joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Ilaria Graziano

Ilaria Graziano (tiež známa ako "ILA"; * Neapol, Taliansko) je talianska speváčka a vokalistka. Známou sa stala vďaka vydaniu anime Ghost in the Shell: Stand Alone Complex a jeho soundtracku, kde hudbu zložila skladateľka Yoko Kanno.

Grazianová začala hrať na husliach a spievať vo veľmi mladom veku. V roku 1997 sa pridala k talianskej ženskej popovej hudobnej skupine Salsaruba. Odvtedy sa zúčastnila viacerých hudobných projektov rôznych autorov, vrátane albumu FLUX s DJ-om Miele v roku 2002.

Po štúdiách vo výtvarnej škole využila príležitosť pôsobiť v Londýne. 

Grazianová naspievala vokály k piesňam Where Does This Ocean Go (Kam ide tento oceán), Velveteen (Zamatová mlaď) and Monochrome (モノクローム) (Jednofarebná). O niekoľko mesiacov neskôr naspievala s Kannovou pieseň Valse de la Lune (Mesačný valčík) pre anime Wolf's Rain (stopa č. 14). Taktiež vystupuje v piesňach I Can't Be Cool (Nemôžem byť cool), I Do (Áno) alba Ghost in the Shell: Stand Alone Complex O.S.T. 2.

V roku 2003 sa pripojila ku kapele živej hudby s názvom Rainbow 4et (Francesco Forni na gitare, Sergio Quagliarella na bicích a Fulvio di Nocera na base).

Ostatné diela zahŕňajú piesne na albu Stand Alone Complex O.S.T. 3 (piesne Christmas in the Silent Forest (Vianoce v tichom lese), Dew (Rosa)). Grazianová taktiež spieva na piesni na soundtracku Cowboy Bebop z roku 2005 s názvom (Tank! THE! BEST!).

V súčasnosti pracuje na sólovom projekte v Londýne, kde žije. 

Vo februári 2007, bolo vydané krátke video s rozhovorom s Grazianovou a Francescom Forni o ich ostatnom vystúpení v Neapoli.

Diskografia 
 FLUX  / DJ Miele (2002 - vokály)
 Wolf's Rain O.S.T. / Yoko Kanno (2003 - vokály)
 Ghost in the Shell: Stand Alone Complex O.S.T / Yoko Kanno (2003 - vokály)
 Ghost in the Shell: Stand Alone Complex O.S.T 2 / Yoko Kanno (2004 - vokály)
 Ghost in the Shell: Stand Alone Complex O.S.T + / Yoko Kanno (2004 - vokály
 Wolf's Rain Original Soundtrack Vol. 1 / Yoko Kanno (2004 - vokály)
 Wolf's Rain Original Soundtrack Vol. 2 / Yoko Kanno (2004 - vokály)
 Cowboy Bebop Tank! THE! BEST! / Yoko Kanno (2004 - vokály)
 Ghost in the Shell: Stand Alone Complex O.S.T 3 / Yoko Kanno (2005 - vokály)
 Ghost in the Shell: S.A.C. Solid State Society O.S.T / Yoko Kanno (2006 - vokály)

Ďalšie odkazy 
 Oficiálna stránka na Myspace
 Vlastná diskografia
 Interview časť 1
 Interview časť 2

Talianske popové speváčky
Osobnosti z Neapola
Sihoť (Karlova Ves)

Sihoť je riečny ostrov v Dunaji, je lokalitou v rámci mestskej časti Karlova Ves v okrese Bratislava IV. Od roku 2012 je chránený areál.

Charakteristika 
Ostrov Sihoť je riečny ostrov vytvorený Dunajom, zo severnej časti ho ohraničuje Karloveské rameno, z južnej časti je obmývaný hlavným tokom Dunaja. Tvoria ho prevažne kremičité štrkopiesky priplavené Dunajom z vyššie položených alpských oblastí. Ostrov Sihoť sa využíva ako vodárenský zdroj od roku 1886 a zásobuje kvalitnou pitnou vodou mestské časti Karlova Ves, Dúbravka, Devínska nová Ves, časť Starého Mesta a časť Záhoria po mesto Malacky, čo predstavuje zhruba 200 tisíc obyvateľov Bratislavského samosprávneho kraja. Vďaka geologickým podmienkam patrí voda na ostrove Sihoť medzi najkvalitnejšie v strednej Európe.

Vodárenský zdroj a jeho ochrana 
Ostrov Sihoť slúži už od roku 1886 ako vodárenský zdroj pre Bratislavu, v tomto období určil vodhospodár Bernhard August Salbach, že práve Sihoť je vhodným miestom pre zdroj pitnej vody. Voda odoberaná z vodárenského zdroja Sihoť vykazovala vždy stabilnú a veľmi dobrú kvalitu. Prirodzené filtračné prostredie je vytvárané nekontaminovanými riečnymi nánosmi, uloženými na nepriepustnom podloží a z povrchu je chránené biologicky aktívnymi vrstvami jemného piesku, humusu a vegetácie. Presakujúca voda Dunaja (zhruba 30 – 200 cm/deň) sa vplyvom filtračného prostredia postupne mení na biologicky nezávadnú. V súčasnosti sa na Sihoti nachádza 13 kopaných, 33 vŕtaných studní a 4 čerpacie stanice.

Územie ostrova Sihoť patrí do prvého pásma hygienickej ochrany vodárenských zdrojov. Na ostrove je zakázaná akákoľvek poľnohospodárska a priemyselná činnosť, pričom je celoročne neprístupný pre verejnosť s výnimkou špecializovaných vzdelávacích podujatí organizovaných Bratislavskou vodárenskou spoločnosťou a Vodárenským múzeom. Počas zvýšenej hladiny Dunaja je ostrov zaplavovaný. Studne na ostrove Sihoť sú budované a zabezpečené tak, aby riečna voda do studne neprenikala.

Ochrana prírody na ostrove 
Okrem ochrany pitnej vody je ostrov Sihoť dôležitý aj z hľadiska ochrany prírody. Výskyt vzácnych lužných biotopov bol dôvodom pre zaradenie do európskej sústavy chránených území NATURA 2000 hneď v dvoch kategóriách, a to ako Chránené vtáčie územie Dunajské luhy a Územie európskeho významu Bratislavské luhy. Okrem toho bol v roku 2012 vyhlásený za chránený areál z dôvodu výskytu vzácnych biotopov slovenského, ale i európskeho významu.

Referencie

Iné projekty 

Karlova Ves
Ostrovy Slovenska
Ostrovy na Dunaji
Chránené areály na Slovensku
Robert Capa

Robert Capa, vlastným menom Endre Friedmann (* 22. októbra 1913, Budapešť – † 25. mája 1954, Thai Binh, Vietnam) bol maďarský vojnový fotograf. Preslávil sa fotografiami zo španielskej občianskej vojny v rokoch 1936 – 1939.

Životopis 
Narodil sa v Budapešti. Jeho matka Julianna Henrietta Berkovits pochádzala z Veľkých Kapušian  (východné Slovensko). Z politických dôvodov skoro svoju vlasť opustil. Prezývku Capa si vymyslel, aby lepšie predal svoje fotografie, kedy sa vydával za slávneho amerického fotografa. Rovnakú lož využil i v USA, kde predstieral slávneho francúzskeho fotografa.

5. septembra 1936 vznikla jeho najznámejšia fotografia zasiahnutého vojaka, ktorý padá k zemi. Tato fotografia bola často označovaná za naaranžovanú, ale sám Capa podotkol, že: „Nič sa nemusí aranžovať, fotografie už sú proste tam a človek len stlačí spúšť.“ alebo „pravda je najlepší obraz, najlepšia propaganda“. Preslávil sa ďalšími vojnovými fotografiami, známe sú jeho fotografie z vylodenia v Normandii, ktoré sa uskutočnilo 6. júna 1944 (Deň-D). V roku 1947 založil spolu s Henri Cartier-Bressonom, Davidom Seymourom, Billom Vandivertom a George Rodgerom agentúru Magnum Photos. V roku 1951 sa stáva jej prezidentom.

25. mája 1954 sa vydal fotiť začínajúcu francúzsko-vietnamskú vojnu, kde zahynul pri aktivácii nášľapnej míny. Robert Capa bol vždy v prvej línii, no jeho fotky neboli nikdy plné krvi, skôr emotívne.

Citát: „Ak nie sú vaše fotografie dobré, neboli ste dosť blízko.“

Pocta 
Rakúsky spevák Falco naspieval v roku 1986 pieseň „Kamikaze Cappa“ kde sa spieva, že Capa si dopisuje so smrťou.

Anglická indie-rockova kapela Alt-J vzdala poctu Cappovi a jeho priateľke Gerte Taro piesňou "Taro". Opisuje moment, keď fotograf počas toho, ako sa snaží zachytiť dobrý záber pochodujúcich nepriateľských síl, šliapne na mínu a je roztrhaný na kusy. Druhá časť skladby je o jeho stretnutí so svojou partnerkou Gertou Pohorylle, ktorá bola tiež fotografkou a zomrela 26. júla 1937 počas reportáže z vojnového Španielska. Do auta, v ktorom sedela, narazil tank.

Knihy 
 Death in the Making, 1938
 The Battle of Waterloo Road, 1941
 Invasion!, 1944
 Slightly Out of Focus, Henry Holt and Co., New York, 1947
 Robert Capa: Photographs, 1996
 Heart of Spain, 1999
 Robert Capa: The Definitive Collection, 2001
 Blood and Champagne: The Life and Times of Robert Capa, 2002

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Robert Capa - Tváře dějin
 B. listy
 www.magnumphotos.com

Maďarskí fotografi
Vojnoví fotografi
Osobnosti z Budapešti
Bohdan Chmeľnyckyj

Bohdan (Mychajlovyč) Chmeľnyckyj alebo Bohdan Chmeľnický alebo Bohdan Chmeľnyckij alebo Bogdan (Michajlovič) Chmeľnickij [vyslov -ľny-] (súčasná ukrajinčina Богдан Зиновій Михайлович Хмельницький - Bohdan Zynovij Mychajlovyč Chmeľnyckyj; po poľsky Bohdan Zenobi Chmielnicki; po rusky Богдан Зиновий Михайлович Хмельницкий - Bogdan Zinovij Michajlovič Chmeľnickij [vyslov -ľny-]; *1595 — † 6. august 1657) bol kozácky hajtman na Ukrajine. Viedol povstanie proti Poľsko-litovskej únii v rokoch 1648 - 1654 s cieľom vytvoriť nezávislý štát kozákov. Napokon podpísal s Cárskym Ruskom dohodu, ktorá viedla k strate ukrajinskej nezávislosti.

Iné projekty

Zdroj 

Narodenia v 1595
Úmrtia v 1657
Dejiny Ukrajiny
Ukrajinské vojenské osobnosti
Kozáci
Aníz

Aníz (do roku 1940 spravidla písané: anýz; ľudovo: anyž, ániz, anajz, onajz) môže byť v botanike:
iný názov druhu bedrovník anízový (Pimpinella anisum)
plody bedrovníka anízového používané najmä ako korenina, pozri aníz (korenina)
slovenský názov rodu Anisum, čo je rod vyskytujúci sa v niektorých starších systémoch, ktorý zahŕňa druh aníz voňavý (=bedrovník anízový; lat. Anisum vulgare, =Anisum  officinale, =Pimpinella anisum), prípadne aj druh Anisum creticum (=Pimpinella cretica), resp. historicky aj dnešné druhy Pimpinella caffra (vrátane Pimpinella stadensis) a Pimpinella peregrina, pozri bedrovník anízový, Pimpinella cretica, Pimpinella caffra, Pimpinella peregrina
zriedkavo: rod anízovec (Illicium)

Pozri aj
hviezdový aníz (=anízovec pravý, resp. príslušné korenie)

Iné projekty

Zdroje
Andorra (mesto)

Andorra (po katalánsky Andorra la Vella) je hlavné mesto štátu Andorra v Pyrenejách medzi Španielskom a Francúzskom. Je to najvyššie položené hlavné mesto v Európe. 

Mesto má rozlohu  a  obyvateľov ().

Andorra má nedostatok parkovacích miest. Pre veľkú nadmorskú výšku tu autá dodržujú obmedzenú rýchlosť. V celom štáte, či už v zastavanom území alebo mimo neho, je maximálna povolená rýchlosť /h.

Partnerské mestá 
  Foix, Francúzsko
  Valls, Španielsko

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Článok o Andorra la Vella na cyberandorra.com

Hlavné mestá v Európe
Mestá v Andorre
Okrsky v Andorre
Devínske Karpaty

Devínske Karpaty je geomorfologický podcelok Malých Karpát a zaberá západnú, prihraničnú časť pohoria. Najvyšší bod Devínskych Karpát () sa nachádza v masíve Devínskej Kobyly.

Polohopis 
Na západe hraničia s Rakúskom, hranicu tvorí rieka Morava, južnejšie rieka Dunaj. Na úpätí ležia mestské časti Bratislavy, a to: Devínska Nová Ves, Dúbravka, Devín a Karlova Ves.

Na západe ich vymedzuje Dolnomoravská niva, severne leží Novoveská plošina a Podmalokarpatská zníženina, všetko podcelky Borskej nížiny. Východným smerom pokračujú Malé Karpaty podcelkom Pezinské Karpaty a juhovýchodným smerom krajina klesá do Podunajskej roviny.

Delenie 
Devínske Karpaty sa delia na 4 časti:
 Devínska Kobyla
 Bratislavské predhorie
 Lamačská brána
 Devínska brána

Chránené územia 
Veľká časť územia je súčasťou Chránenej krajinnej oblasti Malé Karpaty a nachádza sa tu viacero maloplošných vzácnych území, medzi nimi: Sihoť, národná prírodná rezervácia Devínska Kobyla,prírodná rezervácia Fialková dolina, Slovanský ostrov, Štokeravská vápenka, prírodná pamiatka Devínska lesostep a Devínska hradná skala a chránený areál Lesné diely.

Súčasťou je aj prírodný útvar zvaný Sandberg, kde sa nachádzajú fosílie živočíchov a rastlín z treťohôr.

Turizmus 
Územie, zasahujúce do okrajových častí hlavného mesta je atraktívnym cieľom výletov a túr. Sieť turistických chodníkov sprístupňuje a spája obľúbené a zaujímavé lokality, medzi inými Devínsky hrad, archeologickú lokalitu Villa rustica, botanickú záhradu, no tiež Slavín a mnohé iné lokality. Z Devína vedie územím  červeno značená Cestou hrdinov SNP, v ktorej trase vedie aj Štefánikova magistrála

Galéria

Referencie 

Malé Karpaty
Geografia Bratislavy
Geomorfologické podcelky na Slovensku
Befunge

Befunge je ezoterický dvojrozmerný programovací jazyk. Odlišuje sa od ostatných hlavne tým, že príkazy nenasledujú za sebou, ale sú usporiadané v dvojrozmernej mriežke. Jednu inštrukciu predstavuje jeden znak v mriežke. Program sa vykonáva tak, že ukazovateľ (program counter) sa hýbe po mriežke a vykonáva aktuálne inštrukcie.

História 
Jazyk vymyslel Chris Pressey v roku 1993 ako pokus o konštrukciu jazyka, ktorý sa nedá skompilovať. Napriek tomu, niekoľko kompilátorov už bolo napísaných. K pôvodnému "Befunge-93" existujú špecifikácie ako napríklad Funge-98, ktoré podporuje ľubovoľne veľa rozmerov (namiesto pôvodných dvoch), takisto aj multithreading. Špecifikácia Befunge-93 povoľuje mať inštrukcie len v mriežke 80 riadkov a 25 stĺpcov. Program, ktorý pretečie cez okraj, pokračuje na druhej strane. Práve preto je program v Befunge topologicky ekvivalentný torusu. Befunge nemá žiadnu normálnu pamäť ako iné jazyky, pracovať môže len so zásobníkom. Ani inštrukcia na zápis a čítanie v mriežke stále nestačí na to, aby Befunge-93 bolo turingovsky úplné. Túto vlastnosť získava až Funge-98 odstránením ohraničenia.

Ukážkový kód v Befunge-93 
Technika usmerňovania ukazovateľa šípkami demonštruje generátor náhodných čísel. Inštrukcia ? posiela ukazovateľ náhodným zo štryoch základných smerov. Keď príde na číslo, dá ho na zásobník. Potom príde na inštrukciu . a vypíše vrch zásobníka. Keďže tu nie je inštrukcia @ na ukončenie programu, bude produkovať nekonečnú postupnosť čísel od 1 do 9.

 vv  <      <
     2
     ^  v<
  v1<?>3v4
     ^   ^
 >  >?>  ?>5^
     v   v
  v9<?>7v6
     v  v<
     8
  .  >  >   ^
 ^<

Zoznam inštrukcií Befunge-93

Pozri aj 
 brainfuck
 Carnage Heart - Podobný jazyk pre programovaciu hru na playstation.
 intercal
 whitespace

Externé odkazy 
 Esoteric languages wiki
 Official Funge-98 Specification
 Cat's Eye Technologies, stránka autora

Programovacie jazyky
Slnečné skaly

Slnečné skaly sú prírodná rezervácia v Rajeckej kotline neďaleko Rajeckých Teplíc. Nachádzajú sa v podcelku Skalky v katastrálnom území obcí Poluvsie a Porúbka a zaberajú plochu .

Geologicky územie tvoria prevažne dolomity stredného triasu. Tektonicky predstavuje časť trosky Chočského príkrovu. Dolomity silne postihnuté puklinami boli pôsobením vonkajších geologických síl sformované do vertikálne nápadne rozčleneného reliéfu. Osobitný ráz má vegetácia s početnými teplomilným zriedkavejšími druhmi.

Referencie 

Prírodné rezervácie v Žilinskom kraji
Chránené územia v okrese Žilina
Súľovské vrchy
Rajecké Teplice
Porúbka (okres Žilina)
Joseph Peter Kerwin

Joseph Peter Kerwin (* 19. február 1932, Oak Park) je bývalý americký astronaut, vedec z orbitálnej stanice Skylab.

Život

Mladosť a výcvik 
Po skončení strednej školy študoval na College of the Holy Cross a v roku 1953 tu získal titul bakalár filozofie. Potom pokračoval v štúdiu na Severozápadnej univerzite, kde po štyroch rokoch obhájil doktorát medicíny. Na vojne slúžil ako lekár námorného letectva a námorníctva. V roku 1965 bol vybraný do štvrtej skupiny amerických kozmonautov. Po dôkladnej príprave bol vyslaný na stanicu Skylab.

Let do vesmíru 
Trojica kozmonautov odštartovala na kozmické lodi Skylab 2 koncom jari 1973. Na palube boli okrem doktora Kerwina ešte Charles Conrad a Paul Weitz. Leteli ako prvá posádka na orbitálnu stanicu Skylab 1, ktorá už krúžila na orbite Zeme a strávili tam skoro mesiac. Pracovné výsledky mali vynikajúce. Pristáli na hladine Tichého oceánu.

Skylab 2 (25. máj 1973 – 22. jún 1973)

Po lete 
Zostal vo výcvikovom stredisku s nádejou, že sa dostane k letom na raketoplánoch. Nedočkal sa. V rokoch 1983-1987 sa stal jedným z riaditeľov NASA v Houstone. V roku 1993 mal hodnosť kapitána.

Literatúra 
Sto hvězdných kapitánů, vydalo nakladateľstvo  Práce r.1982, autor Milan Codr

Externé odkazy 
http://www.lib.cas.cz/space.40/ASTRON/USA/KERW-JP.HTM

Kozmonauti USA
Lekári USA
Príslušníci United States Navy
Program Skylab
Osobnosti z Oak Parku (Illinois)
Osobnosti NASA
Osobnosti USA írskeho pôvodu
Madriu-Claror-Perafita

Madriu-Claror-Perafita je údolie, ktoré sa nachádza v juhovýchodnej časti Andorry a má rozlohu , čo je približne 10 % rozlohy celej krajiny. Údolím preteká rieka Madriu a jej prítoky Claror a Perafita. Madriu je  dlhá a má priemerný spád 7,6 %. Údolie je ľadovcového pôvodu a je dokonalým príkladom glaciálnej geomorfológie. Jeho nadmorská výška sa pohybuje od 1 055 do . 

Pozoruhodné je vlastníctvo pozemkov. Iba  (cca 1 %) pôdy je v súkromnom vlastníctve fyzických osôb, 99 % pozemkov je v rukách štátu. Územie neprešlo žiadnymi politickými zvratmi, stalo bokom záujmu mocných z Francúzska aj Španielska, takže sa zachoval model platný v stredoveku.

Rezervácia 
Kultúrna krajina údolia Madriu-Claror-Perafita v Pyrenejách nie je prírodnou rezerváciou v zmysle zachovania neporušenej panenskej prírody. Človek tu po stáročia zanechával stopy svojej prítomnosti a účelom ochrany nie je človeku brániť v činnosti, ale zachovať jeho činnosť v súlade s prírodou.

Premena kraja 
Hlavné doterajšie činnosti človeka v oblasti boli a sú poľnohospodárstvo, spracovanie železa a využitie vodných tokov na výrobu elektrickej energie. Štruktúra vegetácie sa v priebehu storočí zmenila. Lúky nahradili časť zalesnených území, vznikli terasy na pestovanie plodín a pôvodné borovicové lesy nahradili často brezy. Ľudia sem prichádzajú za novými aktivitami ako je turistika, horolezectvo, lov rýb a lov divých zvierat.

Vodná elektráreň a priehrada 
Vodná elektráreň na rieke Madiru dodáva 11 % spotreby elektrickej energie Andorry a priehrada zásobuje pitnou vodou 20 % obyvateľov Andorry.

Unesco 
V roku 2004 bolo údolie zaradené na zoznam svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.

Externé odkazy 
 Madriu-Perafita-Claror Valley web site (po anglicky a katalánsky)
 Madriu-Perafita-Claror Valley (UNESCO) (anglicky)

Geografia Andorry
Pyreneje
Lokality Svetového dedičstva v Andorre
E-san

E-san je názov v súčasnosti neaktívneho stratovulkánu, nachádzajúceho sa na japonskom ostrove Hokkaidó. Je to najjužnejšie položený sopečný útvar na ostrove, ktorý bol aktívny v nedávnej minulosti. Týči sa na polostrove Óšima, nad úžinou Cugaru, oddeľujúcou Hokkaidó od Honšú. Aj keď posledná erupcia bola zaznamenaná v roku 1874, na severozápadnom svahu sa nachádzajú aktívne fumaroly.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - E-san na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Stratovulkány
Vrchy pod 1000 metrov v Japonsku
Jack Robert Lousma

Jack Robert Lousma (* 29. február 1936, Grand Rapids) je bývalý americký kozmonaut zo stanice Skylab.

Život

Mladosť a výcvik 
Strednú školu vyštudoval v Ann Arboru a v štúdiách pokračoval na univerzite v Michigane, na fakulte leteckého inžinierstva. Zakončil ich v lete 1950 a vzápätí narukoval do armády ako dobrovoľník do námornej pechoty. Absolvoval jednoročný pilotní výcvik a potom slúžil na rôznych základniach, okrem iného aj v Japonsku. Keď sa odtiaľ vrátil do Štátov, rozhodol sa pokračovať v štúdiách. V roku 1965 obhájil diplomovú prácu z leteckého odboru na postgraduálnej škole vojenského námorníctva. Oženil sa a požiadal o prijatie ku kozmonautom. Po narodení druhého syna v apríli 1966 sa do oddielu dostal. Bol zaradený do podpornej posádky lodí Apollo 9, Apollo 10 a Apollo 13. Až po niekoľkých letoch vyplnených neustálym praktickým i teoretickým výcvikom a čakaním sa konečne dočkal letu na Skylab. Hneď potom sa mu narodil tretí potomok.

Lety do vesmíru 
V kozmické lodi Skylab 3 odštartoval J. Lousma v júli 1973 spoločne z kozmonautmi Alanom Beanom a Owenom Garriottom. Ten istý deň sa spojili s orbitálnou stanicou Skylab 1, kde potom zostali dva mesiace a plnili desiatky zadaných úloh. Po misii v poriadku pristáli na hladine Tichého oceánu.

Po tomto lete bol zaradený do záložnej posádky letu Sojuz-Apollo. Aj keď sa pri tomto projekte druhého štartu nedočkal, zostal v tíme, zacvičil sa na lety raketoplánom. V roku 1982, deväť rokov po prvom lete sa ho dočkal, bol zaradený do posádky misie STS 3 s raketoplánom Columbia v rámci programu Space Shuttle. V posádke boli iba dva kozmonauti, spolu s veliteľom Lousmom letel pilot Charles Fullerton. Raketoplán pristál po 8 dňoch netradične na White Sands Missile Range v Las Cruces, Nové Mexiko. 

Počas svojich dvoch letov bol vo vesmíre 67 dní.

 Skylab 3 (28. júl 1973 – 25. september 1973)
 STS-3 (22. marec 1982 – 30. marec 1982)

Zdroj 

http://www.lib.cas.cz/space.40/ASTRON/USA/LOUS-JR.HTM

Kozmonauti USA
Letci USA
Príslušníci United States Marine Corps
Program Skylab
Osobnosti USA holandského pôvodu
Osobnosti USA frízskeho pôvodu
Osobnosti z Grand Rapids (Michigan)
Osobnosti NASA
Nigorigawa (sopka)

Nigorigawa je názov v neaktívnej kaldery, nachádzajúcej sa na japonskom ostrove Hokkaidó, na pobreží zálivu Učiura. 3 km široká kaldera sa vyformoval počas erupcie pred približne 12 000 rokmi, ploché dno kaldery je v súčasnosti obývané. Oblasť kaldery nevykazuja žiadne známky aktivity, okrem zvýšeného geotermálneho toku.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Nigorigawa na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Kaldery
Vrchy pod 1000 metrov v Japonsku
Širibecu

Širibecu je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na ostrove Hokkaidó, juhovýchodne od stratovulkánu Jótei. Vrchol sopky je tvorený 1,5 km širokým kráterom s porušenou stenou na severnej strane. Bližšie údaje o poslednej erupcii nie sú známe, ale jej vek je odhadovaný na holocén.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Širibecu na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Stratovulkány
Tisícovky v Japonsku
Hipparchos z Atén (Peisistratov syn)

Hipparchos (z Atén) († 514 pred Kr.) , Peisistratov syn,  bol v rokoch 527 až 514 pred Kr. tyranom v Aténach. 

Keď v roku 527 pred Kr. zomrel aténsky tyran Peisistratos, k moci sa dostali jeho synovia Hipparchos a Hippias. Hipparchos podporoval, podobne ako jeho otec, rozvoj kultúry, pozval napr. do Atén básnika Simonida z ostrova Kos. 

Spolu s bratom Hippiom zneužívali svoje postavenie a moc, čo viedlo k pomerne širokému odporu voči ich vláde. V roku 514 pred Kr. bol Hipparchos zavraždený, čo sa pripisuje tzv. tyranobijcom Harmodiovi a Aristogeitonovi. Príčinou vražedného útoku boli osobné príčiny. Hipparchos sa zamiloval do Harmodia, ktorý mal však milenecký vzťah s Aristogeitonom. Hipparchos urazil Harmodia tým, že odoprel účasť jeho sestre na náboženskom sviatku, pretože údajne nebola pannou. Harmodios pomstil túto urážku Hipparchovým zavraždením. Po bratov smrti Hippias pritvrdil svoju despotickú vládu a v roku 510 pred Kr. ho z Atén vyhnali ako nenávideného tyrana.

Vládcovia starovekého Grécka
Kyzyl (mesto)

Kyzyl () je mesto v Rusku.  Je hlavným mestom Tuvianskej republiky. Mesto bolo založené v roku 1914. Od roku 1926 sa používa názov Kyzyl. Mesto má 119 100 obyv. (1. január 2006). Mesto leží na sútoku riek Malý Jenisej a Veľký Jenisej. Predpokladá sa že Kyzyl by mohol byť stredom Ázie, v centre mesta je postavený obelisk, ktorý je údajne v strede Ázie.

Iné projekty 

Mestá v Rusku
Geografia Ruska
Tuviansko
Daisecu

Daisecu je názov vulkanického komplexu, nachádzajúceho sa v centrálnej časti ostrova Hokkaidó. Komplex pozostáva z 2 km širokej kaldery a ôsmich stratovulkánov, zoradených pozdĺž kruhového zlomu. V komplexe (3 km juhozápadne od centra kaldery) sa nachádza aj Asahidake - najvyšší vrch ostrova Hokkaidó (2 290 m). Posledná aktivita komplexu bola zaznamenaná v roku 1739, v súčasnosti sa tu nachádzajú (na úpätí Asahidake a v kaldere) len aktívne fumaroly.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - vulkanický komplex Daisecu na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Stratovulkány
Dvojtisícovky v Japonsku
Nipesocu-Marujama

Nipesocu-Marujama je v súčasnosti neaktívny vulkanický komplex, nachádzajúci sa v centrálnej časti ostrova Hokkaidó. Komplex je tvorený viacerými prekrývajúcimi sa stratovulkánmi a lávovými dómami, zoradenými pozdĺž severozápadno-juhovýchodnej línie. Vek komplexu sa odhaduje na stredný pleistocén, posledná erupcia bola zaznamenaná v roku 1898. V súčasnosti sú v kráteroch (na južnom okraji komplexu) aktívne fumaroly.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Nipesocu-Marujama na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Stratovulkány
Dvojtisícovky v Japonsku
Šikaribecu

Šikaribecu je neaktívny vulkanický komplex, nachádzajúci sa v centrálnej časti japonského ostrova Hokkaidó. Komplex pozostáva z niekoľkých andezitovo-dacitových lávových dómov. Vek poslednej erupcie komplexu sa odhaduje na začiatok holocénu.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - komplex Šikaribecu na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Lávové dómy
Tisícovky v Japonsku
Akan (sopka)

Akan je masívna (13 × kaldera, nachádzajúca sa vo východnej časti ostrova Hokkaidó. Vek kaldery sa odhaduje na 31 500 rokov. Postkalderové štádium vulkanizmu vytvorilo štyri stratovulkány, tri na juhozápadnom okraji a jeden na severovýchodnom. Stratovulkán Me-Akan je jediný aktívny v historickej dobe, v 19. a 20. storočí bol pôvodcom niekoľkých freatických erupcií, poslednej v roku 2006.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - kaldera Akan na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Kaldery
Aktívne sopky
Tisícovky v Japonsku
William Raid Pogue

William Reid „Bill“ Pogue (* 23. január 1930, Okemah – † 3. marec 2014, Cocoa Beach) bol americký astronaut z programu Skylab.

Život

Mladosť a výcvik 
Po ukončení základnej a strednej školy nasledovalo štúdium na oklahomskej baptistickej univerzite. Stal sa leteckým inžinierom a narukoval ako vojenský letec do vojny v Kórei. Tam absolvoval 43 bojových letov. Po vojne sa vrátil do Oklahomy, v roku 1960 tam ukončil univerzitné štúdium. Potom bol tri roky na vojenskej leteckej akadémii vo funkcii docenta katedry matematiky. V roku 1963 nastúpil do školy testovacích letcov vo Farnboroughu v Spojenom kráľovstve a dva roky tu pôsobil ako testovací letec. Potom sa vrátil do USA na základňu Edwards, kde bol inštruktorom v škole testovacích pilotov. V roku 1966 bol prijatý do piatej skupiny amerických kozmonautov. Pomáhal s prípravou letov Apollo 11 a Apollo 14. Po skončení programu Apollo sa zacvičil na program Skylab. Bol ženatý a mal tri deti.

Lety do vesmíru 
V kozmickej lodi Skylab 4 odštartovala trojica kozmonautov Gerald Carr, William Pogue a Edward Gibson z kozmodrómu na myse Canaveral v novembri 1973. Leteli k orbitálnej stanici Skylab 1 a zostali tam rekordne dlho, takmer 3 mesiace pri plnení desiatok vedeckých pokusov. Na stanici boli poslednou posádkou.

 Skylab 4 (16. november 1973 – 8. február 1974)

Po lete 
Po návrate zmenil svoju uzavretosť, so ženou začal chodiť do divadiel, vyhľadával spoločnosť. V nasledujúcom roku z NASA odišiel do Colorado Springs, kde sa stal viceprezidentom Hight Flight Foundation.

Referencie

Externé odkazy 
 William R. Pogue
 Oficiálna stránka
 NASA biografia

Kozmonauti USA
Letci USA
Testovací piloti USA
Príslušníci United States Air Force
Program Skylab
Osobnosti z Oklahomy
Osobnosti NASA
Informačný systém taxónov a biotopov

Informačný systém taxónov a biotopov (ISTB) je informačný systém taxónov a biotopov je databázový systém určený pre zber a spracovanie botanických, zoologických a biotopových údajov. ISTB je súčasťou informačného systému Štátnej ochrany prírody Slovenskej republiky. Štatút ISTB pojednáva o systéme zberu dát (klientská aplikácia, hlavná aplikácia, centrálna databáza ISTB), poskytovania dát (ISTB neposkytuje údaje na komerčné účely), ...

Externé odkazy 
 domovská stránka

Informačné systémy
Kutčaro

Kutčaro je kaldera vulkanického pôvodu, nachádzajúca sa v severovýchodnej časti ostrova Hokkaidó. S rozmermi 20 ×  je to najväčšia zo skupiny kaldier, nachádzajúcich sa v tejto časti ostrova. Vznikla približne pred 340 000 rokmi, jej formovanie bolo ukončené pred 30 000 rokmi. V súčasnosti je jej západná časť zaliata vodou, čím vytvára jazero rovnakého mena.

Postkalderový dacitovo-ryolitový lávový komplex Nakadžima vytvára ostrov v jazere. Východne od jazera sa nachádza mladý stratovulkán Atosanupuri (vek poslednej erupcie 10 000 až 1 000 rokov), v jeho okolí, ako aj na brehoch jazera sa nachádzajú aktívne fumaroly.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - kaldera Kutčaro na Global Volcanism Program 

Jazerá v Japonsku
Sopky Japonska
Kaldery
Vrchy pod 1000 metrov v Japonsku
Širetoko-Iwo-zan

Širetoko-Iwo-zan je najvýchodnejšie umiestnený vulkán ostrova Hokkaidó. Vrchol prevažne andezitového stratovulkánu je ukončený dvoma krátermi. V súčasnosti je sopka neaktívna, no v 19. a 20. storočí bolo zaznamenaných niekoľko erupcií, posledná v roku 1936. Táto erupcia bola zaujímavá výlemi roztavenej síry.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Širetoko-Iwo-zan na Global Volcanism Program 

Sopky Japonska
Stratovulkány
Tisícovky v Japonsku
Mlieko

Mlieko môže byť:
 kvapalina produkovaná prsnými žľazami samíc cicavcov na výživu mláďat, pozri mlieko (cicavce)
 kvapalina alebo šťava podobná mlieku cicavcov, napr.:
 kokosové mlieko
 kaučukové mlieko
 pleťové mlieko
 cementové mlieko
 vápenné mlieko
 sójové mlieko
 ryžové mlieko
 mandľové mlieko
 prenesene: biele sfarbenie, belosť
 nárečovo v dvojslovných názvoch rastlín:
 žabacie mlieko, pozri mlieč močiarny
 žabie mlieko, pozri mliečnik močiarny
 vtáčié mlieko, pozri lastovičník väčší

Referencie
Atómová elektráreň Loviisa

Atómová elektráreň Loviisa je jedna z dvoch fínskych atómových elektrární.  Skladá sa z dvoch reaktorov typu VVER, každý s výkonom 488 MW. Nachádza sa na juhu Fínska neďaleko mestečka Loviisa, asi 100km východne od Helsink. Druhá sa nachádza v Olkiluoto.

Atómová elektráreň Loviisa bola vybudovaná v rokoch 1970 – 1980. Prvý reaktor bol uvedený do prevádzky v roku 1977, druhý začal vyrábať elektrickú energiu o tri roky neskôr.

Reaktory sú bezpečnostne istené systémami firiem Westinghouse a Siemens.

V podzemí elektrárne je vybudovaných 10 km štôlní, cez ktoré prúdi morská voda používaná na chladenie reaktorov.

Elektráreň vlastní štátna energetická spoločnosť Fortum Oyj.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Previerka u fínskych kolegov
 Do finské jaderné elektrárny Loviisa dodá palivo ruský TVEL
 IVO vynalezla mobilní systém na úpravu jaderného odpadu

Jadrové elektrárne vo Fínsku
Akčná hra (žáner počítačových hier)

Akčná počítačová hra alebo akčná videohra je označenie pre hry, ktorých hlavnou náplňou je eliminácia cieľov pomocou bojových techník. Tieto hry väčšinou virtuálne znázorňujú dynamický boj, násilné sekvencie a škálu zbraňového arzenálu. V niektorých krajinách musí byť hra takéhoto žánru psychológmi skontrolovaná, prípadne cenzurovaná, aby nenabádala hráča k mimoriadne násilníckym sklonom. 

V takýchto hrách sa objavujú vždy po určitom počte misií alebo epizód tzv. bossovia. Najnovšie 3D akčné hry sú obvykle náročné na hardware a často sa vyznačujú veľmi dobrou umelou inteligenciou nepriateľov, pokročilým grafickým spracovaním a vizuálnymi efektami. Hráč najčastejšie ovláda jednu postavu (alebo menšiu skupinu), zbraň alebo vozidlo a niekedy si môže voliť náročnosť (napríklad: začiatočník, pokročilý, expert).

Zdroj

Externé odkazy 
 Akční/Dobrodružné Hry
	

Žánre počítačových hier
Loviisa

Loviisa je fínske mesto v kraji Itä-Uusimaa a provincii Južné Fínsko. Žije tu 7 386 obyvateľov, z toho 40 % Švédov. Rozloha mesta je 44,52 km², vodstvo tvorí 0,07 km². Hustota obyvateľstva je 167 obyvateľov/km².

Loviisa bola založená v roku 1745 ako hraničná pevnosť na hranici s Ruskom. Väčšia časť pevnosti sa zachovala. Meno mesta je odvodené od Lovisy Ulrikovej, manželky švédskeho kráľa Adolfa Fredericka.

V Loviise sa nachádza elektráreň, jedna z dvoch fínskych atómových elektrární, druhá je v Olkiluoto. Skladá sa z dvoch reaktorov typu VVER, každá s výkonom 488 MW.

Partnerské mestá 
  Haapsalu, Estónsko
  Hillerød, Dánsko
  Horten, Nórsko
  Karlskrona, Švédsko
  Ólafsfjörður, Island

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.loviisa.fi - oficiálne stránky mesta 

Mestá vo Fínsku
Prístavné mestá vo Fínsku
Prístavné mestá Baltského mora
Poprad (rozlišovacia stránka)

Poprad môže byť:

slovenské mesto, pozri Poprad
slovenský okres, pozri Poprad (okres)
slovenská rieka, pozri Poprad (rieka)
slovenské letisko, pozri Letisko Poprad-Tatry
železničná stanica, pozri Železničná stanica Poprad-Tatry
hokejový tím HK ŠKP Poprad
Štefan III. (Uhorsko)

Štefan III. (* leto 1147, Stoličný Belehrad – † 4. marec 1172, Ostrihom) bol uhorským kráľom v rokoch 11621172, z rodu Arpádovcov. Korunovaný za uhorského kráľa bol v roku 1147.

Rodina 
Bol synom uhorského kráľa Gejzu II. a Eufrozíny, dcéry kyjevskoruského veľkokniežaťa Mstislava I. Za manželku si zobral v roku 1166 Agnesu Babenberskú († 13. január 1182), dcéru rakúskeho vojvodu Henricha II. Jasomirgotta, s ktorou mal jediného syna Bela († 1167).

Iné projekty 

Narodenia v 1147
Úmrtia v 1172
Králi Uhorska
Arpádovci
Schottkyho dióda

Schottkyho dióda je polovodičová dióda využívajúca usmerňovacie vlastnosti priechodu kov-polovodič. Má menší úbytok napätia v priepustnom smere ako obyčajné usmerňovacie diódy, je však schopná odolávať menším napätiam v závernom smere (10 až 150 V) oproti normálnym diódam. Schottkyho diódy sú veľmi rýchle (reverse recovery time v jednotkach ns). Obe tieto vlastnosti ich predurčujú okrem iného na usmerňovacie aplikácie v spínaných zdrojoch.

Zdroj 
presun z článku dióda

Diódy
Imrich (Uhorsko)

Imrich (* 1174 – † 30. november 1204, Ostrihom) bol chorvátsko-dalmátsky vojvoda v rokoch 11941196 a uhorský kráľ v rokoch 11961204, z rodu Arpádovcov. Korunovaný za uhorského kráľa bol už v roku 1182.

Rodina 
Bol synom uhorského kráľa Bela III. a Agnesy z Antiochie, dcéry antiochijského kniežaťa Raimonda I. Za manželku si zobral v roku 1196 Konštanciu, dcéru aragónskeho kráľa Alfonza II. Mal syna Ladislava III., ktorý na trón musel nastúpiť už v 4–5 rokoch.
 

Narodenia v 1174
Úmrtia v 1204
Králi Uhorska
Arpádovci
Sára Salkaháziová

Blahoslavená Sára Salkaházi (do roku 1942 Sára Schalkház, * 11. máj 1899, Košice – † 27. december 1944, Budapešť) bola rehoľníčka maďarskej národnosti pôsobiaca na území dnešného Slovenska. Pôsobila pôvodne ako učiteľka a neskôr aj ako novinárka. V roku 1927 vstúpila do rehoľnej Spoločnosti sociálnych sestier v Košiciach, v roku 1937 bola preložená do domovského kláštoru v Budapešti, kde počas druhej svetovej vojny skrývala spolu s ostatnými sestrami Židov. Príslušníci pronacistickej maďarskej strany šípových krížov ju po udaní jednej zo zamestnankýň kláštora dolapili a s niekoľkými Židmi, ktoré sestry ukrývali, zastrelili a telá zvrhli do Dunaja.

Pamätník Jad va-šem ju v roku 1969 vyhlásil za Spravodlivú medzi národmi.

17. septembra 2006 ju katolícka Cirkev vyhlásila za blahoslavenú.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 

 Stránky venované sestre Salkaházi ///
 Sára Salkaházi na Holocaust.cz

Osobnosti z Košíc
Rehoľníčky
Maďarskí katolícki blahoslavení
Slovenskí katolícki blahoslavení
Spravodliví medzi národmi
Blahorečení Benediktom XVI.
Rad Ušakova

Rad Ušakova (), pomenovaný podľa admirála Fjodorova Fjodoroviča Ušakova, ktorý nikdy neprehral bitku a je patrónom Ruského námorníctva. Rad je sovietskym vyznamenaním, ktoré vzniklo 3. marca 1944. Udeľuje sa vyšším námorným dôstojníkom za zásluhy pri námorných operáciách. Pre nižšie hodnosti je určená Medaila Ušakova. Udeľuje sa v dvoch stupňoch. Nosí sa na pravej strane uniformy.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Sovietske rady
 Rad Ušakova (po rusky)
 Nositelia Radu Ušakova (po rusky)

Sovietske rady a vyznamenania
Vojenské vyznamenania
Struveho geodetický oblúk

Struveho geodetický oblúk je sústava triangulačných bodov, ktoré sa tiahnu v celkovej dĺžke  od najsevernejšieho bodu v Hammerfeste v Nórsku až po najjužnejšie položený bod pri Čiernom mori. Jednotlivé body ktorých bolo veľké množstvo, tu rozmiestnili na podnet ruského vedca Friedricha Struveho v rokoch 1816 – 1855. Ich úlohou bolo napomôcť určiť presné rozmery Zeme pomocou poludníka. 

Struveho geodetický oblúk pozostávajúci z 258 hlavných trojuholníkov a 265 stanovíšť, ktoré sú od seba vzdialené , prechádza cez desať rôznych krajín: Nórsko, Švédsko, Fínsko, Rusko, Estónsko, Lotyšsko, Litvu, Bielorusko, Moldavsko a Ukrajinu. Celkovo 34 z týchto bodov bolo kvôli svojej historickej hodnote 15. júla 2005 zaradených na zoznam svetového dedičstva UNESCO.

V zozname svetového dedičstva je Struveho geodetický oblúk výnimočný tým, že je prvou pamiatkou, ktorá prináleží viacerým krajinám.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Proposal to UNESCO for the Struve Geodetic Arc to become a World Heritage Monument 
 Hodnotiaca správa 
  Struve Geodetic Arc - A tour de force in land surveying before the satellite era 
 Spoločné dedičstvo ľudstva

Lokality Svetového dedičstva v Bielorusku
Lokality Svetového dedičstva vo Fínsku
Lokality Svetového dedičstva v Litve
Lokality Svetového dedičstva v Nórsku
Lokality Svetového dedičstva v Rusku
Lokality Svetového dedičstva vo Švédsku
Lokality Svetového dedičstva na Ukrajine
Suply Reef

Suply Reef je názov podmorskej sopky v Pacifiku, asi 10 km severozápadne od ostrovov Maug. Vrchol sopky je len 9m pod hladinou mora, základňa je v hĺbke 1 800 m. Prevažne andezitový vulkán je v súčasnosti neaktívny, podmorské erupcie zachytené sonarmi boli lokalizované v 15 až 25 km okolí vulkánu.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - Suply Reef na Global Volcanism Program 

Sopky Severných Marián
Pagan (ostrov)

Pagan je ostrov vulkanického pôvodu, nachádzajúci sa v súostroví Severné Mariány v Tichom oceáne. Je to najväčší ostrov súostrovia. Ostrov je tvorený dvoma stratovulkánmi (North Pagan - 570 m a South Pagan - 548 m), spojenými úzkou šijou. V súčasnosti aktívny je stratovulkán North Pagan (záznamy o erupciách sa datujú do 17. storočia).

Ostrov nie je obývaný, obyvateľstvo bolo evakuované pred erupciou v roku 1981. táto erupcia bola najväčšia erupcia v Severných Mariánoch, čo sa týka objemu vyvrhnutého materiálu - približne 5 mil. m3 lávy a 25 mil. m3 tefry a sopečného popola.

Iné projekty 
.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - ostrov Pagan na Global Volcanism Program 

Ostrovy Severných Marián
Sopky Severných Marián
Stratovulkány
Aktívne sopky
Cezmína paraguajská

Cezmína paraguajská (lat. Ilex paraguariensis) je rastlina z Južnej Ameriky, pôvodne rastúca v štátoch Paraguaj, Argentína, Uruguaj a Brazília. Ide o krovinu dorastajúcu až do výšky 15 metrov. Listy sú 7 - 11 cm dlhé a 3 - 5 cm široké. Rastlina má malé biele kvety a plody podobné brusnici.

Nápoj
Rastlina je známa tým, že slúži na prípravu nápoja maté. Nápoj sa pripravuje zaliatím sušených drvených listov horúcou vodou. Má plnú horkú chuť a má povzbudzujúce účinky, podobné ako káva alebo čaj. Tradične sa podáva v tekvičke a pije sa pomocou špeciálnej slamky (v španielčine "bombilla", bomba po portugalsky) a považuje sa za nápoj priateľstva, tradične sa totiž pije v kruhu priateľov alebo rodiny z jednej tekvičky. Týmto zvykom je známy Paraguaj, Argentína, Uruguaj, Brazília, ale tento zvyk sa dostal aj do Sýrie či Libanonu.

Chemické zloženie
Cezmína paraguajská obsahuje alkaloidy, známe stimulanty, ktoré obsahuje aj káva alebo čokoláda. Obsahuje aj draslík, horčík a mangán. Obsah kofeínu kolíše medzi 0,3 - 1,7% v sušenom stave (v porovnaní s 2,5% - 4,5% pri čaji a 1,5% pri káve).

Iné projekty

Zdroje

Cezmínovité
Maté

Maté je nápoj, ktorý sa pripravuje z listov cezmíny paraguajskej. Nápoj sa pripravuje zaliatím sušených drvených listov horúcou vodou. Má plnú horkú chuť a má povzbudzujúce účinky, podobné ako káva alebo čaj. Tradične sa podáva v tekvičke (v Paraguaji zvyčajne v upravenom volskom rohu) a pije sa pomocou špeciálnej slamky (v španielčine "bombilla", bomba po portugalsky). V krajinách svojho pôvodu (Paraguaj, Argentína, Uruguaj, Brazília), je bežné nosenie špeciálnych tašiek, ktoré sa nazývajú matera a sú uspôsobené na nosenie uvedenej výbavy a navyše termosky. 

Maté je považované za nápoj priateľstva, tradične sa totiž pije v kruhu priateľov alebo rodiny z jednej tekvičky. Týmto zvykom je známy Paraguaj, Argentína, Uruguaj, Brazília, ale tento zvyk sa dostal aj do Sýrie či Libanonu. V týchto krajinách sa kovová slamka s dierkami, ktorou sa maté pije, nazýva "mussása". Podáva sa pri najrozmanitejších príležitostiach.

Príprava 
Príprava maté sa odlišuje v závislosti od regiónu. Vo všeobecnosti sa však nezalieva vriacou vodou, aby nápoj nedostal ostrú horkú chuť. Odporúča sa teplota je 70 - 80 °C. Kvalitné maté by v tom prípade nemalo zhorknúť ani pri dlhom lúhovaní.

Zmes na zálievku má viacero podôb. Môže ísť o čistú nemiešanú drvinu, čistú drvinu upravenú pražením (typický spôsob prípravy v Brazílii), môže ísť o zmes s prísadami. Namiesto horúcej vody môže byť nápoj chladný, čo je spôsob prípravy pochádzajúci z Paraguaja (tereré). V niektorých prípadoch sa zvykne dochucovať mliekom alebo cukrom - napríklad vtedy, ak sa maté pripravuje pre deti.

Účinky 

Maté má vďaka vysokému obsahu kofeínu povzbudzujúce účinky. Považuje sa za nápoj s jemnejšími účinkami než má káva. Štúdie, ktorých zatiaľ nie je veľa, ukazujú, že zmes alkaloidov obsiahnutom v maté má iné účinky, než väčšina rastlín, obsahujúca kofeín. Rozdiel je hlavne v tom, že ovplyvňuje tkanivo svalstva, nie centrálny nervový systém. Ukazuje sa, že maté má upokojujúci účinok na hladké svalové tkanivo a stimuluje svalstvo myokardu (srdca), čo zvýšuje pracovný výkon človeka.

Čaj maté dokáže vzhľadom na obsah kofeínu účinne stimulovať organizmus, pričom sa považuje za jednu z najzdravších foriem stimulovania. 

Maté obsahuje aj saponíny, ktoré môžu pôsobiť protizápalovo. Taktiež obsahuje malé množstvo vitamínu C a E.

Referencie

Iné projekty

Nápoje
Čilská kuchyňa
Karcinogény IARC skupiny 2A
František Sedlák

PhDr. František Sedlák, CSc. (* 1. august 1925, Dubnica nad Váhom – † 10. september 1998, Bratislava) bol slovenský archivár a historik.

V roku 1950 vyštudoval históriu a slovenčinu na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Pracoval ako archivár v Pôdohospodárskom archíve a po archívnej reorganizácii v roku 1954 v Štátnom slovenskom ústrednom archíve, kde zastával funkciu vedúceho oddelenia dejín feudalizmu a zástupcu riaditeľa archívu. Popri archívnej práci externe viedol v rokoch 19661978 na Filozofickej fakulte UK prednášky o patrimoniálnej správe a jej písomnostiach. Zo svojej vedeckej činnosti publikoval najmä štúdie a články z archivistiky, dejín správy a diplomatiky.

Výber z diela 
 K základným otázkam archívnych fondov rodov a panstiev I.-II. In: SlArchiv, 1966, č. 12.
 Klasifikácia písomností patrimoniálnej správy. In: SlArchiv, 1982, č. 2.
 Genéza, rozvoj a úpadok slovenského zemianstva. In: SlArchiv, 1983, č. 2.
 Vývoj a ochrana rodových archívov. In: SlArchiv, 1984, č. 2.
 K problematike evidencie a spracúvania stredovekých listín. In: SlArchiv, 1987, č. 2.
 Problematika vzťahu archivistiky k diplomatike. In: SlArchiv, 1990, č. 1.
 Rozvoj štúdia paleografie na báze novodobých písomností. In: SlArchiv, 1991, č. 1.

Bibliografia 
Pozri http://web.archive.org/web/20070427135748/www.civil.gov.sk/SNARCHIV/bibl_sedlak.htm

Slovenskí archivári
Slovenskí historici
Osobnosti z Dubnice nad Váhom
Absolventi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Abovci

Abovci (v základnom tvare Aba) je jeden z najstarších a najvýznamnejších ranouhorských šľachtických rodov. Rod bol pomenovaný po svojom najvýznamnejšom členovi, Samuelovi Abovi,treťom uhorskom kráľovi, zaťovi kráľa Štefana I. Abovské panstvo sa rozkladalo v kraji pod pohorím Matra, pravdepodobné sídlo ranouhorského kniežatstva bol Jáger. Abovci medzi inými postavili i Slanecký hrad a hrad Branč. Názov rodu sa taktiež zachoval aj v názvoch viacerých sídlisk, medzi nimi napr. Abasár, Abaujvár, Abaújszina, Abaújszántó, či v názve regiónu a bývalej župy Abov.

Dejiny rodu 
Predkovia rodu pochádzali z časti Chazarov, ktorí sa v 9. storočí odtrhli od Chazarského kaganátu a pridali k starým Maďarom. Najstarším známym predkom bol Póta (Pata), ktorý si pod Matrou (Heves) postavil hrad. Po vzniku Uhorska získali Abovci panstvá aj severnejšie, v Above a Šariši. Vrchol svojho vplyvu dosiahli v časoch kráľa Štefana I., keď sa knieža Samuel Aba oženil so Štefanovou najmladšou dcérou a stal sa uhorským palatínom. Po povstaní Uhrov proti Štefanovmu synovcovi Petrovi Orseolovi sa v rokoch 1041-1044 Samuel Aba stal aj uhorským kráľom. V roku 1067 založili rodový benediktínsky kláštor vo Feldebrő a v roku 1143 v Krásnej nad Hornádom. Samuelova vláda netrvala dlho a po tom, čo si znepriatelil domácu šľachtu i nemeckého cisára Henricha bol Samuel po bitke pri Menfő (1044) popravený. V arpádovských časoch sa viacerí Abovci stali najvyššími krajinskými hodnostármi a sudcami. Z písomných prameňov z 13.-14. storočia možno doložiť až 28 vetiev rodu. Z územia terajšieho Slovenska to boli napríklad šľachtici z Hosťoviec (Vendégi), z Berótoviec (Bertóty), zo Širokého (Širokai), z Hendrichoviec (Hedri), z Drienova (Šomoši), z Lipovca (Kecer) a mnohé ďalšie. Významný vplyv si Abovci, a najmä ich vetva Omodejovci, udržali až do začiatku 14. storočia.Na svoju, od panovníka nezávislú politiku Abovci (Omedejovci) doplatili po nástupe kráľa Karola Róberta z Anjou, ktorý ich v roku 1312 pri Rozhanovciach porazil a skonfiškoval veľkú časť ich majetkov. V tomto čase význam rodu postupne upadal až nakoniec rod úplne vymizol z písomných prameňov.

Známi príslušníci rodu 
Medzi najvýznamnejších členov rodu patrili:

Samuel Aba  (* cca 990 – †1044), uhorský kráľ  v rokoch (1041-1044)
Finta Aba († 1287), sedmohradský vojvoda, palatín
Omodej Aba († 1311), palatín, uhorský oligarcha, zakladateľ vetvy rodu Omodejovcov
Peter Aba, krajinský sudca
Mikuláš Aba, dalmátsko-chorvátsky bán  (1272–1273)
 Makján Aba, palatín
 Dávid Aba, župan
 Marhard Aba, župan
 Peter Aba, župan
 Bodon Aba, župan
 Csobán Aba,  župan
 János Aba, župan
 Benenik Aba, župan
 Kompolt Aba, župan
 Alolbodus Aba, župan

Galéria

Referencie

Literatúra 

 Kristó, Gyula (editor): Korai Magyar Történeti Lexikon – 9–14. század (Encyclopedia of the Early Hungarian History – 9–14th centuries); Akadémiai Kiadó, 1994, Budapest; ISBN 963-05-6722-9.

Pozri aj 

 Samuel Aba
 Omodej Aba
 Omodejovci

Iné projekty

Externé odkazy 

 Abovci

Šľachtické rody v Uhorsku
Šľachtické rody na Slovensku
Darina Lehotská

Doc. PhDr. Darina Lehotská, CSc. (* 28. január 1922, Kremnica – † 12. február 1990, Bratislava) bola slovenská archivárka, historička a vysokoškolská pedagogička.

V rokoch 1941-1945 študovala históriu a slovenčinu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave, kde v roku 1946 získala doktorát z filozofie (PhDr.). V roku 1958 sa habilitovala na docentku pomocných vied historických a v roku 1967 jej bola udelená vedecká hodnosť kandidátky historických vied (CSc.). Z politických dôvodov sa nemohla stať univerzitnou profesorkou.

Po ukončení štúdia pracovala v Archíve mesta Bratislavy, kde pracovala v rokoch 1945-1955. Zároveň prednášala od roku 1950 archívnictvo na Filozofickej fakulte UK, kde v rokoch 1955-1987 pôsobila spočiatku ako odborná asistentka Katedry československých dejín a archívnictva, neskôr ako docentka. Jej pedagogická činnosť bola zameraná najmä na archívnictvo a diplomatiku, ale venovala sa aj ostatným pomocným historickým vedám.

Vedeckým zameraním doc. Lehotskej boli najmä mestská kancelária a dejiny Bratislavy. Okrem toho publikovala aj poznatky z dejín ostatných slovenských miest, z regionálnych dejín a podieľala sa na vydávaní archívnych dokumentov a vysokoškolských učebníc. Svojou vedeckou a pedagogickou činnosťou ovplyvnila niekoľko generácií slovenských archivárov a historikov.

Výber z diela
 Nemecká kolonizácia v Turci (1945)
 Dejiny mesta Pezinka (1947)
 Vývoj bratislavskej mestskej kancelárie do roku 1526. In: HŠt, 1958.
 Archívnictvo  (1954)
 K počiatkom vedenia mestských kníh na Slovensku. Najstaršia bratislavská mestská kniha 1364-1538. In: HŠt, 1959.
 Dejiny Modry 1158-1958 (1961)
 Bratislavská mestská správa a jej predstavitelia v 15. storočí. In: HŠt, 1975.
 Dejiny Bratislavy (spoluautorka, 1966, 1978)
 Príručka diplomatiky (1972)
 Transkripčné pravidlá, odborná terminológia a ukážky latinských textov (1982)
 Diplomatický seminár. Latinské písomnosti zo 16.-18. storočia (1985)
 Základné diplomatické kategórie (1988)

Vyznamenania
 1979 - Križkova medaila za zásluhy a rozvoj slovenského archívnictva
 1982 - Cena hlavného mesta Bratislavy
 1982 - bronzová medaila Univerzity Komenského

Externé odkazy 
 Doc. PhDr. Darina Lehotská, CSc. - medailón na stránke Katedry archívnictva a pomocných vied historických FiF UK

Narodenia v 1922
Úmrtia v 1990
Slovenskí archivári
Slovenskí historici
Slovenskí pedagógovia
Slovenskí autori náučnej literatúry
Osobnosti z Kremnice
Aksamitka

Aksamitka je národná prírodná pamiatka v katastrálnom území obce Haligovce v okrese Stará Ľubovňa v Prešovskom kraji.

Nachádza sa v geomorfologickom celku Pieniny, je súčasťou ochranného pásma Pieninského národného parku a bola vyhlásená v roku 1979. Predmetom ochrany je jaskyňa s dĺžkou  s narušenou krasovou výzdobou, ako aj výskytom netopierov. Je to aj archeologické nálezisko, verejnosti nie je sprístupnená.

Externé odkazy 
 Národná prírodná pamiatka Aksamitka – Štátny zoznam osobitne chránených častí prírody SR

Chránené územia Pieninského národného parku
Národné prírodné pamiatky v Prešovskom kraji
Chránené územia v okrese Stará Ľubovňa
Haligovce