  a žije tu 461-tisíc obyvateľov. Sídlom provincie je mesto Oulu.

Kraje 
Provincia Oulu sa delí na 2 kraje:

 Pohjois-Pohjanmaa (Severná Pohjanmaa)
 Kainuu

Ďalej sa provincia Oulu delí na 47 obcí.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Provincia Oulu - Oficiálna stránka

Provincie vo Fínsku
James Chadwick

James Chadwick (* 20. október 1891, Bollington, Spojené kráľovstvo - † 24. júl 1974, Cambridge) bol anglický fyzik a nositeľ Nobelovej ceny za fyziku za objavenie neutrónu.

Životopis 
Navštevoval strednú školu v Manchestri a neskôr študoval na miestnej univerzite a na univerzite v Cambridge. V roku 1914 odišiel do Nemecka, kde pracoval s Hansom Geigerom na Technische Univerzität v Berlíne. Po vypuknutí prvej svetovej vojny musel Chadwick ostať v Nemecku, kde bol internovaný až do konca vojny.

Po skončení prvej svetovej vojny sa vrátil do Cambridge, kde pracoval spolu s Ernestom Ruthefordom na skúmaní emisií gama žiarení z rádioaktívnych látok. Skúmali tiež transmutácie častíc ich bombardovaním alfa časticami a skúmali aj atómové jadrá.

V roku 1932 ako prvý na svete objavil neutrálne nabitú časticu vo vnútri atómu, ktorá dostala názov neutrón. Za tento prevratný objav mu bola v roku 1935 udelená Nobelova cena za fyziku. Jeho objav umožnil vytvorenie prvkov ťažších ako urán aj v laboratórnych podmienkach a neutróny už v roku 1934 použil Enrico Fermi na bombardovanie atómového jadra.

V roku 1935 sa stal profesorom fyziky v Liverpoole. V roku 1940 na krátku dobu odišiel do USA, kde sa zúčastňoval nukleárnych výskumov, ale onedlho sa vrátil. Do USA sa vrátil ešte neskôr, keď sa pripojil k Projektu Manhattan.

V roku 1945 bol  pasovaný za rytiera. Po vojne sa Chadwick vrátil do Cambridge, kde aj 24. júla 1974 zomrel.

Literatúra 
 Lubomír Sodomka, Magdalena Sodomková, Nobelovy ceny za fyziku, Praha : SET OUT, 1997. ISBN 80-902058-5-2

Iné projekty

Externé odkazy 
 Chadwick's article in Nature (May 10, 1932: „The Existence of a Neutron“)
 Another letter (3 months earlier) from Chadwick to Nature
 Annotated bibliography for Chadwick from the Alsos Digital Library for Nuclear Issues
 Nobel prize Website entry
 Description of Chadwick papers held by Churchill Archives Centre, Cambridge

Anglickí fyzici
Nositelia Nobelovej ceny za fyziku
Britskí nositelia Nobelovej ceny
Projekt Manhattan
Členovia Kráľovskej spoločnosti
Držitelia Radu Pour le Mérite
Robert Oppenheimer

J. Robert Oppenheimer (* 22. apríl 1904, New York, štát New York, USA – † 18. február 1967, Princeton, New Jersey) bol americký teoretický fyzik, známy ako riaditeľ Projektu Manhattan, kde viedol počas druhej svetovej vojny vývoj prvej jadrovej zbrane v tajnom laboratóriu v Los Alamos v Novom Mexiku.

Životopis 
Po skončení štúdia na Harvard University spolu s Maxom Bornom vypracoval časť kvantovej teórie.

Po vojne sa stal hlavným poradcom v novovytvorenej Komisii pre atómovú energiu (United States Atomic Energy Commission, AEC) a využíval túto pozíciu na lobovanie za medzinárodnú kontrolu atómovej energie a na zastavenie jadrových pretekov v zbrojení so Sovietskym zväzom. Po vyvolaní hnevu viacerých politikov a vedcov svojimi priamočiarymi politickými názormi počas obdobia "Červeného strachu" (Red Scare), mu bola vo verejnom a spolitizovanom vypočúvaní v r. 1954 odobratá úroveň "bezpečnostnej previerky". Hoci bez priameho politického vplyvu, pokračoval v písaní, vyučovaní a práci vo fyzike. O desaťročie neskôr mu prezident John F. Kennedy ako gesto politickej rehabilitácie udelil Enrico Fermi Award. 

Ako vedec je najznámejší ako hlavný zakladateľ Americkej školy teoretickej fyziky počas jeho pôsobenia na Kalifornskej univerzite v Berkeley.

Hoci je známy spolu s Enricom Fermim ako "otec atómovej bomby", otriasla ním smrtonosnosť tejto zbrane po jej zhodení na japonské mestá Hirošimu a Nagasaki.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Biografia
1965 Audio Interview 
Was Oppenheimer a member of the Communist Party? 
On Atomic Energy, Problems to Civilization
Oppenheimer talking about the experience of the first bomb test 
"Freedom and Necessity in the Sciences"

Projekt Manhattan
Fyzici USA
Osobnosti USA židovského pôvodu
Absolventi Harvard University
Absolventi University of Cambridge
Členovia American Academy of Arts and Sciences
Osobnosti z New Yorku
Inside Out: A Personal History of Pink Floyd

Inside Out: A Personal History of Pink Floyd (Spojené kráľovstvo, 28. októbra, 2004) je kniha, ktorá je osobným pohľadom bubeníka skupiny Pink Floyd, Nicka Masona na jej históriu.

Vydanie knihy 

Originálna prvá edícia v tvrdom obale s grafickým návrhom od Storma Thorgensona, autora väčšiny obalov albumov skupiny vyšla ešte dvakrát v paperbackovej forme, z ktorých vydanie z roku 2005 zahrňuje aj udalosti počas zmierenia skupiny na spoločnom vystúpení v londýnskom Hyde Parku na charitatívnej akcii Live 8. Kniha je bohato ilustrovaná fotografiami členov, rôznych pozoruhodností, rarít, obrázkami, z ktorých množstvo nebolo predtým publikovaných. Nietkoré pochádzajú z Nickovej súkromnej zbierky.

Táto kniha bola vydaná aj ako zvuková kniha (Audiobook) na troch CD.

O knihe 

Nick Mason je jediným členom skupiny Pink Floyd, ktorý bol v jej zostave nepretržite počas celej jej existencie. V knihe z pohľadu priameho účastníka udalostí spracováva históriu od jeho príchodu, cez psychedelické obdobie pod vedením Syda Barretta koncom šesťdesiatych rokov, obdobie úspechov skupiny v sedemdesiatych rokoch do dneška. Neobchádza ani témy, ktoré boli aktuálne počas rozpadu skupiny v osemdesiatych rokoch. V opisoch používa skôr sarkasticko- humorný pohľad na celé dianie.

Autorove vyjadrenia 
Nick Mason o knihe hovorí:
„Poznámky, ktoré som použil pre napísanie tejto knihy som začal písať v roku 1994. Akurát sme skončili svetové turné a prvýkrát po mnohých mesiacoch som sa nemusel starať o to, či mám všetko riadne pobalené na cestu. Mal som vytúžený voľný čas. Pomyslel som si, že je to tá správna chvíľa na to, aby som skúsil zodpovedať na otázky, ktoré som dostával počas posledných tridsiatich rokov: „Z kade pochádza meno skupiny?“... „Kde je Syd?“... a „Ako to v skutočnosti bolo?“. Zobralo mi to iba desať rokov života, aby som zodpovedal na niektoré z nich.“

„Je jasné, že každý má odlišný- niekedy veľmi odlišný- pohľad na to, čo sa v skutočnosti stalo. V knihe som sa snažil jednoducho zachytiť udalosti o ktorých som si myslel, že poskytnú obraz o tom to čase v tom čase udialo. Snažil som sa aby som poctivo vykreslil obidve stránky: úspechy a celý ten zmätok, z ktorého sa odvíja existencia skupiny.“

Na záver ešte dodáva:
„Predovšetkým je kniha Inside Out o tom ako jeden člen skupiny prežíval zážitky, ktoré sa ťahali počas štyroch desaťročí, teda vlastne počas celého môjho dospelého veku.“

Externé odkazy 

Oficiálna webová stránka knihy

Pink Floyd
Knihy o hudbe
Knihy z 2004
Hronček

Hronček môže označovať:

 osadu vo Veporských vrchoch, pozri Hronček (osada)
 potok na Horehroní, pozri Hronček (potok)
Kojšovská hoľa (geomorfologický podcelok)

Kojšovská hoľa je geomorfologický podcelok Volovských vrchov. Najvyšší bod podcelku je rovnomenný vrch, dosahujúci výšku .

Polohopis 
Hierarchia
Alpsko-himalájska sústava → Karpaty → Západné Karpaty → Vnútorné Západné Karpaty → Slovenské rudohorie → Volovské vrchy → Kojšovská hoľa
***

Vymedzenie 
Zaberá východnú časť pohoria, od Štóskeho sedla () po Košice. Podcelok je ohraničený údoliami Hnilca, Hornádu a Belej na severe, Smolníka na západe a Bodvy na juhu. Z podcelkov Volovských vrchov susedí na juhovýchode s Holičkou, na juhozápade s Pipitkou, na severozápade so Zlatým stolom a na severe s Hnileckými vrchmi. Severovýchodnú hranicu tvoria podcelky Čiernej hory, od severu na juh Bujanovské vrchy, Pokryvy a Hornádske predhorie a južne sa rozprestiera Medzevská pahorkatina, ktorá je súčasťou Košickej kotliny.

Jedinou časťou podcelku je Hámorská brázda.

Významné vrcholy 
 Kojšovská hoľa – najvyšší vrch podcelku ()
 Kloptáň ()
 Zbojnícka skala ()
 Lastovičí vrch ()
 Ovčinec ()
 Predné Holisko ()

Osídlenie 
Vnútri územia ležia obce Kojšov, Opátka a Zlatá Idka.

Referencie 

Volovské vrchy
Geomorfologické podcelky na Slovensku
Pipitka (vrch)

Pipitka je najvyšším vrcholom rovnomenného podcelku Volovských vrchov. Meria 

Vypína sa priamo nad obcou Úhorná v hlavnom hrebeni podcelku. Severným svahom vrchu prechádza červeno-značkovaná Cesta hrdinov SNP z Úhornianskeho sedla () na vrch Osadník ().

Zdroje 
 Poloha na turistickej mape

Vrchy vo Volovských vrchoch
Tisícovky na Slovensku
Vrchy v okrese Rožňava
Zlatý stôl (vrch)

Zlatý stôl () je najvyšší vrch Volovských vrchov, pohoria na Východnom Slovensku. Vypína sa v gelnickom okrese, medzi obcami Stará Voda, Henclová, Úhorná a Smolník.

Podľa ľudovej povesti obedoval na vrchole pri svojich potulkách krajom kráľ Matej Korvín, odtiaľ pochádza miestny názov vrchu – Kráľov stôl.

Poloha 
Nachádza sa v centrálnej časti pohoria, v geomorfologickom podcelku Zlatý stôl. Leží v rázsoche, vybiehajúcej severným smerom z hlavného hrebeňa v masíve Bielych skál (). Nachádza sa v Košickom kraji, v okrese Gelnica a katastrálnom území obce Švedlár , južné svahy však zasahujú na územie obce Smolník. Západne sa nachádza Starovodská dolina, východne je dolina Bystrého potoka. Susednými vrchmi sú Veľké sedlo () na severe, Kobyliar () na východe a Jamina () na juhu.

Výhľady 
Masív Zlatého stola je z veľkej časti odlesnený, zväčša v dôsledku vetrových kalamít a ťažby dreva. Napriek značnej nadmorskej výške sú výhľady obmedzované okolitými hrebeňmi. Okrem mnohých vrchov vo Volovských vrchoch, ponúka výhľad na okolité pohoria, jedinečný je však výhľad na Vysoké Tatry a Kráľovu hoľu.

Prístup 
Vrch je turisticky prístupný po  modro značkovanej trase z Rožňavy cez sedlo Krivé (; križovatka s  Cestou hrdinov SNP), resp. zo Švedlára cez Starú Vodu.

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam vrcholov vo Volovských vrchoch

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poloha na turistickej mape

Vrchy vo Volovských vrchoch
Tisícovky na Slovensku
Vrchy v okrese Gelnica
Holička

Holička môže byť:

 ženský rod slova holič, pozri pod holičstvo
 vrch (727,2 m n. m.) vo Volovských vrchoch, pozri Holička (vrch)
 geomorfologický podcelok Volovských vrchov, pozri Holička (podcelok)
 priezvisko, pozri Holička (priezvisko), napr.:
 Jozef Holička (1906 – 1979), slovenský politik (KSČ)
Nicolas Pascarel

Nicolas Pascarel (* 1966, Paríž, Francúzsko) je francúzsky fotograf. 

V roku 1988 sa zoznámil s talianskou herečkou Laurou Betti, ktorá mu pomohla stať sa  fotografom s príbehom o susedoch mesta Ríma. Po roku strávenom v Ríme sa vrátil späť do Francúzska. V rokoch 19961997 žil v Havane, kde nafotil cyklu “Moros y cristianos”. Po návrate z Kuby navštívil niekoľkokrát juhovýchodnú Áziu. Viedol workshopy v rokoch 2000 a 2002 v kambodžskom Phnom Pénhe, 2002 a  2008 v Bangkoku a Chiang Rai v Thajsku a 2005 a 2006 v Hočiminovom Meste vo Vietname.

Vystavoval na viac ako 40 výstavách vo Francúzsku, Kube, Číne, Vietname, Taliansku, Holandsku, Španielsku, Nemecku, Thajsku, Singapure, Indonézii, Kambodži a USA. Je autorom dokumentárneho diela o KambodžiDurant la Pluie (During the rain), z roku 2004. V roku 2006 založil združenie Fotoasia pre spoluprácu európskych a ázijských fotografov.

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Francúzski fotografi
Osobnosti z Paríža
Shaone Morrisonn

Shaone Morrisonn (* 23. december 1982, Vancouver) je kanadský hokejový obranca, ktorý odohral 480 zápasov v NHL za Boston Bruins, Washington Capitals a Buffalo Sabres. Ako hráč klubu Kamloops Blazers vo WHL, Morrisonn bol draftovaný v prvom kole draftu v roku 2001 klubom Boston Bruins. V Bostone odohral necelé 2 sezóny, 3. marca 2004 bol vymenený do Washingtonu (opačným smerom putoval ruský obranca Sergej Gončar). Za Washington odohral päť sezón, počas ktorých pravidelne nastupoval za klub.

Klubové štatistiky

Externé odkazy
 

Narodenia v 1982
Kanadskí hokejisti
Hráči Providence Bruins
Hráči Boston Bruins
Hráči Portland Pirates
Hráči Washington Capitals
Hráči Buffalo Sabres
Hráči Rochester Americans
Hokejisti Spartaku Moskva
Hráči TPS Turku
Hráči KHL Medveščak
Hokejisti draftovaní klubom Boston Bruins
Osobnosti z Vancouveru
Lucius Cornelius Sulla

Lucius Cornelius Sulla Felix (cca 138 pred Kr. – 78 pred Kr.), známy ako Sulla, bol rímsky diktátor a šťastný vojvoda. Dvakrát viedol légie na mesto, ktoré mu dalo život, meno a zmysel pre povinnosť. 

Jeho povahové vlastnosti boli označované z polovice ako líška a z druhej polovice ako lev.
O viac než tisícročie neskôr, keď sa Machiavelli vo svojom diele Vladár zmieňoval o ideálnych vlastnostiach vládcu, ako príklad si vybral Sullu s jeho schopnosťami,  ktoré nesmú vládcovi chýbať.

Pochádzal z chudobného, no prastarého aristokratického rodu a vyrastal medzi jednoduchou vrstvou komediantov. Spoznal medzi nimi gréckeho chlapca menom Metrobius a do konca života mu bol priateľsky naklonený.

V roku 107 pred Kr. na príkaz svojho vrchného veliteľa Gaia Maria podujal sa lsťou a odvahou zajať numídskeho kráľa Jugurtu, čo znamenalo koniec pridlho sa vlečúcej vojne v severnej Afrike.

V prvej občianskej vojne v Itálii patril medzi najúspešnejších generálov na strane senátu a rímskeho ľudu, pod hradbami Noly mu vojaci uplietli veniec z trávy, coronu obsidionalis. 

Po vypuknutí vojny s Mitridatom VI. Pontským a okamžitom skončení občianskej vojny bol ako úradujúci konzul senátom v zmysle ústavy poverený najvyšším velením. Vtedy sa starý a chorý demagóg Gaius Marius pokúsil zmanipulovaním jednoduchého ľudu prevziať velenie. Sulla nevidel inú možnosť ako pochodovať na Rím. Prvýkrát od založenia mesta si generál takýmto spôsobom upevňoval politickú moc. 

Potom sa preplavil do Grécka a dobyl Atény, hlavnú baštu nepriateľa po jeho invázii. Brutálne potrestal Grékov za hlúpe sny o zlomení rímskeho jarma barbarským kráľom. Následne so šiestimi légiami, nie viac ako 40 000 mužmi, zvíťazil v dvoch bitkách proti troj resp štvor násobnej presile.

V prvej nechal utiecť 10 000 barbarov, zvyšných 110 000 zmasakroval. Na strane Západu padlo neuveriteľných dvanásť legionárov. V druhej bitke padlo niekoľko stoviek Rimanov, no armáda pontského kráľa zmizla z povrchu zemského a ešte o 200 rokov neskôr z močiarov kde tu vytŕčali časti výzbroje padlých mužov z východu.

Po návrate do Itálie, aby bránil zvrchovanosť republiky, nevidel inú možnosť ako rozpútať druhú občiansku vojnu. Zvíťazil, zmenil zákon o diktátorovi, lebo situácia bola kritická a predpísaných šesť mesiacov bolo príliš málo. Vládol neobmedzene tri roky, potom sa stiahol z verejného života a zomrel v kruhu rodiny a známych vo vlastnej posteli.

Pozri aj 
 Mithridatés VI. Pontský
 Gaius Marius
 Rímsky diktátor

Iné projekty

Externé odkazy 
 Diktátori Marius a Sulla
 Lucius Cornelius Sulla (UNRV History) * Marius and Sulla
 Lucius Cornelius Sulla (roman-empire.net)

Politici starovekého Ríma
Vojenské osobnosti starovekého Ríma
Rímski konzuli
Narodenia v 2. storočí pred Kr.
Úmrtia v 1. storočí pred Kr.
Blücher (rušeň)

Blücher bol jedným z prvých (raných) železničných rušňov, postavený v roku 1814 Georgeom Stephensonom. 

Blücher mohol potiahnuť 30 ton rýchlosťou 6,4 km (4 míle) za hodinu. Pomenovaný bola podľa pruského generála Gebharda Leberechta von Blücher, na počesť jeho zásahu v bitke pri Waterloo a pomoc proti Napoleonovi Bonapartemu.

Ďalšie rané rušne 
The Salamanca vyrobil Matthew Murray
Puffing Billy vyrobil William Hedley
Sans Pareil vyrobil Timothy Hackworth
Locomotion No 1 vyrobil Gorge Stephenson

Referencie
 História železnice v Británii 
 Príbeh širokého rozchodu 
 The Old Times - História rušňov 

Rušne
Dejiny železníc
Bugatti Veyron

Bugatti Veyron je model automobilu spoločnosti Bugatti Automobiles SAS.

Tento automobil s 16-valcovým 1001 koňovým motorom dosiahol na testovacej dráhe neuveriteľnú rýchlosť /h. Veyron nebol na prvej priečke najrýchlejších áut sveta veľmi dlho. Porazil ho 13. septembra 2007 SSC Ultimate Aero TT rýchlosťou /h. Nie však nadlho bolo toto auto rýchlejšie. V roku 2010 Bugatti Veyron Super Sport znovu vyskočilo na priečku najrýchlejšieho auta na svete. Na dráhe Ehra-Lessien mu namerali oficiálne 430.9 km/h km/h čo bol nový rekord zapísaný do Guinnessovej knihy. Konkurencia sa ale nevzdávala. Vlani napadla Bugatti, že podvádza, keďže zákazníkom dodáva autá s obmedzovačom rýchlosti (415 km/h kvôli životnosti pneumatík), kým testovaný Veyron bol počas meranej jazdy odblokovaný. Zápis v knihe rekordov bol preto Bugatti odobratý. Zaujímavosťou je, že dizajn exteriéru tohoto superšportu vytvoril slovenský dizajnér Jozef Kabaň. Predajná cena je 1,3 milióna €. Výroba prebiehala od roku 2005 až do roku 2015.

Technické parametre 
 Typ karosérie: Kupé
 Dĺžka: 
 Šírka: 
 Výška: 
 Pohotovostná hmotnosť: 
 Celková hmotnosť: 
 Rázvor náprav: 
 Rozchod vpredu: 
 Rozchod vzadu: 
 Prevodovka: 7-st. mechanická DSG

 Spojka: Automatická Haldex
 Náhon: 4WD
 Objem motora: 7,993 l
 Počet valcov: 16
 Počet ventilov: 64
 Výkon: 1 001 koní/ 736 kw
 Maximálna rýchlosť: /h
 Akcelerácia (0 – 100): 2,5 s
 Akcelerácia (0 – 200): 7,3 s 
 Akcelerácia (0 – 300): 16,7 s
 Brzdná dráha (100 – 0):  
 Maximálny krút. moment: 1 250 Nm
 Spotreba (mesto): 40 l/
 Kombinovaná spotreba: 24 l/
 Spotreba mimo mesta: 14 l/
 Emisie (mesto): 960 g/ km
 Emisie (mimo mesta):350 g/ km
 Emisie (kombin.): 574 g/ km
 Palivo: benzín 98 natural
 Objem nádrže: 100 l
 Cena: 1 700 000 dolárov – 1 300 000 EUR

Zaujímavosti
 Sériovo vyrábané modely: kupé (300 kusov), targa (150 kusov), verzia Super Sport (30 kusov)

Iné projekty

Externé odkazy 
 Bugatti.com – oficiálna webstránka
 Bugatti.tuning.sk
 Bugatti oslavuje 100 rokov
 Bugatti história

Veyron
Športové automobily
Vzniklo v 2005
Babinský potok

Babinský potok môže byť:

 prítok Hnilca, pozri Babinský potok (prítok Hnilca) v okrese Liptovský Mikuláš)
 prítok Krupinice v povodí Ipľa, pozri Babinský potok (prítok Krupinice) v okrese Zvolen
 prítok Zásihlianky v povodí Bielej Oravy, pozri Babinský potok (prítok Zásihlianky) v okrese Spišská Nová Ves
Sociálnodemokratická strana Nemecka

Sociálnodemokratická strana Nemecka, skratka SPD () je jednou z najvýznamnejších nemeckých politických strán a najstaršia politická strana v Nemecku. Medzi jej najznámejších predsedov strany patria Willy Brandt, Helmut Schmidt alebo Gerhard Schröder.

Dejiny
V rokoch 1966 až 1969 tvorila strana koalíciu s CDU. Vo vláde Angely Merkelovej v rokoch 2005 - 2009 mala strana SPD 8 ministrov. Po voľbách v roku 2009 vytvorila SPD najväčšiu frakciu v opozícii Bundestagu. Od roku 2013 je strana SPD vo vláde v koalícii so stranou CDU.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka SPD 

Politické strany v Nemecku
Benedikt I.

Benedikt I. () (* ? – † 30. júl 579, Rím) bol 62. rímsky pápež (od 2. júna 575 do 30. júla 579). 

O prvom pápežovi tohto mena nie je prakticky nič známe. Rodom Riman, syn Bonifáca, musel čakať takmer jedenásť mesiacov po svojom zvolení, kým z Konštantínopola prišlo nevyhnutné cisárske potvrdenie, zdržané zničenými komunikáciami, a mohol byť vysvätený. Jeho vláda, o ktorej sa nevie skoro nič, bola svedkom najkrutejšej fázy longobardského vpádu, keď ich ozbrojené sily prenikli na juh a v lete 579 už obliehali Rím. Delegácia, ktorú pápež a senát poslali do Konštantínopolu so žiadosťou o pomoc, nemala veľký úspech. Jednotky, ktoré poslal cisár Justín II. (565 - 578) boli príliš malé, a hoci pár lodí, ktoré poslal do Egypta, znamenali významnú pomoc, bola to pomoc krátkodobá. Keď sa obliehanie stupňovalo a mesto zachvátil hladomor, Benedikt zomrel. Bolo to 30. júla 579.

No niektoré jeho činy celkom nezapadli do zabudnutia. Zdá sa, že istý čas mal dobré vzťahy s longobardským vojvodom zo Spoleta, lebo mohol prikázať navrátenie poľnohospodárskeho majetku kláštoru San Marco blízko mesta. Mimoriadne aktívny bol pastoračne a vysvätil nemenej než dvadsaťjeden biskupov. Jedným z nich bol aj Riman Ján III., ktorého v novembri 578 vymenoval za ravenského arcibiskupa, čím v tomto meste, ktoré bolo doteraz sídlom cisárskym vládcov Itálie, upevnil pápežský vplyv. A napokon to bol pravdepodobne on, kto odviedol Gregoria (neskoršieho pápeža Gregora I.) z jeho kláštora a vysvätil ho za diakona, čím posilnil svoju administratívu. Pochovaný bol v sakristii konštantínovej svätopeterskej baziliky.

Pozri aj 

Ďalší pápeži s menom Benedikt

Zdroje 
 
 Benedikt I. na Catholic Encyklopedia

Iné projekty 

Úmrtia v 579
Pápeži
Purico

Purico je názov vulkanického komplexu, pozostávajúceho z niekoľkých lávových dómov a stratovulkánov, nachádzajúceho sa v Čile. Vek komplexu sa odhaduje na 1,3 mil. rokov, čo bolo stanovené datovaním najstarších ignimbritových vrstiev. Jednotlivé vulkanické formy sú sústredené pozdĺž zlomovej zóny približne prstencovitého tvaru, s rozmermi 10×20 km.

Stratovulkán Macon, nachádzajúci sa na južnom okraji komplexu, zložený prevažne z andezitov a dacitov, je pravdepodobne holocénneho veku a maar Alitar na juhovýchodnom okraj, preukazuje solfatárickú aktivitu.

Zoznam vulkanických foriem komplexu Purico 
 Stratovulkány
 Cerros de Macon - 5 130 m
 Cerro Toco - 5 604 m
 Maary
 Alitar - 5 346 m
 Lávové dómy
 Cerro Agua Amarga - 5 058 m
 Cerro Aspero - 5 265 m
 Cerro Chajnantor 5 639 m
 Cerro el Chascón - 5 703 m
 Cerro Negro - 5 016 m
 Cerro Putas - 5 462 m

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - komplex Purico na Global Volcanism Program 

Sopky Čile
Lávové dómy
Jean-Paul Belmondo

Jean-Paul Belmondo (* 9. apríl 1933, Neuilly-sur-Seine, Francúzsko† 6. september 2021, Paríž) bol francúzsky herec, kaskadér, boxér a producent.

Životopis 
Pochádzal z umeleckej rodiny, jeho otec bol francúzsky sochár Paul Belmondo, matka (sicílskeho pôvodu) bola maliarka a tanečníčka. Brat Alain je režisér a producent a sestra Muriel tanečnica.

Mladý Belmondo sa o školu veľmi nezaujímal, bol nedisciplinovaný a bavil ho najmä futbal a box. Vo veku 16 rokov sa rozhodol, že sa stane hercom. Od roku 1951 sa zúčastňoval kurzov na Národnej akadémii dramatických umení (Conservatoire national supérieur d'art dramatique), ako regulárneho študenta ho však prijali až v roku 1952. V roku 1953 si zobral za manželku Elodie Constantinovú, s ktorou mal tri deti: dcéry Patriciu (* 1958, zomrela pri požiari v roku 1994) a Florence (* 1960) a syna Paula (*1963).

Filmová kariéra Jeana-Paula Belmonda sa začala v krátkom filme Molière (1956), no jeho prvá veľká filmová úloha bola postava anti-hrdinu Michela Poiccarda vo filme Na konci s dychom režiséra Jeana-Luca Godarda z roku 1960. Neskôr účinkoval vo filozofickom filme Jeana-Pierra Melvilla Kňaz Léon Morin (1961) a ďalších dvoch Godardových filmoch (Žena je žena (1961) a Bláznivý Petríček (1965)). Postupne sa začal presadzovať v komerčnejších projektoch, najmä v akčných filmoch alebo komédiách, ako Cartouche (1962), Muž z Ria (1964) či Muž z Hongkongu (1965) režiséra Philippa de Brocu. Až do polovice osemdesiatych rokov hrával Belmondo najmä akčných, často cynických hrdinov. V neskoršom veku sa sústreďoval na divadlo a po mŕtvici v roku 2001 sa stiahol z verejného života.

V apríli 2007 ho vyznamenali najvyšším francúzskym štátnym vyznamenaním, Radom čestnej légie.

Zomrel vo svojich osemdesiatich ôsmich rokoch vo svojom dome pri Quai d’Orsay v dôsledku dlhodobo zlého zdravotného stavu. Na jeho pohreb prišlo veľa významných hercov a režisérov. Zúčastnil sa aj francúzsky prezident Emmanuel Macron ktorý čítal smútočný prejav. Jeho telo bolo spopolnené v krematóriu cintorína Père-Lachaise.

Filmografia

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Jean-Paul Belmondo na imdb.com 
 Jean-Paul Belmondo Site non officiel
 Jean-Paul Belmondo na CSFD.cz

Zdroje 
 Zdroje slovenských názvov filmov sú zo stránky Česko-slovenskej filmovej databázy (prístup 15.9.2014) 

Francúzski divadelní herci
Francúzski filmoví herci
Absolventi Conservatoire national supérieur d'art dramatique
Držitelia Césara za najlepšieho herca v hlavnej úlohe
Nositelia Radu čestnej légie
Francúzske osobnosti talianskeho pôvodu
Osobnosti z Neuilly-sur-Seine