joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Richard Michael Mullane

Richard Michael Mullan (* 10. september 1943, Wichita Falls, Texas, USA) je americký dôstojník, skúšobný pilot a astronaut, ktorý letel trikrát do vesmíru.

Životopis 
Titul inžiniera letectva získal v roku 1975 na technologickom inštitúte vojenského letectva a stal sa z neho skúšobný pilot. Oženil sa a má tri deti. V roku 1978 bol prijatý, vtedy v hodnosti kapitána vojenského letectva, do NASA medzi kandidátov na post astronauta - pilota v Johnsonom vesmírnom stredisku..

Lety do vesmíru 
Prvý let Mullan absolvoval na palube raketoplánu Discovery na konci leta roku 1984. Išlo o misiu STS-41-D, v COSPAR označenú 1984-093A, na palube bolo celkom 6 astronautov. Počas letu vypustili tri satelity. Štartovali z rampy 39 na Vesmírnom stredisku Johna F. Kennedyho, pristáli v Kalifornii na leteckej základni Edwards

Druhý let absolvoval po štvorročnej pauze, v decembri 1988. Bola to štvordenná misia STS-27, podľa COSPAR 1988-106a, s raketoplán Atlantis. Bol to let utajovaný, so špionážnym satelitom Lacrosse a preto jeho posádku tvorila len pätica dôstojníkov americkej armády. Mullan bol vtedy plukovníkom.

Tretíkrát a naposledy letel v roku 1990. Posádka Atlantisu bola opäť päťčlenná, šesťdňová misia mala označenie STS-36, podľa COSPAR 1990-019A. Aj tentokrát išlo o vojenskú misiu s vypustením špionážnej družice.

 STS-41-D Discovery štart 30. august 1984, pristátie 5. septembra 1984
 STS-27 Atlantis, štart 2. december 1988, pristátie 6. december 1988
 STS-36 Atlantis, štart 28. február 1990, pristátie 4. marec 1990

Referencie

Externé odkazy 

  Na webe Space40
  Misia STS-41-D
 Misia STS-27
  Misia STS-36

Zdroj 

Kozmonauti USA
Osobnosti z Texasu
Julio Cortázar

Julio Cortázar (* 26. august 1914, Brusel, Belgicko – † 12. február 1984, Paríž) bol prozaik, básnik, dramatik, esejista, novinár a prekladateľ argentínskeho pôvodu. Cortázar je spolu s Borgesom a Casaresom považovaný za tvorcu novej podoby laplatskej fantastickej poviedky. Svoju prvú knihu Presencia vydal pod pseudonymom Julio Denis.

Externé odkazy 
 

Narodenia v 1914
Úmrtia v 1984
Argentínski spisovatelia
Argentínski básnici
Bôbovité

Bôbovité (; staršie: vikovité - , motýľokveté alebo veľmi zastarano motýľovité - ; menej formálne: leguminózy - ) je veľká čeľaď dvojklíčnolistových rastlín z podtriedy ružové (Rosidae). Patrí medzi najvýznamnejšie poľnohospodárske čeľade (pozri strukovina).

Medzi bôbovité patria suchozemské kvitnúce rastliny, ktorých plodom je struk pukajúci po dozretí na dve chlopne. Struk vznikol zrastením jedného plodolistu.

Čeľaď zahŕňa okolo 490 rodov, medzi ktoré patria napríklad hrach (Pisum), fazuľa (Phaseolus), ďatelina (Trifolium), lucerna (Medicago), hrachor (Lathyrus), lupina (Lupinus) či vika (Vicia). Mnohé rody sú z poľnohospodárskeho hľadiska veľmi významné ako potravina, krmovina, či prostriedok na zvyšovanie úrodnosti pôdy. Niektoré sa pestujú aj ako okrasné rastliny. Veľa hospodársky významných bôbovitých rastlín patrí medzi strukoviny.

Opis 
Koreňová sústava bôbovitých často siaha do veľkých hĺbok. Na povrchu koreňov žijú symbiotické nitrifikačné baktérie, čiže baktérie schopné viazať vzdušný dusík. Vďaka tomu dokážu bôbovité rastliny obohacovať pôdu na ktorej rastú o dusík a preto sa niekedy pestujú ako tzv. zelené hnojivo.

Stonka je niekedy (rody Robinia, Astragalus a iné) drevnatá, inokedy (rody Lotus, Trifolium a ďalšie) dužinatá. Listy môžu byť jednoduché alebo zložené (perovito či dlaňovito). Väčšinou majú palístky, ktoré sa u agáta premenili na tŕne. Iné rody sú charakteristické úponkami.

Kvety sú obojpohlavné a majú sklony k dvojstrannej symetrii. Kalištných a korunných lupienkov je po 5, čomu zodpovedá aj zápis v kvetnom vzorci K(5) C(5). Kalištné lístky sú zrastené a korunné lupienky voľné, len dva dolné čiastočne zrastené. Zrasteným lupienkom sa hovorí člnok a v jeho vnútri sú ukryté tyčinky (v počte 10) a piestik. Kvety väčšinou vytvárajú súkvetia, napríklad hlávky, strapce alebo klasy. Opeľovanie zabezpečuje predovšetkým hmyz.

Systém 
Čeľaď zahŕňa tri podčeľade, Caesalpinioideae, Faboideae a Mimosoideae. 

Zoznam všetkých recentných rodov je na stránke Zoznam rodov čeľade bôbovité.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Biopedia
 Charakteristika bôbovitých
Kai Siegbahn

Kai Manne Börje Siegbahn (* 20. apríl 1918, Lund, Švédsko – † 20. júl 2007, Ängelholm) bol švédsky fyzik. 

V roku 1981 dostal spolu s Nicolaasom Bloembergenom a Arthurom Schawlowom Nobelovu cenu za fyziku za ich prácu v oblasti laserovej spektroskopie.

Kai Siegbahn bol synom fyzika Manneho Siegbahna, ktorý tiež dostal Nobelovu cenu za fyziku (v roku 1924).

Iné projekty

Externé odkazy 
 Kai M. Siegbahn – Curriculum Vitae 
 Nobel Lecture

Nositelia Nobelovej ceny za fyziku
Švédski fyzici
Antonín Raymond

Antonín Raymond (Reimann) (* 10. máj 1888, Kladno – † 21. november 1976, Langhorne, Pensylvánia, USA) bol český architekt, ktorý žil v Japonsku a v USA. Je považovaný za jedného zo zakladateľov modernej architektúry v Japonsku.

Životopis 
Študoval na Českej technickej univerzite v Prahe, ktorú dokončil v roku 1909. Raymond emigroval do Spojených štátov v roku 1910. Spolupracoval s Frank Lloyd Wrightom v jeho kancelárii od roku 1916 v Taliesin, Spring Green a na stavbe Imperial Hotela v Tokiu v roku 1919. Po tom Raymond zostal v Japonsku. Medzi rokmi 1938 a 1949 pracoval späť v Amerike kde založil v New Yorku svoju kanceláriu spolu so slovenským architektom Ladislavom Lelandom Radom (19091993) v roku 1945 nazvanou Raymond & L. L. Rado. Po roku 1948 Raymond sa vrátil do Japonska kde pracuje do roku 1973 a vracia sa znovu do USA. V roku 1956 bol vyznamenaný čestnou medailou od American Institute of Architects a v roku 1964 získal rad Vychádzajúceho slnka od Japoncov.

Vybrané dielo 
 Reinanzaka dom, Tokio (1924)
 Embassy vila, Nikkó (1929)
 Troedsson vila, Nikkó (1931)
 Tokio Golf klub, Asaka (1932)
 Letný dom, Karuizawa (1933)
 Morinosuke Kawasaki dom, Tokio (1934)
 Tetsuma Akaboshi dom, Tokio (1934)
 Raymond Farm, New Hope (1939)
 Raymond dom a štúdio, Azabu (1951)
 Reader’s Digest kancelária, Tokio (1951)
 Cunningham dom, Tokio (1954)
 St. Anselm kostol, Tokio (1954)
 Hayama vila, Hajama (1958)
 Nové štúdio, Karuizawa (1962)
 St. Paul kostol, Šiki (1963)

Referencie

Literatúra 
 The Japan Architect 33, Spring 1999: Antonin Raymond

Iné projekty

Externé odkazy 
 Poválečná tvorba Antonína Raymonda očima jeho japonského žáka 
 Kladenskeosobnosti.cz: Antonín Raymond 
 Archiweb.cz: Antonín Raymond 
 Raymondsekkei.co.jp  
 Antoninraymond.cz: Cena architekta Antonína Raymonda 
 David Vávra vypráví o životě a díle Antonína Raymonda (1. díl) 
 David Vávra vypráví o životě a díle Antonína Raymonda (2. díl)
 Ceskatelevize.cz: Šumné stopy : Japonsko - Antonín Raymond 1. díl 
 Ceskatelevize.cz: Šumné stopy : Japonsko - Antonín Raymond 2. díl }
 Ceskatelevize.cz: Šumné stopy : Antonín Raymond a jeho následovníci 
 Ceskatelevize.cz:  Hádanky domů života : Hostouň a Kladno (Antonín Ramyond) 

Českí architekti
Absolventi Českého vysokého učení technického
Osobnosti z Kladna
Joey Jordison

Joey Jordison (narodený ako Nathan Jonas Jordison, * 26. apríl 1975, Des Moines, Iowa, USA† 26. júl 2021) bol americký bubeník, skladateľ a producent, známy najmä  ako bubeník a spoluzakladateľ americkej nu-metalovej skupiny Slipknot, a taktiež ako gitarista americkej horrorpunkovej skupiny Murderdolls. V skupine Slipknot hral od jej vzniku v roku 1995 až do svojho odchodu v roku 2013. Bol bubeníkom a zakladateľom americkej heavy metalovej skupiny Scar the Martyr, ktorá vznikla roku 2013 a skončila v roku 2016.

Vyrastal vo Waukee v štáte Iowa so svojimi rodičmi a dvoma sestrami Anne a Kate. Svoje prvé bubny dostal vo veku 8 rokov. Predtým ako sa v lete roku 1995 pripojil k skupine The Pale Ones, ktorá neskôr zmenila svoje meno na Slipknot, pôsobil v niekoľkých iných skupinách. Z deväťčlennej pôvodnej zostavy skupiny Slipknot, ktorá trvala od roku 1999 do roku 2010, bol tretí, ktorý sa pripojil k skupine.

So skupinou Slipknot nahral 4 štúdiové albumy a produkoval živé album 9.0: Live. Mimo hlavných projektov hral s ostatnými heavy metalovými skupinami, ako napríklad Rob Zombie, Metallica, Korn, Ministry, Otep a Satyricon. Pred smrťou hral so skupinami Vimic a Sinsaenum.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 
 Joey Jordison's Pearl Artist Page

Heavymetaloví bubeníci USA
Heavymetaloví gitaristi USA
Členovia skupiny Slipknot
Osobnosti z Des Moines
Zoznam prezidentov Estónska



Zdroj 

Estónsko
Prezidenti Estónska
Estónsko
Anna K

Anna K (* 4. január 1965, Vrchlabí, Česko-Slovensko) vlastným menom Lucianna Krecarová je česká speváčka a skladateľka. Narodila sa v krkonošskom Vrchlabí, vyrastala v neďalekom Špindlerovom Mlýne a na Vrbatově boudě. Pred odchodom do Prahy pretekovo lyžovala za lyžiarsky oddiel TJ Slovan Špindlerův Mlýn.

Umelecká dráha 
Do povedomia českého publika sa uviedla rolou Pachoľaťa v hre Kytice divadla Semafor Jiřího Suchého už v ôsmich rokoch.

Napriek tomu že jej prvý album Já nezapomínám (ktorej titulný duet naspievala s Láďom Křížkom) nebolo prijaté kritikou príliš pozitívne, malo veľký komerčný úspech (predalo sa ho 20 000 kusov).

Na albume Amulet sa autorsky podieľali P.B.CH (Wanastowi Vjecy), Oskar Petr a na niektorých piesňach sa spolu podieľala aj Anna K. Pre natáčanie dosky bol potom vybratý kolektív vynikajúcich hudobníkov – David Koller z kapely Lucie, Bradley Stratton z kapely Cirkus Praha a ďalší. Toto album bolo prijaté kritikou omnoho pozitívnejšie, nemalo však komerčný úspech predošlej dosky.

Nebe, v poradí tretí album Anny K. a rovnomenný hit, znamenalo podstatnú zmenu pre hudobný vývoj speváčky. Album natočené po prvýkrát vlastnou kapelou bolo kritikou pozitívne prijaté a Anna K. získala tri nominácie Gramy. Z tejto súťaže si Anna K nakoniec odniesla víťazstvo v kategóriách Najlepšia speváčka a za titulnú pieseň Najlepšia pieseň. V produkcii Jana P. Muchowa sa na doske autorsky podieľali Tomáš Vartecký (Kurtizány z 25. avenue) a Filip Horáček (Prohrála v kartách).

V roku 2005 podnikla svoje prvé hudobné turné po 13 českých a moravských mestách v rámci svojho albumu Noc na Zemi.

Diskografia 
 Já nezapomínám (dátum vydania: 1993, vydavateľstvo: Popron music)
 Amulet (dátum vydania: 1995, vydavateľstvo: B&M Music)
 Nebe (dátum vydania: 1999, vydavateľstvo: BMG)
 Stačí, když se díváš (dátum vydania: 2001, vydavateľstvo: B&M Music)
 Musím tě svést (dátum vydania: 2002, vydavateľstvo: B&M Music)
 Noc na zemi – limitovaná edícia (dátum vydania: 2004, vydavateľstvo: Universal Music)
 Noc na zemi (dátum vydania: 2005, vydavateľstvo: Universal Music)
 Večernice (dátum vydania: 2006, vydavateľstvo: Universal Music)
 Best of 93-07 (dátum vydania: 2007, vydavateľstvo: Universal Music)
 Relativní čas (dátum vydania: 2011, vydavateľstvo: Universal Music)
 Poprvé akusticky (dátum vydania: 2014, vydavateľstvo: Universal Music)

Zdroj

Externé odkazy 
 www.anna-k.cz – Oficiálna stránka speváčky
 www.myspace.com/AnnaKczech – myspace profil

České popové speváčky
České rockové speváčky
Českí skladatelia modernej hudby
Českí speváci-skladatelia
Osobnosti z Vrchlabí
Philip Warren Anderson

Philip Warren Anderson (* 13. december 1923, Indianapolis, Indiana, USA† 29. marec 2020, Princeton, New Jersey) bol americký fyzik, ktorý svojou prácou výrazne prispel teóriám lokalizácie, antiferomagnetizmu a vysokoteplotnej supravodivosti. 

V roku 1977 dostal Nobelovu cenu za fyziku za jeho výskum elektrónovej štruktúry magnetických a neusporiadaných systémov, čo umožnilo vývoj elektronických prepínačov a počítačových pamätí. Spolu s ním dostali Nobelovu cenu aj Nevill Francis Mott a John Hasbrouck Van Vleck.

V roku 2006 ho José Soler pomocou štatistickej analýzy vedeckých článkov vyhlásil za „najkreatívnejšieho“ fyzika sveta.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Philip Warren Anderson na Nobel-winners.com
 Video Philipa Andersona na International Conference on Complex Systems
 Andersonsonova stránka v Princetone

Fyzici USA
Absolventi Harvard University
Nositelia Nobelovej ceny za fyziku
Nositelia Nobelovej ceny z USA
Členovia Ruskej akadémie vied
Osobnosti z Indianapolisu
QTV

QTV bol prvý testovací let rakety Little Joe II. Štart sa konal 28. augusta 1963 na White Sands Missile Range. Cieľom misie bolo overiť funkčnosť rakety, jej kompatibilitu s kozmickou loďou Apollo a určiť teploty a tlaky pri počiatočnej fázy letu. Raketa niesla maketu kozmickej lode a únikového systému. Test bol úspešný a raketa bola použitá pri ďalších štyroch štartoch.

Pozri aj 
 Únikový systém
 Little Joe II
 Program Apollo

Externé odkazy 
 The Apollo Spacecraft: A Chronology 
 Apollo Program Summary Report 
 Little Joe II Qualification Test Flight Report - September 1963 (PDF) 
 Little Joe II Progress Report - December 1964 (PDF)

Referencie 

Program Apollo
Kozmonautika v 1963
Valenciennes

Valenciennes je mesto na severe Francúzska v departemente Nord a regióne Hauts-de-France. Má cca 41 000 obyvateľov.

Mesto ležiace na rieke Šelda pravdepodobne založili Merovejovci, ale je možné, že má rímske korene (Valentiana).

V jeho blízkosti leží národný park Parc naturel régional Scarpe-Escaut.

Geografia 
Susedné obce: Bruay-sur-l'Escaut, Saint-Saulve, Marly, Aulnoy-lez-Valenciennes, Trith-Saint-Léger, La Sentinelle, Petite-Forêt a Anzin.

Dejiny 
Valenciennes bolo prvý raz spomenuté v roku 693 v listine franského kráľa Chlodovika II. V roku 923 prešlo na Lotrinsko a spolu s ním bolo neskôr súčasťou Rímskonemeckej ríše a sídlom markgrófov. V roku 1070 ho získalo grófstvo Hainaut a stalo sa rezidenciou grófov z Hainaut. Postavenie rezidencie mesto stratilo v roku 1295 v prospech Mons. V roku 1433 pripadlo Valenciennes spolu s grófstvom Hainaut Burgundskému Nizozemsku, neskôr Habsburgovcom a nakoniec Španielsku.

V roku 1560 sa mesto stalo centrom kalvinizmu a odporu proti španielskemu panstvu. 17. marca 1677 mesto kapitulovalo po obliehaní vojskami francúzskeho vojvodcu François-Henri de Montmorency-Luxembourg. Po holandskej vojne pripadlo Valenciennes v roku 1678 definitívne Francúzsku a bolo opevnené Vaubanom. Od roku 1824 je sídlom podprefektúry.

Súčasnosť 
V súčasnosti je Valenciennes univerzitným mestom a hospodárskym centrom severného Francúzska. 

Mimoriadny význam pre región má kovospracujúci a automobilový priemysel. Spoločný podnik FIAT a PSA tu vyrába Eurovan (Citroën C8, Peugeot 807, Fiat Ulysee a Lancia Phedra). Okrem toho tu PSA vyrába prevodovky a Toyota neďaleko model Yaris.

Od roku 2005 v meste sídli kancelária European Railway Agency – Európska železničná agentúra (ERA).

Osobnosti 
 Henrich VII. (* okolo 1275 – † 1313), luxemburský gróf a rímskonemecký cisár
 Filipa z Hainault (* 1311 – † 1369), anglická kráľovná ako manželka anglického kráľa Eduarda III.
 Jean Froissart (* okolo 1337 – † okolo 1405), básnik a kronikár
 Philippe III. de Croÿ (* 1526 – † 1595), vodca rímskokatolíckej šľachty v Španielskom Nizozemsku
 Antoine Watteau (* 1684 – † 1721), maliar
 Jean-Baptiste Pater (* 1685 – † 1736), maliar
 Alexandre Abel de Pujol (* 1785 – † 1861), maliar
 Jean-Baptiste Carpeaux (* 1827 – † 1875), sochár
 Jean Lefebvre (* 1919 – † 2004), herec
 Pierre Richard (* 1934), herec a komik
 Michel Duchaussoy, herec (* 1938 - † 2012)

Partnerské mestá 
  Agrigento, Taliansko
  Budapešť, Maďarsko
  Düren, Nemecko
  Gliwice, Poľsko
  I-čchang, Čína
  Medway, Spojené kráľovstvo
  Moskva, Rusko
  Nacka, Švédsko
  Salgótarján, Maďarsko

Iné projekty

Externé odkazy 
 oficiálna stránka

Zdroj 

 

 
Mestá v regióne Hauts-de-France
Obce v departemente Nord
Sídla na Šelde
Heike Kamerlingh Onnes

Heike Kamerlingh Onnes (* 21. september 1853, Groningen, Holandsko - † 21. február 1926, Leiden) bol holandský fyzik. 

Jeho kariéra je spätá s výskumom extrémne nízkych teplôt. Po tom, ako v roku 1882 nastúpil na Leidenskú univerzitu, reorganizoval tamojšie fyzikálne laboratórium tak, aby vyhovovalo výskumu založeného prevažne na teóriách Johannesa Diderika van der Waalsa a Hendrika Antoona Lorentza. Usiloval sa vytvoriť kryogenické laboratórium, kde by bolo možné overiť van der Waalsov zákon korešpondujúcich stavov vo veľkom rozmedzí teplôt. Jeho úsilie o dosiahnutie čo najnižšej teploty vyvrcholilo v roku 1908 skvapalnením hélia. 
Za svoj výskum v oblasti nízkych teplôt dostal v roku 1913 Nobelovu cenu za fyziku.

Iné projekty 

Holandskí fyzici
Nositelia Nobelovej ceny za fyziku
Holandskí nositelia Nobelovej ceny
Členovia Kráľovskej spoločnosti
Členovia American Philosophical Society
Osobnosti z Leidenu
Marie Rottrová

Marie Rottrová (* 13. november 1941, Ostrava-Hrušov) je česká speváčka, skladateľka, textárka, klaviristka a moderátorka..

Najznámejšie piesne 
 Kůň bílý [1971]
 Řeka lásky [1974]
 Čím zvoní píseň má [1972]
 Lásko
 To nic [1979]
 Markéta [1973]
 To mám tak ráda [1975]
 S tím bláznem si nic nezačínej [1985] – duet s Pavlom Bobkom
 Lásko voníš deštěm [1980]
 Skořápky ořechů [1983]
 Ty kdo jdeš kolem [1977]
 Měli jsme se potkat dřív [1985]
 Večerem zhýčkaná [1987]
 Ten vůz už jel [1983]
 Zřejme letos nikde nejsou kytky [1984]

Diskografia

Gramofonové, magnetofonové albumy 
 1970 Flamingo – Supraphon 
 1971 This Is Our Soul – Supraphon – Artia
 1972 Marie Rottrová – Supraphon
 1975 Plaměňáci a Marie Rottrová 75 – Supraphon
 1977 Pěšky po dálnici – Supraphon
 1977 Rhytm And Romance – Supraphon
 1980 Ty kdo jdeš kolem – Supraphon
 1981 Muž č 1 – Supraphon
 1982 Marie Rottrová vypravuje pohádky Františka Nepila – Supraphon 
 1982 Lásko, voníš deštěm – Supraphon 
 1983 Já a Ty – Supraphon 
 1985 12× Marie Rottrová – Supraphon
 1986 Mezi námi – Supraphon
 1987 Marie & spol. – Supraphon
 1988 Soul Feeling – Supraphon
 1988 Marie Rottrová a její hosté – Divadélko pod věží – Supraphon – LP, MC
 1989 Důvěrnosti – Supraphon

CD albumy  
 1993 Chvíli můj, chvíli svůj – Monitor 
 1995 Jeřabiny – B & M Music
 1996 Flamingo – Bonton Music
 1997 To mám tak ráda
 1997 Tisíc tváří lásky – 
 1997 Vánoční čas – B & M Music
 1999 Čas pro mou lásku – Bonton Music
 2001 Neberte nám princeznú – sountrack k filmu – BMB
 2001 Ty kdo jdeš kolem – Sony Music Bonton
 2001 Podívej – BMG
 2001 Muž č.1/Plameňáci/Marie Rottrová ´75 – Bonton Music
 2003 Všechno nejlepší – Supraphon
 2003 Most vzpomínání – Marie Rottrová 1 – Areca Multimedia
 2003 Řeka lásky – Marie Rottrová 2 – Areca Multimedia
 2003 To mám tak ráda – Marie Rottrová 3 – Areca Multimedia
 2004 Jen ty a já – Supraphon
 2003 Všechno nejlepší 2'' – Supraphon

DVD albumy 
 2008 Tisíc tváří lásky – Supraphon

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka - www.marierottrova.cz
 Csfd.cz 
 Český hudební slovník osob a institucí

České popové speváčky
Českí popoví klaviristi
Českí speváci-skladatelia
Českí skladatelia modernej hudby
Českí textári piesní
Českí moderátori
Osobnosti z Ostravy
Milan Ivana

Milan Ivana (* 26. november 1983, Kálnica) je slovenský futbalista, ktorý hráva na pozícii útočníka, no môže hrať aj ako stredopoliar.

Úspechy 
Klubové
 2x víťaz 1.českej ligy - (2007/08, 2008/09)
Individuálne
 Cena Petra Dubovského: 2004
 Najlepší strelec Gambrinus ligy: 2005/06

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Milan Ivana na stránke national-football-teams.com 

Narodenia v 1983
Slovenskí futbalisti
Hráči FK AS Trenčín
Hráči 1. FC Slovácko
Hráči SK Slavia Praha
Hráči ŠK Slovan Bratislava
Rákociho dub

Rákociho dub (staršie Rákócziho dub) je chránený strom na periférii Strážovských vrchov, pri dedine Podlužany, Slovensko.

Presný vek tohoto unikátneho stromu nie je známy, ale povráva sa že vodca povstania proti Habsburgovcom , František II. Rákoci, si pod ním postavil stan keď tadiaľ prechádzal svojími vojskami. Nachádza sa na zelenej turistickej značke a je pod ním umiestnený piknikový stôl. Na okolitých poliach sa často objavujú srny.

Externé odkazy 
 www.podluzany.sk

Strážovské vrchy
Chránené stromy na Slovensku
Vysoký vrch (851 m n. m.)

Vysoký vrch () je lesnatý vrch v pohorí Čierna hora neďaleko Košíc spadajúci pod katastrálny úrad Čermeľ a Sokoľ. Na jeho svahoch sa nachádza rovnomenná prírodná rezervácia a prameň Bieleho potoka.

Prístup na vrchol je z červenej turistickej trasy z mestskej časti Kavečany, po modrej od Čermeľskej železnice, alebo po zelenej od Ružínskej priehrady a chaty Jahodná.

Referencie 

Vrchy v Čiernej hore (pohorí na Slovensku)
Vrchy v okrese Košice-okolie
Vrchy pod 1000 metrov na Slovensku
Vysoký vrch

Vysoký vrch môže byť:

Na Slovensku:
 vrch v Bukovských vrchoch, pozri Vysoký vrch () 
 vrch v Čiernej hore, pozri Vysoký vrch ()
 chránené územie v pohorí Čierna hora, pozri Vysoký vrch (prírodná rezervácia) 
 vrch v Hnileckých vrchoch v časti Galmus, pozri Vysoký vrch () 
 vrch v Juhoslovenskej kotline, pozri Vysoký vrch () 
 vrch v Laboreckej vrchovine, pozri Vysoký vrch () 
 vrch v Malej Fatre, pozri Vysoký vrch () 
 vrch v Ondavskej vrchovine, pozri Vysoký vrch () 
 vrch v Pieninách, pozri Vysoký vrch (vrch v Pieninách)
 vrch v Súľovských vrchoch, pozri Vysoký vrch (vrch v Súľovských vrchoch) 
 vrch v Zemplínskych vrchoch, pozri Vysoký vrch (vrch v Zemplínskych vrchoch) 
 vrch v Žiari, pozri Vysoký vrch (vrch v Žiari)

V Čechách:
 vrch s rozhľadňou v Křivoklátskej vrchovine, tiež Velký vrch (), pozri Vysoký vrch (Malé Kyšice)
 vrch v CHKO Kokořínsko neďaleko Dubej (), pozri Vysoký vrch (Kokořínsko)

Pozri aj 
Vysoká hora
Vysoký grúň
Francúzska západoindická spoločnosť

Francúzska západoindická spoločnosť (fr. Compagnie des Indes Occidentales) bola v dejinách francúzskeho obchodu spoločnosť s výsadnými právami založená v roku 1664. Vďaka svojim privilégiám dostala do vlastníctva panstvo Akádia v Kanade, Cayenne na Antilách a terra firma v Južnej Ameriky od Amazónie po rieku Orinoco. Pre obchod s týmito oblasťami, ale aj s Guinejským pobrežím a Senegalom mala na päťdesiat rokov dominantné postavenie s platením len polovičných poplatkov štátu.

Kapitál Spoločnosti bol tak veľmi významný, že bola schopná za menej ako šesť mesiacov vybaviť svoju flotilu štyridsiatimi
piatim loďami. S týmto loďstvom potom svoje územia spravovala, osídľovala a obchodovala s nimi. Avšak Spoločnosť existovala len deväť rokov. V roku 1674 jej bol majetok odobratý a jej územia sa znovu vrátili pod kráľovskú správu.

Toto zrušenie bolo spôsobené čiastočne chudobou spoločnosti spôsobenou stratami vo vojne s Anglickom, ktoré si vyžiadali požičanie veľkej sumy peňazí, a odobratie exkluzívnych práv na obchod s Guineou.

Pozri aj 
 Francúzske kolónie
 Kolonializmus
 Francúzska východoindická spoločnosť
 Západoindická spoločnosť
 Východoindická spoločnosť

Zdroj

Externé odkazy 
 Entry in The Canadian Encyclopedia
 Account in encyclopedia.com
 Another account in ghcaraibe.org

Dejiny Francúzska
Dejiny Ameriky
Francúzske kolónie
Turning Torso

Turning Torso je mrakodrap vo Švédskom meste Malmö. Autorom budovy je španielsky architekt Santiago Calatrava, ktorý ju navrhol v štýle dekonštruktivizmu. Výstavba začala 14. februára 2001 a mrakodrap oficiálne otvorili 27. augusta 2005. Po dokončení sa mrakodrap stal najvyššou budovou v Škandinávii, najvyššou obytnou budovou v EÚ a druhou v Európe (po Triumph Palace v Moskve).

Calatravov pôvodný model sa skladal zo siedmich kociek, ktoré boli inšpirované tvarom otočeného ľudského tela (torza). Budova má päťuholníkový pôdorys a je zložená z deviatich častí, pričom každá časť má päť poschodí. Budova je otočená o 90 stupňov. Jadro budovy tvorí betónové „potrubie“, ktoré obsahuje 5 výťahov a schodiská. Fasádu tvoria hliníkové panely.

Mrakodrap je vysoký 190 metrov a má 54 nadzemných poschodí. Slúži ako obytný dom (150 bytov) spolu s administratívnymi priestormi (prvé dve časti). Pre svoj obytný charakter nie je verejnosti prístupný.

Na výstavbu sa spotrebovalo 25 000 m3 betónu. Maximálna odchýlka vrcholu budovy je pri predpokladaných búrkach 0,3 m. Celkové náklady na výstavbu predstavovali približne 1 600 miliónov švédskych korún.

Referencie

Galéria

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.turningtorso.com oficiálna stránka

Mrakodrapy vo Švédsku
Malmö
Dekonštruktivizmus
Architektúra z 2005
Santiago Calatrava
Ostrov štátov

Ostrov štátov ( je argentínsky ostrov v Atlantickom oceáne, ležiaci 29 km na východ od východných hraníc Ohňovej zeme, od ktorej ho oddeľuje prieliv Lemaire. Ostrov je administratívnou časťou argentínskej provincie  Tierra del Fuego, departmentu Ushuaia a je spravovaný z rovnomenného mesta Ushuaia. Na ostrove je posádka štyroch mužov obmieňajúca sa v 45 dňových intervaloch, majúca dohľad nad pohybom lodí, starajúca sa o ochranu prírody, prípadne sú schopní poskytnúť naliehavú pomoc.

História 
Ostrov bol objavený 25. decembra 1615 holandskými moreplavcami Jacobom le Maire a  Willemom Schoutenom, ktorí ostrovu dali názov. Jeho prvým, dočasným obyvateľom bol argentínsky námorník Luis Piedra Buena. 25. mája 1884 bola na ostrove dokončená výstavba majáka oficiálne nazývaného San Juan del Salvamento, ale viac je známy pod svojim neformálnym názvom Faro del fin del mundo, ("Maják na konci sveta"). Existuje domnienka, že práve on inšpiroval Julesa Vernea k napísaniu románu pod tým istým názvom.

Geografia 
V rokoch 1899-1902 existovalo na ostrove vojenské väzenie, pre neustále narušovanie konštrukcií budov silnými vetrami, bolo presťahované na Ohňovú zem.

Ostrov je v osi východ západ dlhý 65 km a priemerne 15 km široký. Pobrežie je značne členité, s mnohými zátokami. Najvyšší bod na ostrove dosahuje výšku 823 metrov. Z geologického hľadiska je ostrov považovaný za posledný fragment Ánd. Porastený je krovinami a hustými nízkymi lesmi. Zrážky dosahujú 2000 mm ročne.

Nablízku sa nachádzajú menšie ostrovy a skaly. Najväčší z okolitých ostrovov je Isla Observatorio s rozlohou asi 4 km, ležiaci 6,5 km severne.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Island of the States - Lugares Magazine 
 Isla de los Estados - InterPatagonia.com  
 Images
 Isla de los Estados reserve 

Ostrov štátov
Mojito

Mojito (výslovnosť [mochito]) je tradičný kubánsky koktail. Obyčajne obsahuje čerstvé lístky mäty, biely rum, ale ako originál sa dáva kubánsky rum Mulata alebo Santiago De Cuba, surový trstinový cukor, limetky limetková šťava a perlivá voda. Podáva sa vo vysokých pohároch so slamkou a miešadlom. Namiesto limetiek sa niekedy používa len limetková šťava a namiesto cukru sirup (guarapo). V niektorých verziách sa do nápoja pridáva niektorý horký likér (Angostura bitter).

Iné projekty 

Alkoholické nápoje
Kokteily
Suchý vrch

Suchý vrch môže byť:

Slovensko 
 vrch v Branisku (), pozri Suchý vrch (vrch v Branisku) 
 vrch v Krivánskej Malej Fatre, pozri Suchý vrch (1 267 m n. m.)
 vrch v Nitrických vrchoch, pozri Suchý vrch (Strážovské vrchy)
 vrch v Ondavskej vrchovine, pri obci Jakušovce, pozri Suchý vrch (426,1 m n. m.) 
 vrch v Ondavskej vrchovine, pri obci Regetovka, pozri Suchý vrch (742,8 m n. m.)
 vrch v Slovenskom raji, pozri Suchý vrch (vrch v Slovenskom raji)
 vrch v Spišskej Magure, pozri Suchý vrch (vrch v Spišskej Magure)
 vrch vo Veľkej Fatre, pozri Suchý vrch (vrch vo Veľkej Fatre)
 vrch vo Volovských vrchoch, pri obci Henclová, pozri Suchý vrch (1 217,7 m n. m.) 
 vrch vo Volovských vrchoch, pri obci Vlachovo, pozri Suchý vrch (972,4 m n. m.)
 vrch vo Vysokých Tatrách, medzi Batizovským a Velickým plesom, pozri Suchý vrch (vrch vo Vysokých Tatrách)
 vrch vo Západných Tatrách, pozri Suchý vrch (vrch v Západných Tatrách)
 chránené územie, pozri Suchý vrch (národná prírodná rezervácia)

Česko 
Suchý vrch (Orlické hory)
Suchý vrch (Lužické hory)
Suchý vrch (prírodná rezervácia)

Pozri aj 
Suchá hora
Suchý
Grúň

Grúň (z rumunského grunium) môže byť:
priezvisko:
Dušan Grúň, slovenský spevák
vrch na Slovensku:
v Laboreckej vrchovine, pozri Grúň ()
v (Krivánskej) Malej Fatre, pozri Grúň ()
v (Lúčanskej) Malej Fatre pri Fačkove, pozri Grúň ()
v (Lúčanskej) Malej Fatre pri Vrútkach, pozri Grúň ()
v Muránskej planine, pozri Grúň ()
v Nízkych Tatrách, pozri Grúň ()
v Oravských Beskydách, pozri Grúň ()
 v Poľane, pozri Grúň (vrch v Poľane)
 v Stolických vrchoch, pozri Grúň (vrch v Stolických vrchoch)
v Turzovskej vrchovine, pozri Grúň ()
v Západných Tatrách, pozri Grúň (vrch v Západných Tatrách)
 vrch v českej časti Bielych Karpát (), pozri Grúň (vrch v Bielych Karpatoch)

súčasť názvu geografických objektov na Slovensku:
Brusniansky grúň, vrch () v Poľane
Bukovský grúň, vrch () v Bukovských vrchoch
Červený grúň, vrch () v Nízkych Tatrách
Čierny grúň, vrch () vo Vihorlatských vrchoch
Dlhý grúň, vrch () vo Veporských vrchoch
Hájny grúň, viaceré vrchy
Hrubý grúň, vrch () v Liptovskej kotline
Ostrý Grúň, obec v okrese Žarnovica
Poludňový grúň, vrch () v Malej Fatre
Pomývačný grúň, vrch () vo Veporských vrchoch
Šarý grúň, potok na Orave
Široký grúň, vrch () v Poľane
Veľký grúň, vrch () v Belianskych Tatrách
Vrchbánsky grúň, vrch () v Nízkych Tatrách
Vysoký grúň, viaceré vrchy

 prírodná pamiatka, pozri Grúň (prírodná pamiatka)

Referencie
Pastierstvo

Pastierstvo je odvetvie poľnohospodárstva zaoberajúce sa chovom hospodárskych zvierat pasením na voľnom priestranstve.

Kočovné pastierstvo 
Kočovné pastierstvo je základom poľnohospodárstva mnohých krajín Blízkeho východu a prakticky celej Afriky. Charakteristické je cestovanie (kočovanie) iba podľa potrieb dobytka a človek mu prispôsobuje celý svoj život. Pastieri v mnohých prípadoch dodnes žijú ako ich predkovia spred tisícok rokov no na rozdiel od nich im to spôsobuje množstvá problémov spôsobených s rozdelením hraníc. Mnohé kočovné kultúry sú utlačované nie len inými kmeňmi, ale aj rukami štátu. Čoskoro bude z kočovného pastierstva podľa štatistík veľká rarita.

Štáty, pre ktoré je kočovné pastierstvo najcharakteristickejšie sú Mongolsko, Egypt, Alžírsko, Somálsko, Jordánsko a Mauritánia.

Najutlačovanejšou kočovnou kultúrou je zrejme vymierajúca kultúra Khoi San.

Literatúra 
 
 
 Iveta Zuskinová: Ovčiarstvo a salašníctvo v Liptove, Liptovský Hrádok, 1999
 Hana Zámečníková: Pastoralism - Pastierstvo, Ústav vysokohorskej biológie Žilinskej univerzity, ISBN 9788088923169,

Pozri aj 
 Pastier
 Salaš
 Koliba
 Pastiersky pes

Externé odkazy 
 Pastierstvo – uluv.sk
 Salašníctvo a pastierstvo – ilanovo.sk

 
Poľnohospodárstvo
Hoľa

Hoľa môže byť:

výšinový pasienok, pozri hoľa (pasienok)
vrch v Čergove, pozri Hoľa ()
vrch v pohorí Čierna hora, pozri Hoľa ()
vrch v Levočských vrchoch, pozri Hoľa ()
vrch vo Volovských vrchoch, pozri Hoľa (vrch vo Volovských vrchoch)

súčasť názvu geografických objektov:
Balochova hoľa (), vrch vo Volovských vrchoch
Cisárska hoľa (), vrch v Stolických vrchoch
Čertova hoľa (), vrch vo Volovských vrchoch
Fabova hoľa, vrch, chránené územie a geomorfologický podcelok vo Veporských vrchoch
Kojšovská hoľa, vrch a geomorfologický podcelok vo Volovských vrchoch
Krakova hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Kráľova hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Kubínska hoľa, vrch a geomorfologický podcelok v Oravskej Magure
Latiborská hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Panská hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Predná hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Ráztocká hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Rovná hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Stredná hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Veľká hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Zámostská hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách
Žiarska hoľa (), vrch v Nízkych Tatrách

Pozri aj 
Hole
Karl Landsteiner

Karl Landsteiner (* 14. jún 1868, Viedeň, Rakúsko – † 26. jún 1943, New York, New York, USA) bol rakúsky biológ a lekár. 

V roku 1930 mu bola udelená Nobelova cena za fyziológiu a medicínu za výskumy typov ľudskej krvi. Počas svojho života sa stal americkým občanom.

Je po ňom pomenovaný kráter Landsteiner na privrátenej strane Mesiaca.

Referencie

Iné projekty

Zdroj 

Rakúski biológovia
Biológovia USA
Nositelia Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu
Osobnosti na bankovkách
Naturalizované osobnosti USA
Osobnosti na rakúskych poštových známkach
Osobnosti z Viedne
Štefan Tóbik

Štefan Tóbik (* 1909, Hnúšťa - † 1969, Hnúšťa) - slovenský jazykovedec a dialektológ.

Život 
V r. 1928-1932 študoval na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave slovakistiku a germanistiku. PhDr. 1950, doc. 1955, CSc. 1967, univ. prof. 1968. V r. 1933-1952 pôsobil ako stredoškolský profesor na Štátnej obchodnej akadémii v Košiciach (v r. 1938-1945 počas evakuácie školy v Prešove). Od r. 1950 sa stal externým spolupracovníkom filologického ústavu na pobočke Pedagogickej fakulty Slovenskej univerzity v Košiciach. V r. 1952 po zriadení Filologickej fakulty Vysokej školy pedagogickej v Prešove začal budovať katedru slovenského jazyka a literatúry. V r. 1953-1955 prodekan, v r. 1955-1957 dekan fakulty. V r. 1959-1961 prodekan Filozofickej fakulty v Prešove UPJŠ v Košiciach.  V r. 1959-1969 vedúci katedry slovenského jazyka a literatúry Filozofickej fakulty Univerzity P. J. Šafárika v Prešove. Zaoberal sa výskumom slovenských nárečí (Gemer, Šariš) a dejinami slovenského jazyka. Autor monografie Šafárikov a Kollárov jazyk (SPN Bratislava 1966).

Literatúra 
Sabol, J.: Súpis prác členov Katedry slovenského jazyka a literatúry Filozofickej fakulty Univerzity P. J. Šafárika v Prešove za roky 1959-1973. - In: Jubilejný zborník k 15. výročiu založenia Filozofickej fakulty v Prešove Univerzity P. J. Šafárika v Košiciach. (Acta Facultatis Philosophicae Universitatis Šafarikanae.) Red. M. Ričalka et al. Bratislava, Slovenské pedagogické nakladateľstvo 1977, s. 142-143 (súpis prác Š. Tóbika za roky 1960-1971). 
Tóbik, Š. - In: Co je co? 3) Příručka pro každý den. Sprac. R. Reisenauer - J. Havelka - L. Maršíková - A. Tejnor. 2., preprac. a dopl. vyd. Praha, Pressfoto - vydavatelství ČTK 1984, s. 541 (heslo). 
Oravcová, A.: Autorský register časopisu Slovenská reč 1, 1932/1933 - 50, 1985. Bratislava, Veda 1986 (príl. čas. Slovenská reč, 51 (záznam prác Š. Tóbika uverejnených v r. 1939-1940 v Slovenskej reči). 
Tóbik Štefan. - In: Dvonč, L.: Slovenskí jazykovedci. Súborná personálna bibliografia slovenských slovakistov a slavistov (1925-1975). Martin, Matica slovenská 1987, s. 1129-1134 (súpis prác Š. Tóbika za roky 1934-1971). 
Palkovič, K.: Štefan Tóbik. (Z galérie učiteľov - slovenčinárov.) - Slovenský jazyk a literatúra v škole, 36, 1989/90, s. 88-89. 
 Tóbik Štefan. In:  
Tóbik Štefan. - In: Slovenský biografický slovník (od roku 833 do roku 1990). 6. zv. T - Ž. Red. A. Maťovčík et al. Martin, Matica slovenská 1994, s. 79-80 (heslo). 
Štefan Tóbik. – In: Dvonč, L.: Slovenskí jazykovedci. Súborná personálna bibliografia slovenských slovakistov a slavistov (1986 – 1995). Bratislava, Veda 1998, s. 637 (životopis a literatúra). 
Bartko, L.: Dve výročia Štefana Tóbika. – Slovenská reč, 64, 1999, s. 257 – 267 (k 90. výročiu narodenia a k 30. výročiu úmrtia Š. Tóbika). 
Bartko, L.: Štefan Tóbik. – In: Miscellanea anno 1999. Acta Collegii Evangelici Prešoviensis. 7. Red. P. Kónya – R. Matlovič. Prešov, Biskupský úrad Východného dištriktu Evanjelickej cirkvi a. v. 2000, s. 231 – 247. 

Narodenia v 1909
Úmrtia v 1969
Slovenskí univerzitní profesori
Jeseter

Jeseter (v dávnej slovenčine: keser, stora; lat. Acipenser L., 1758) je rod chrupkokostnatých rýb z čeľade jeseterovité (Acipenseridae).

Druhy 
 jeseter veľký/staršie: jeseter obyčajný (Acipenser sturio) – v dávnej slovenčine nazývaný obecná stora, krsok, jeseter, jeseter obecný
 jeseter malý (Acipenser ruthenus) – v dávnej slovenčine nazývaný štír, kečega, lososový keser, kocziha, steľaď, sterleť, keser malý
 jeseter amurský (Acipenser schrenckii)
 jeseter biely (Acipenser transmontanus)
 jeseter čínsky (Acipenser sinensis)
 jeseter hladký (Acipenser nudiventris) – v dávnej slovenčine nazývaný tuka, tok, tokovina, hladký keser, obyčajný keser, keser hladký, keser šíp
 jeseter hviezdnatý (Acipenser stellatus) – v dávnej slovenčine nazývaný seuruga, vyzovitý keser, sevruha, keser hviezdnatý
 jeseter jadranský (Acipenser naccarii)
 jeseter kórejský (Acipenser dabryanus)
 jeseter krátkonosý (Acipenser brevirostrum)
 jeseter ostronosý (Acipenser oxyrinchus)
jeseter zálivový (Acipenser desotoi) – považovaný aj za poddruh či synonymum jesetera ostronosého
 jeseter perzský (Acipenser persicus) – považovaný aj za poddruh jesetera ruského
 jeseter jazerný (Acipenser fulvescens)
 jeseter ruský/staršie: jeseter Güldenstädtov (Acipenser gueldenstaedtii)
 jeseter kolchidský (Acipenser colchicus) – považovaný aj za poddruh jesetera ruského alebo jesetera perzského
 jeseter zelený (Acipenser medirostris)  - považovaný aj za synonymum jesetera sachalinského
 jeseter sachalinský (Acipenser mikadoi) - považovaný aj za synonymum či poddruh jesetera zeleného
 jeseter sibírsky (Acipenser baerii)
 jeseter japonský (Acipenser multiscutatus)

Vyza 
Historicky sa do rodu jeseter zaraďoval aj dnešný rod vyza (Huso). Rovnaké zaradenie rodu vyza vyplýva aj zo štúdií z posledných rokov – druhy Huso dauricus (vyza amurská/malá) a Huso huso (vyza veľká) by teda bolo vhodné znova nazývať Acipenser dauricus a Acinpenser huso.

Zdroje 
 
 
 ACIPENSERIDAE – sturgeons. Mikko‘s Phylogeny Archive. Prístup: 2016-09-02. dostupné online
VASIĽEVA, D.; VASIĽEV, V. P.; SHEDKO, S. V. a NOVODMODNY, G. V. "The Revision of the Validity of Genus Huso (Acipenseridae) Based on Recent Morphological and Genetic Data with Particular Reference to the Kaluga H. dauricus". In: Journal of Ichthyology, roč. 49, č. 10, str. 861–867 dostupné online
 PENG, Z.; LUDWIG, A.; WANG, D.; DIOGO, R.; WEI, Q.; HE, S.. "Age and biogeography of major clades in sturgeons and paddlefishes (Pisces: Acipenseriformes)." In: Molecular Phylogenetics and Evolution,  42 (apríl 2007), str. 854–862

Iné projekty 

Jeseterovité
Komárov (Bratislava)

Komárov (maď. Szunyogdi, nem. Muckendorf) bola pôvodne samostatná obec na pravom brehu Malého Dunaja, ktorá bola v polovici 20. storočia  pripojená k Podunajským Biskupiciam, ktoré sú od roku 1972 súčasťou Bratislavy.

Názvy 
Doložené slovenské názvy:
od 1927 dodnes: Komárov
1933: Komarov (možno preklep) 

Doložené maďarské názvy (od súčasného HU slova: szúnyog (-ot,-ja) → komár) : 

1341 Zunyugd (Horváth 1990 tento doklad neuvádza)
1441 Zwnyg, Zwnywg (Horváth 1990 tento doklad neuvádza)
1471 Zunyok
1562 Zwnyogd
1628 Suniokh
1639 Szuniogde
1718 Szunyogh
1773 a od 1808 dodnes: Szunyogdi (Vlastivedný slovník uvádza bez uvedenia roka aj variant Szúnyogdi)
1783 Szunyogdÿ (Nad prvým y je dvojitý akút, čiže dve čiarky. Tento znak sa tu nepodarilo zobraziť) 
1786 Sunyogdi

Doložené nemecké názvy (od súčasného DE slova: die Mücke → komár) :

1378 Muckendorf
1436 Mukchendorff
1439 Mokchendarff, Mockndarif, Mokkendarf, Mukkendorf
1459 Muksdarff,
1593 Mughendorf
1773 Mukendorff
1796 Münchendorf 
1783 Mukendorf 
1786 Mückendorf
od 1808 dodnes: Muckendorf (Vlastivedný slovník uvádza bez uvedenia roka tvar Muckendorff )

Dejiny 
Podľa Vlastivedného slovníka sa sídlo spomína prvýkrát v roku 1341 "v ohraničení chotára Podunajských Biskupíc". Horváth 1990 uvádza prvú zmienku až k roku 1378. 

V roku 1378 sa sídlo spomína ako poddanská dedina ostrihomského arcibiskupstva, do ktorého patrila až do konca feudalizmu.

V roku 1441 sa objavuje meno richtára Mikuláša (Nicolao villico de Zwnyg).

Počas Betlenovho povstania sa v roku 1620 sídlo takmer vyľudnilo a následne sa tu v polovici 17. storočia usadili noví kolonisti. 

Pri požiari v roku 1847 celé sídlo vyhorelo.

V polovici 20. storočia (zdroje uvádzajú konkrétne rok 1950, rok 1943  či rok 1944) bol Komárov pripojený k obci Podunajské Biskupice, čím prestal byť samostatnou obcou.

Obyvateľstvo v 19. a 20. storočí 
V roku 1828 tu bolo 47 domov a žilo tu 341 obyvateľov, v roku 1855 383 obyvateľov a v roku 1884 481 obyvateľov.

V roku 1921 mala obec 615 obyvateľov (93 % Maďarov). Obyvateľstvo tvorili prevažne katolíci.

Pamiatky 
Kostol sv. Jozefa bol postavený v neskororenesančnom slohu v roku 1681. Dal ho postaviť ostrihomský arcibiskup Juraj Slepčiansky-Pohronec údajne na mieste staršieho kostolíka.

Zdroje 

Obce začlenené do Bratislavy
Jozef Iľko

RNDr. Jozef Iľko, CSc. (* 28. február 1939, Lastovce) je slovenský meteorológ, známy dlhodobým prezentovaním a komentovaním predpovedí počasia v rozhlase a televízii.

Životopis 
Narodil sa v šesťčlennej rodine v obci Lastovce na východnom Slovensku. V roku 1961 úspešne ukončil štúdium meteorológie na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a bol mu udelený titul promovaný fyzik. Titul doktora prírodných vied (RNDr.) získal na Masarykovej univerzite v Brne a vedeckú hodnosť kandidáta vied fyzikálno-matematických vied získal na Karlovej univerzite v Prahe. Po dvoch rokoch základnej vojenskej služby, kedy slúžil ako meteorológ na vojenskom letisku, začal pracovať v Hydrometeorologickom ústave (od roku 1982 názov Slovenský hydrometeorologický ústav), kde pôsobil ako vedúci Meteorologickej služobne letisko Sliač. V rokoch 19821987 zastupoval Česko-Slovensko v pracovnej skupine Svetovej meteorologickej organizácie v Ženeve.

Je autorom nepublikovaného Atlasu svetového počasia, viacerých vedeckých článkov a popularizačných diel, napr. Minilexikónu meteorológie (1990). Od januára 1982 do jesene 1997 účinkoval v televízii ako meteorológ, prezentujúc predpovede počasia v reláciách Aktuality a Haló, tu redakcia TN Československej televízie resp. od roku 1991 v Slovenskej televízii a neskôr, od septembra 1999 v relácii Teleráno Televízie Markíza, v ktorej vystupuje dodnes. Účinkoval tiež v Slovenskom rozhlase (rozhlasové stanica Rádio Slovensko a Rock FM Radiu. Bol známy reláciami, v rámci ktorých mohli diváci resp. poslucháči telefonovať do štúdia a spýtať sa ho na predpoveď počasia kdekoľvek vo svete, na čo využíval svoj Atlas svetového počasia.

Od roku 1994 je vdovcom. Má dve dcéry, staršia pracuje v počítačovej spoločnosti, mladšia Katarína Rašlová je lekárkou.

Referencie

Odporúčaná literatúra 
 
 

Narodenia v 1939
Žijúci ľudia
Slovenskí meteorológovia
Absolventi Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského
Absolventi Karlovej univerzity
Osobnosti z Lastoviec
Zoznam europoslancov SR (2004 – 2009)

V Európskom parlamente pôsobili v rokoch 2004 až 2009 títo slovenskí zástupcovia, europoslanci. 

 14 zástupcov zo šiestich politických strán sa zaradilo do troch politických skupín.

Slovenskí europoslanci pôsobili celkovo v 13 stálych výboroch a 2 podvýboroch, 1 dočasnom výbore, a 21 medziparlamentých delegáciách, delegáciách zmiešaných parlamentných výborov a výboroch parlamentnej spolupráce.

Externé odkazy 
 Zoznam na Informačnej kancelárie EP

Zoznamy europoslancov SR
Róbert Károlyi

JUDr., Mgr. Róbert Károlyi (* 12. október 1970, Šaľa) je bývalý a posledný viceprezident Hasičského a záchranného zboru.

Životopis 
V roku 1985 ukončil Vojenské gymnázium SNP v Banskej Bystrici a následne v roku 1993 ukončil štúdium na Vysokej vojenskej pedagogickej škole v Bratislave. Po jej ukončení nastúpil do Vojenského útvaru Vajnory. Koncom roka 1995 sa stal príslušníkom Okresnej správy Zboru PO v Galante. Popri zamestnaní vyštudoval v rokoch 1996 až 2001 Akadémiu Policajného zboru v Bratislave. V roku 2002 sa stal vedúcim oddelenia požiarnej prevencie na Okresnom riaditeľstve HaZZ v Galante. V roku 2004 sa stal riaditeľom Okresného riaditeľstva Hasičského a záchranného zboru v Galante a následne v roku 2005 riaditeľom Krajského riaditeľstva Hasičského a záchranného zboru v Trnave. 

17. novembra 2008 bol vymenovaný do funkcie viceprezidenta HaZZ SR, z ktorej bol odvolaný v roku 2009. Po odchode z HaZZ naďalej pôsobí v oblasti požiarnej ochrany. V roku 2019 bol navrhnutý a zvolený za prezidenta Asociácie pasívnej požiarnej ochrany SR.

Referencie 

Osobnosti zo Šale
Slovenskí hasiči
Absolventi Akadémie Policajného zboru
Muğla

Mugla (tur. Muğla, gr. Μούγλα (Múgla)) je mesto na juhozápadnom pobreží Turecka, v rovnomennej provincií.

História
V staroveku bolo toto územie obývané Kármi, pričom sa dostávalo pod vplyv Grékov, ktorí tu sídlili na neďalekom pobreží a na ostrove Rodos. Územie neskôr pripadlo Peržanom, Macedóncom, Rodosčanom, ktorí sa tu pravdepodobne aj usadili a neskôr Rimanom. Skutočné mesto tu však vzniklo až nekôr, v 10. stor. po Kristovi, kedy sa tu usadili mnohí Gréci z neďalekého Dodekanézu, Peloponézu a tiež ďalších egejských ostrovov. Počas turkokratie tu Gréci stále tvorili väčšinu a držali mestskú ekonomiku, nakoľko sa starali o obchodovanie. Grécka komunita sa v meste dištancovala od miestnych Turkov a tak sa mesto rozdelilo na dva samostatné celky. Významná grécka komunita Mugly a celej západnej Anatólie opustila tieto územia počas grécko-tureckej výmeny obyvateľstva v roku 1923.

Dnes
Dnes patrí Mugla k malým tureckým mestám na západnom pobreží. Má približne 20 000 obyvateľov a jej obchodný význam sa po odchode Grékov zmenšil. Sídli tu však univerzita a mesto je zaujímavé svojou starou architektúrou, ktorá láka veľa turistov. V meste môžeme navštíviť aj tradičný osmanský bazár,  veľkú mešitu Kurşunlu Cami z 15. stor., kúpele (Chammam) z 13. stor. staré grécke a turecké štvrte, vežu z hodinami, ktorú postavil miestny grécky podnikateľ v 19. stor., či miestne múzeum. Z Mugli pochádza známa francúzska herečka, gréckeho pôvodu Anna Mouglalis.

Zdroj
 Ioannis Zografidis-Ellinikes poleis tis Mikras Asias

Mestá v Turecku 
Staroveké Grécko
Gordon Bunshaft

Gordon Bunshaft (* 9. máj 1909, Buffalo, New York, USA – † 6. august 1990, New York) bol americký architekt, ktorý získal v roku 1988 Pritzkerovu cenu.

Študoval na MIT. Bol modernistom, ktorého ovplyvnili architekti Mies van der Rohe a Le Corbusier. Jeho najznámejším dielo je budova Lever House, ktorá je sídlom spoločnosti Lever Brothers. Pracoval s architektom D. E. Stoneom a priemyselným dizajnérom Raymondom Loewym. Bol zamestnancom a neskôr aj partnerom v Newyorskej architektonickej firme Skidmore, Owings a Merrill.

Budovy 
1951 - Lever House - New York
1953 - Manufacturers Hanover Trust Branch Bank - New York
1961 - One Chase Manhattan Plaza'''' - New York
1962 - CIL House - Montreal
1962 - Albright-Knox Art Gallery, prínos - Buffalo (New York)
1963 - Travertine House - East Hampton, New York)
1963 - Beinecke Rare Book and Manuscript Library - Yaleská univerzita, New Haven (Connecticut)
1965 - Banque Lambert - Brusel
1967 - Marine Midland Building - New York
1971 - Lyndon Baines Johnson Library and Museum - Austin (Texas)
1974 - Solow Building - New York
1974 - Hirshhorn Museum and Sculpture Garden - Washington, D.C.
1983 - National Commercial Bank'' - Džidda, Saudská Arábia

Galéria

Iné projekty

Externé odkazy 
 Gordon Bunshaft Pritzker Architecture Prize Laureate

Architekti USA
Modernistickí architekti
Osobnosti z Buffala
Slovenská komora architektov

Slovenská komora architektov je samosprávne profesné združenie, ktoré bolo zriadené zákonom 1. júna 1992. Bola založená pre plnenie štátnej regulácie povolaní architekt a krajinný architekt. Zabezpečuje ich autorizáciu, vedie zoznamy a vykonáva dohľad nad ich výkonmi. Od roku 2003 je SKA členom Architektonickej rady Európy. Má sídlo v Bratislave.

Od roku 2002 zabezpečuje aj architektonické ocenenie CE.ZA.AR.

Externé odkazy 
 www.komarch.sk - oficiálna stánka

Architektonické organizácie
Architektúra na Slovensku
Organizácie založené v 1992
Peter Sklár

Peter Sklár, rodným menom Peter Perďoch (* 25. január 1968, Modra, Slovensko) je slovenský herec.

Už ako dieťa účinkoval v rozhlase, vyštudoval DAMU v Prahe (19881992), kde si zmenil aj meno. Účinkoval v divadlách Ludus, GUnaGU, a.ha, Štúdio L+S, D-dur. 

Účinkoval v skeč-šou S.O.S. v STV spolu s Petrou Polnišovou, Danielom Danglom a Romanom Pomajbom. Účinkoval v slovenskom seriáli Mafstory, kde stvárňoval Alberta Krasňanského, mafiánskeho bossa. Bol novou postavou v seriáli Panelák, kde stvárňoval gynekológa Filipa Malého. Mihol sa aj v seriáli Kutyil s.r.o. či Profesionáli. V súčasnosti stvárňuje postavu starostu Karola Frlajza v sitcome Horná Dolná. Jeho hlas môžeme často počuť prostredníctvom dabingu.

Filmografia
 1997: Domov (TV seriál) 
 1997: Niekedy by som ťa zabila
 2000: Čajová šálka lásky
 2002: English is easy, Csaba is dead (divadelný záznam)
 2004: O dve slabiky pozadu 
 20042008: S.O.S.
 20072012: Mafstory (Albert Krasňanský)
 2008: Profesionáli (Albert Krasňanský)
 2009: Kutyil s.r.o. (Albert Krasňanský)
 20102015: Panelák (Filip Malý)
 2015súčasnosť: Horná Dolná (Karol Frlajz)
 2022súčasnosť: Hranica (Emil Berka)

Referencie 

Slovenskí dabingoví herci
Slovenskí divadelní herci
Slovenskí televízni herci
Osobnosti z Modry