joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Česi

Česi (po česky Češi) sú západoslovanský národ tvoriaci väčšinu obyvateľov Česka. Ich jazyk je čeština, ktorá je úzko príbuzná so slovenčinou a lužickou srbčinou. Medzi Čechov v širšom zmysle sa dnes spravidla rátajú aj Moravania a medzi predkov Čechov patria tiež keltské a germánske národy.

Menšie skupiny dnes žijú v Rakúsku a ostatnej západnej Európe, v Rumunsku, bývalej Juhoslávii, na Slovensku, väčšie v USA a Kanade.

Dejiny 

Česi v Čechách sú potomkami slovanských kmeňov (tzv. českých kmeňov), ktoré do dnešných Čiech prišli v 6. storočí buď z východného Poľska alebo z Panónskej panvy (resp. najprv z východného Poľska a neskôr v druhej vlne z Panónskej panvy). 

Český národ vznikol najskôr v 10. storočí dovŕšením zjednocovania českých kmeňov. Viaceré z nich sa nepodarilo identifikovať, známe sú tieto: 
 Čechovia (podľa ktorých sú pomenovaní Česi) - SZ stredu Čiech, s hradmi Budeč, Levý Hradec, Pražský hrad, Libušín, Tetín
 Zličania - V stredu Čiech, s hradmi Kouřim a Libice
 Dudlebovia - Juh Čiech
 Sedličania - horná Ohře
 Chebania (meno sporné) - okolie Chebu
 Lučania - Poohřie, s hradmi Žatec, Drahúš, Rubín, Hradec pri Kadani, Levousy, Vlastislav, Dřevíč
 Lemúzi (Bilíňania) - povodie Bíliny
 Děčania - okolo hradu Děčín
 Litoměřici - okolo hradu Litoměřice
 Pšovania - okolo hradu Pšov
 Chorváti (Charváti) - Severné Čechy (nie sú identickí s balkánskymi Chorvátmi), s hradmi Kaly a Ostroměř

Kmene sa zjednocovali od 2. pol. 9. stor. Zjednocovanie zavŕšilo vyvraždenie Slavníkovcov v roku 995, ktorí pod svojim panstvom zjednotili Zličanov, Chorvátov a Dudlebov. Pod vládou Přemyslovcov sa bývalé kmeňové oblasti zmenili na hradné územia spravované dosadzovanými úradníkmi.

V rokoch 1918 - 1992 (okrem 1939 - 1945) Česi žili spolu so Slovákmi v spoločnom štáte Česko-Slovensko, a predtým v rokoch 1526 - 1918 žili spolu so Slovákmi, Rakúšanmi, Maďarmi a pod. v habsburskej monarchii resp. Rakúsko-Uhorsku.

Prakticky od svojho príchodu do Čiech, najmä však od konca 9. storočia a vrcholne v 17. - 18. storočí (tzv. doba temna), boli Česi pod značným kultúrnym, politickým a jazykovým vplyvom susedných Frankov/východných Frankov/Nemcov. Od 13. storočia sa Nemci usídľovali aj v celom pohraničí Čiech a Moravy, odkiaľ boli vysídlení po druhej svetovej vojne. Ich miesto čiastočne zaujali Slováci.

Charakteristika

Jazyk 
Česi hovoria češtinou, západoslovanským jazykom, ktorý má celosvetovo 12 miliónov hovorcov. Ide o flektivný jazyk, vyznačujúci sa komplikovaným systémom skloňovanie a časovanie. K písomným záznamom používa latinku, obohatenú o znaky s diakritikou. Pre výslovnosť je charakteristický pevný prízvuk, opozícia dĺžky samohlások a špecifická spoluhláska/ř. Čeština je oficiálnym jazykom Česka a Európskej únie, tiež je vzájomne zrozumiteľná sa slovenčinou a lužickou srbčinou.

Iné projekty

Referencie

Externé odkazy 
Steinhübel: Kapitoly z najstarších českých dejín
 
Česko
Slovania
Dionýzos

Dionýzos (iné názvy: Dionysos, Dionýsos, Dionýz, Bakchos, Bakchus; po grécky Dionysos/iný prepis Dionýsos alebo Bakchos, po lat. Dionysus alebo Bacchus) bol starogrécky a starorímsky boh vína, vinohradníctva, úrody, plodnosti a zábavy. Syn Dia a dcéry kráľa Kadma Semely (vnuk Area a Afrodity). Čo vlastne v preklade znamená že Dionýzos bol prapravnuk Area. Tiež je tu ďalší fakt na zamyslenie. Ak bola Dionýzova mama smrtelníčka, malo by to znamenať že Dionýzos je poloboh a nie boh. Tiež sa vie že Semela veľmi chcela vidieť Diovu pravú božskú podobu. Prehovárala ho dlho až jej nakoniec vyhovel a to ju stálo život, pretože žiaden človek ten pohľad nemôže prežiť. Tá žiara je až veľmi veľká. Ale Zeus nejakým spôsobom Dionýza zachránil. Nenechal ho zomrieť. Všil si ho do stehna a tam ďalej žil až kým nenastal čas narodiť sa. Narodil sa ako syn Dia, to áno, lenže nesedí tu viacej vecí. Ako je možné, že mal až takú veľkú božskú moc, keď jeho mama bohyňou nebola? Ktovie. Polobohovia sa nerodia s takou velikánskou mocou a už vôbec sa nerodia nesmrteľní. Ale on akosi nesmrteľný je. Podľa bežných vzorcov a schém by mal byť polobohom ako bol napr. Herkules alebo Perseus. Možné tiež je, že sa s tou mocou nenarodil, ale dal mu ju neskôr Zeus, ako dar svojmu synovi a urobil z neho ozajstného boha vína. Každý rok sa na jeho počesť konali v Aténach slávnosti Dionýzie (bakchanálie) a Lénaje.

Báje mu pripisujú objavenie viniča. Preto bol pre Grékov bohom vína a neviazanosti a predstavoval intuitívnu, spontánnu stránku bytia. Tí, ktorí ho uctievali, sa oddávali divokým výstrelkom, pri ktorých odhadzovali zábrany i svoju obvyklú totožnosť. Tancovali s takmer nadľudským nasadením a pocitom posadnutosti, ako vyznávači, či dokonca dočasne vtelení bohovia. Nakoniec sa úplným vyčerpaním zrútili a zaspali tam, kde im nohy vypovedali poslušnosť. Oslavy Bakcha a vína - bakchanálie - sa v cisárskom Ríme zmenili na divoké orgie, takže boli zakázané. Oslavy na jeho počesť boli najdivokejšie oslavy v starovekom svete. Keďže sa Dionýzos nazýval boh plodnosti, tak mal ako aj iní bohovia milenky. Jedna z jeho mileniek, smrteľníčka Amedis mu porodila  dcéru Ruan. Ďalší potomkovia Dionýza sú Amachon (bohyňa ľudského šťastia a ochrankyňa detí) a jej sestra Salome (bohyňa plodných). Jeho symboly sú leopard, brečtan, vinič, palica ovenčená viničom a brečtanom a roh hojnosti. Dionýzos neskôr našiel na opustenom ostrove princeznú Ariadnu, ako si šla oči vyplakať z toho ako ju Tézeus nemilo odkopol. Dionýzos sa o ňu postaral, pomohol jej a zaľúbili sa do seba. Dokonca ju zobral na Olymp.

Pozri aj 
 Zoznam postáv gréckej mytológie

Iné projekty 

Grécki bohovia
Rímski bohovia
Víno
James Dewey Watson

James Dewey Watson (* 6. apríl 1928, Chicago, Illinois, USA) je americký biochemik.

V roku 1962 dostal Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu za objav molekulárnej štruktúry nukleových kyselín a ich významu pre prenos informácie dedičnosti v živej hmote.
Je spoluobjaviteľ molekulovej štruktúry DNA.

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 James Dewey Watson na stránke Nobelovej ceny .

Osobnosti zo Chicaga
Biochemici USA
Genetici USA
Ateisti USA
Osobnosti USA anglického pôvodu
Osobnosti USA írskeho pôvodu
Osobnosti USA škótskeho pôvodu
Nositelia Nobelovej ceny za fyziológiu alebo medicínu
Nositelia Nobelovej ceny z USA
Nositelia National Medal of Science
Nositelia Presidential Medal of Freedom
Držitelia Radu britského impéria
Držitelia Copleyovej medaily
Absolventi University of Chicago
Absolventi University of Cambridge
Vyučujúci na Harvard University
Členovia American Academy of Arts and Sciences
Členovia United States National Academy of Sciences
Ilya Prigogine

Ilya Prigogine (; * 25. január 1917, Moskva, Rusko – † 28. máj 2003, Brusel, Belgicko) bol belgický fyzik a chemik židovského pôvodu narodený v Rusku. V roku 1977 získal Nobelovu cenu za chémiu za rozpracovanie termodynamiky nerovnovážnych, nezvratných systémov.

Životopis 
Od roku 1950 bol profesorom na Slobodnej univerzite Brusel a od 1970 na Texaskej univerzite v Austine. Okrem problémov termodynamiky sa zaoberal aj problémami prenosu informácie.

Prigogine odvodzuje z niektorých fyzikálnych teórií všeobecnejšie dôsledky a z výsledkov svojho skúmania vývoja modernej vedy odvodzuje závery týkajúce sa formy paradigmy súčasnej vedy; najmä vývoj kvantovej mechaniky vytvára novú epistemologickú situáciu: klasický model vedy, ktorý izoluje človeka ako poznávajúcu bytosť od prírody, musí byť nahradený modelom „novej aliancie“, v ktorom bude rehabilitovaný prirodzený svet.

Výskum nezvratných procesov najmä v neizolovaných systémoch priviedol Prigogina k záveru, že po prekročení určitého prahu nestability sa objavuje samoorganizácia, spontánna aktivita zvaná disipatívna organizácia.

Problém stability priviedol Prigogina k novej koncepcii objektu: fungovanie disipatívnych štruktúr sa nedá vysvetliť bez odkazu na nepredvídateľné prvky.

Diela 
 Ilya Prigogine & Isabelle Stengers Order out of Chaos: Man's new dialogue with nature, 1984, Flamingo, ISBN 0-00-654115-1
 Ilya Prigogine From Being To Becoming, 1980, Freeman, ISBN 0-7167-1107-9
 G. Nicolis and Ilya Prigogine Self-Organization in Non-Equilibrium Systems, 1977, Wiley, ISBN 0471024015
 I. Prigogine Thermodynamics of Irreversible Processes Second Edition, 1961, Wiley, Library of Congress Catalog Card Number 61-12683
 I. Prigogine (Editor-in-Chief), Chaotic Dynamics and Transport in Fluids and Plasmas, 1993,ISBN 0-88318-923-2. Resaarch Trends in Physics Series founded by V. Alexander Stefan and published by the American Institute of Physics Press (presently * Springer, New York)
 Ilya Prigogine, End of Certainty, 1997, The Free Press, ISBN 0-684-83705-6

Externé odkazy 
 Ilya Prigogine na stránke Nobelovej ceny

Zdroj 
 

Osobnosti z Moskvy
Belgickí chemici
Belgickí fyzici
Ruskí fyzici
Ruskí chemici
Chemici židovského pôvodu
Ruské osobnosti židovského pôvodu
Belgické osobnosti židovského pôvodu
Nositelia Nobelovej ceny za chémiu
Belgickí nositelia Nobelovej ceny
Ruskí nositelia Nobelovej ceny
Vyučujúci na University of Chicago
Členovia American Academy of Arts and Sciences
Členovia United States National Academy of Sciences
Wojciech Jaruzelski

Wojciech Jaruzelski (* 6. júl 1923, Kurów, Poľsko – † 25. máj 2014, Varšava) bol poľský politik a generál. 

Počas druhej svetovej vojny bol členom poľských jednotiek v ZSSR. 

11. februára 1981 bol zvolený za premiéra, 13. decembra vyhlásil v krajine výnimočný stav a do roku 1983 bol predsedom „Vojenskej rady národnej záchrany“. Zároveň bol v rokoch 19811989 prvým tajomníkom Ústredného výboru Poľskej zjednotenej robotníckej strany (teda komunistickej strany). V rokoch 1989 až 1990 bol nakoniec prezident Poľska.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Mít pořádek jako v Československu - Rozhovor s generálem Wojciechem Jaruzelským o Husákovi, o srpnu 1968 a o kosmonautech 
 Jaruzelski se omluvil za invazi z 21. 8. 1968
 Miroslav Šuta: I marxističtí diktátoři jsou diktátoři - Genocida v Etiopii a 25 let od vyhlášení výjimečného stavu v Polsku
 Adam Michnik: Vztek a hanba, smutek a hrdost

Prezidenti Poľska
Poľskí politici
Držitelia Radu priateľstva medzi národmi
Poľské osobnosti studenej vojny
Predsedovia vlády Poľska
Údolie kráľov

Údolie kráľov () je údolie v Egypte, ktoré slúžilo ako pohrebisko faraónov a iných vysoko postavených osôb v období Novej ríše, od 18. po 20. dynastiu. Rozdeľuje sa na Východné údolie a Západné údolie. Vo Východnom údolí je dosiaľ nájdených 65 hrobiek a nachádzajú sa tu najvýznamnejšie hrobky. Niektoré sú prístupné pre verejnosť už od staroveku, ale zo 65 hrobiek nie sú verejnosti prístupné skoro žiadne, nakoľko na väčšine z nich pracujú reštaurátori. Prvým, tu pochovaným panovníkom bol zrejme Thutmose I., čo bolo okolo r. 1512 pred Kr. Najznámejšou hrobkou je hrobka č. 62, ktorá patrí panovníkovi Tutanchamonovi. Hrobku objavil v r. 1922 Howard Carter.

Oficiálny názov pohrebiska v starovekom Egypte bol Veľká a majestátna nekropola miliónov rokov faraónov, života, sily, zdravia západne od Téb, alebo skrátene Veľké pole ().

Pozri aj 
 Zoznam hrobiek v Údolí kráľov

Externé odkazy 
Egypt, Travelon

Archeologické lokality v Egypte
Zoznam tektonických platní



Hlavné (veľké) platne 
 Africká platňa
 Antarktická platňa
 Austrálska platňa
 Eurázijská platňa
 Juhoamerická platňa
 Pacifická platňa
 Severoamerická platňa

Malé platne 

 Amurská platňa
 Arabská platňa
 Filipínska platňa
 Indická platňa
 Karibská platňa
 Kokosová platňa
 Ochotská platňa
 platňa Nazca
 platňa Scotia
 platňa Yangtze
 Somálska platňa
 Sundská platňa

Mikroplatne 
 Alcapa
 Anatólska platňa
 Apulská platňa
 Bandská platňa
 Barmská platňa
 Egejská platňa
 Galapážska platňa
 Karolínska platňa
 Kermadecká platňa
 Mariánska platňa
 Molucká platňa
 Okinawská platňa
 Panamská platňa
 platňa Altiplano
 platňa Balmoral Reef
 platňa Birds Head
 platňa Conway Reef
 platňa Futuna
 platňa Juan de Fuca
 platňa Juan Fernandez
 platňa Južný Bismarck
 platňa Manus
 platňa Maoke
 platňa Niuafo’ou
 platňa Nové Hebridy
 platňa Rivera
 platňa Severný Bismarck
 Sandwichská platňa
 Severoandská platňa
 Shetlandská platňa
 Šalamúnska platňa
 Timorská platňa
 Tonžská platňa
 Veľkonočná platňa
 Woodlarkská platňa

Zaniknuté platne 
 Farlonská platňa
 Kulská platňa

Externé odkazy 
 Bird, P. (2003) Digitálny model platní (anglicky)

Tektonické platne
Tektonické platne
Janko Silan

Janko Silan (vlastným menom Ján Ďurka; * 24. november 1914, Sila – † 16. máj 1984, Važec) bol slovenský básnik katolíckej moderny a rímskokatolícky kňaz.

Životopis 
Po absolvovaní ľudovej školy v Sile vyštudoval gymnázium v Nitre. 
V rokoch 1936 – 1941 študoval teológiu v Spišskej Kapitule a 22. júna 1941 bol v katedrále sv. Martina v Spišskej Kapitule vysvätený za kňaza. Na svoje prvé kaplánske miesto prišiel do Ždiaru k administrátorovi Jánovi Kušnírovi. V Tatrách strávil niekoľko rokov svojho života. Zo Ždiaru vo februári 1945, bezprostredne po vstupe Červenej armády, odišiel do Liptovského Hrádku. Krátko potom založil vydavateľstvo a časopis Verbum a začal redigovať edíciu „Lux“. Neskôr odišiel do Važca, kde pôsobil ako správca farnosti. 

Básnik Karol Strmeň nazval v roku 1981 Silana „svätcom slovenskej poézie”. V archíve Slovenskej národnej knižnice v Martine sa nachádza 3 809 jednotiek Silanovej rukopisnej pozostalosti.

Tvorba 
Prvé básne začal písať už ako gymnazista, uverejňoval ich od roku 1933 v časopisoch Svojeť, Pero, Elán, Kultúra a Slovenské pohľady. Počas jeho pobytu v Tatrách ho ovplyvnila tvorba básnika Rainera Maria Rilkeho. V tvorbe čerpal z vlastných trpkých zážitkov a skúseností a snažil sa z hľadiska kresťanského učenia básnicky definovať zmysel ľudskej existencie. Sústredil sa na osud človeka a básnika v zložitých životných situáciách. V ďalších zbierkach postupne opúšťal pesimistický tón, i keď sa ho úplne nezbavil. Prekonával ho však svojím kresťanským svetonázorom. Jeho verš je technicky vyzretý, disciplinovaný a melodický. Z politických a ideologických dôvodov sa po vojne odmlčal a až po dvadsiatich rokoch, v roku 1969 sa literárne vrátil básnickou zbierkou Oslnenie.

Dielo 
 1936 – Kuvici
 1939 – Rebrík do neba
 1941 – Slávme to spoločne
 1943 – Kým nebudeme doma
 1943 – Piesne z Javoriny
 1947 – Piesne zo Ždiaru
 1948 - Úbohá duša na zemi 
 1966 – Triptych I
 1966 – Triptych II.: Tri návštevy
 1967 – Sám s vami, knižný výber z tvorby
 1968 – Triptych III.: Dve bolesti, jedna radosť
 1969 – Triptych IV:Tri balady
 1969 – Oslnenie
 1980 – Katolícke piesne z Važca
 1984 – Ja som voda a iné verše
 1990 – Piesne z Važca, výber zo zbierky Katolícke piesne z Važca
 1991 – Dom opustenosti, (dielo bolo dokončené už v roku 1970)

Referencie 

Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Slovenskí rímskokatolícki kňazi
Katolícka moderna
NGC 1387

NGC 1387 je galaxia v súhvezdí Pec, ktorú objavil anglický astronóm John Herschel 25. decembra 1835.

Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 10,8.

Pozri aj 
 Zoznam NGC objektov

Súhvezdie Pec
1387
Astronomické objekty objavené v roku 1835
Zlá výchova

Zlá výchova () je film španielskeho režiséra Pedra Almodóvara z roku 2004.

Sondáž ľúbostného vzťahu medzi dvomi maloletými chlapcami, pedosexuálnej lásky katolíckeho kňaza k chlapcovi, ale aj života homosexuálov, transsexuálov, transvestitov a narkomanov, to je tematická a motivická paleta, ktorá sa v almodóvarovskej poetike mení na postmodernú hru so žánrom melodrámy, predostierajúcou svojskú, originálnu koncepciu základného hnacieho impulzu človeka - vášne. Nemoralizujúca, empatická výpoveď rozvrstvuje množstvo metafilmových a metatextových narážok a otvára tabuizované otázky súčasnej spoločnosti.

V 80. rokoch sa v Madride stretávajú dvaja muži - herec Ignacio a režisér Enrique, ktorých spája spoločná minulosť, detstvo strávili v katolíckej škole pre chlapcov. Enrique sa rozhodne natočiť nový film podľa scenára, ktorý napísal Ignacio a ktorý je inšpirovaný ich detstvom a ich spoločným prvým ľúbostným vzťahom. Počas získavania podkladov pre svoj film Enrique zisťuje, že Ignacio nie je ten, za koho sa vydáva. Je to Juan, brat Ignacia, ten zomrel na predávkovanie drogami. K rozuzleniu príbehu prispieva aj bývalý kňaz a riaditeľ katolíckej školy, otec Manolo, ktorého začne Ignacio vydierať a žiada od neho peniaze. Tak sa stretáva s Juanom, ktorý žije so svojim bratom a stanú sa milencami. Nakoľko Ignacio neupustí od finančných požiadaviek, Juan s Manolom sa rozhodnú, že sa ho zbavia. Predávkujú ho heroínom, aby to vyzeralo ako nešťastná náhoda. Film sa končí v momente, keď Enrique konfrontuje Juana, ktorý odchádza z jeho domu, pričom mu podá kúsok papiera, na ktorom je odkaz od Ignacia napísaný tesne pred jeho smrťou.

Externé odkazy 
 Film na imdb.com 
 Film na filmklub.sk

Španielske filmy
Filmy z 2004
Filmy podľa názvu
Filmy s LGBT témou
Britské indickooceánske územie

Britské indickooceánske územie je jedno zo zámorských území Spojeného kráľovstva nachádzajúce sa v Indickom oceáne, na polceste medzi Afrikou a Indonéziou. Patrí sem 6 atolov z Čagoských ostrovov s vyše 1000 ďalšími menšími ostrovmi.

Najväčším ostrovom je Diego Garcia, miesto spojeného vojenského ústavu Spojeného kráľovstva a Spojených štátov amerických. Okrem vojakov sú ostrovy neobývané.

Iné projekty 

Ostrovy Spojeného kráľovstva
Zámorské územia Spojeného kráľovstva
Elektrické napätie

Elektrické napätie je fyzikálna veličina, ktorá vyjadruje rozdiel elektrického potenciálu dvoch bodov a predstavuje energiu potrebnú na premiestnenie elektrického náboja medzi týmito dvoma bodmi v určitom elektrickom poli.

 Značka: U
 Základná jednotka: volt, značka V
 Meracie prístroje: voltmeter, osciloskop

Zdroje elektrického napätia
 elektrochemický (galvanický) článok (a ich batéria)
 rotačné generátory (alternátor, dynamo)

Vzťah k iným veličinám 
Elektrické napätie je úzko zviazané s elektrickým prúdom, ktorý vzniká pri priložení elektrického napätia na vodivé predmety v súlade s Ohmovým zákonom.

Podľa Ohmovho zákona je medzi prúdom prechádzajúcim vodičom a napätím na vodiči nasledovný vzťah:

Súčin jednosmerného napätia a jednosmerného prúdu je výkon:

Pre striedavé:

kde  je uhol medzi napätím a prúdom.

Ak je daná intenzita elektrického poľa  v priestore, potom elektrické napätie medzi ľubovoľnými dvoma bodmi  a  vypočítame zo vzťahu

čo je rovné rozdielu potenciálov v daných bodoch.

Elektrické veličiny
NGC 1535

NGC 1535 je planetárna hmlovina v súhvezdí Eridanus, ktorú objavil britsko-nemecký astronóm William Herschel 1. februára 1785.

Jej zdanlivá hviezdna veľkosť je 9,6.

Pozri aj 
 Zoznam NGC objektov

Súhvezdie Eridanus
1535
Astronomické objekty objavené v roku 1785
Stoličný potok (prítok Čiernej vody)

Stoličný potok je vodný tok na juhozápadnom Slovensku, preteká územím okresov Pezinok, Senec a Galanta. Je to ľavostranný prítok Čiernej vody s dĺžkou 38,9 km a je tokom III. rádu. Priemerná lesnatosť povodia dosahuje 20%.

Stoličný potok je typom nížinného vodného toku, s maximálnym odtokom vo februári a v marci. Podunajskou nížinou preteká čiastočne upraveným a napriameným korytom, ktoré križuje niekoľko zavlažovacích kanálov. Preteká úrodnou oblasťou tzv. Uľanskej mokrade a severne od Stoličného potoka začína Trnavská tabuľa. Okolie potoka je miestami porastené lužnými drevinami. Vodná hladina býva niekedy, hlavne v lete, zarastená vodným rastlinstvom.

Prameň 
Pramení v Malých Karpatoch, v podcelku Pezinské Karpaty, na východnom svahu Veľkej homole () v nadmorskej výške okolo .

Opis toku 
Spočiatku tečie na východ cez rekreačnú oblasť Harmónia, ešte na jej území sa stáča prechodne na juh a zľava priberá vedľajšie rameno Vištuckého potoka. Preteká vinohradníckou oblasťou a následne vstupuje do intravilánu mesta Modra a zároveň do Podunajskej pahorkatiny (podcelok Trnavská pahorkatina). Na území mesta priberá najprv pravostranný prítok z juhovýchodného svahu Peprovca (), potom opäť sprava prítok z južného svahu Malej Homole (). Južne od mesta sa na ľavom brehu oddeľuje vedľajšie rameno, na ktorom je vybudovaná malá vodná nádrž.

Následne priberá pravostranný Trniansky potok a mení smer toku na juhovýchod. Sprava následne priberá prítok vznikajúci východne od obce Vinosady, z ľavej strany Procházkov potok a preteká Šenkvicami. Za obcou priberá zľava Hruškový potok a napája vodnú nádrž Blatné.

Z priehrady už vyteká rozšíreným korytom, pokračuje cez obec Blatné, kde vytvára niekoľko zákrut a vstupuje na Podunajskú rovinu (podcelok Uľanská mokraď, kde koryto križuje Čatajský potok a východným smerom obteká z juhu obec Veľký Grob. Z ľavej strany priberá Vištucký potok, pokračuje východojuhovýchodným smerom oblasťou viacerých kanálov a tiež sústavy rybníkov pri obci Pusté Úľany, najprv štyroch na ľavom brehu, vzápätí priberá ľavostranný Tarnocký kanál a preteká okolo sústavy ďalších štyroch rybníkov na pravom brehu. 

Potom sa stáča na juhovýchod a tečie súbežne s pravobrežným kanálom Boldog-Sládkovičovo. Za osadou Nový dvor sa stáča na juh, sprava priberá spomenutý kanál, preteká západným okrajom mesta Sládkovičovo a oblúkom sa v katastrálnom území obce Veľké Úľany vlieva v nadmorskej výške cca  do Čiernej vody.

Iné projekty 

Potoky na Slovensku
Povodie Malého Dunaja
Vodné toky v Malých Karpatoch
Vodné toky v Podunajskej pahorkatine
Vodné toky na Podunajskej rovine
Vodné toky v okrese Galanta
Vodné toky v okrese Pezinok
Vodné toky v okrese Senec
Kamzík

Kamzík môže byť:
v biológii: 
slovenské rodové meno (i) rodov Rupicapra a Oreamnos, alebo (ii) rodov Rupicapra, Oreamnos a Naemorhedus (rod Naemorhedus je mimochodom zhodný s (naj)starším vymedzením druhu Naemorhedus goral [slovenské názvy: goral sivý, goral, kamzík tmavý či kamzík goral]), alebo (iii) rodov Rupicapra, Oreamnos, Naemorhedus a Capricornis (rod Capricornis sa istý čas považoval za súčasť rodu Naemorhedus, t.j. existoval rod Naemorhedus v širšom zmysle), pozri pod turovité (alebo pozri Rupicapra, Oreamnos, Naemorhedus a Capricornis)
staršie: kamzík vrchovský (v najširšom zmysle, čiže to, čo sú dnes všetky recentné druhy z rodu Rupicapra), pozri Rupicapra a kamzík vrchovský
durínsky králik
vrch v Malých Karpatoch v Bratislave, pozri Kamzík (vrch)
televízna veža v Bratislave na vrchu Kamzík, pozri Televízna veža na Kamzíku

Zdroje
Karol II. (Anglicko)

Karol II. (* 29. máj 1630, Londýn, Anglicko – † 6. február 1685, Londýn) bol kráľ Anglicka, Škótska a Írska z dynastie Stuartovcov (1660 – 1685 de facto, aj keď de iure od roku 1649).

Životopis 
Narodil sa ako druhý syn Karola I. a Henrietty Márie Bourbonskej, dcéry francúzskeho kráľa Henricha IV.

V roku 1649 v dôsledku občianskej vojny jeho otca popravili a Karol II., ktorý sa v tom čase nachádzal na kontinente, kam ho poslali z dôvodu obáv o jeho život, sa stal de iure novým kráľom. Aj keď v Anglicku vyhlásili republiku s názvom Spoločenstvo Anglicka na čele s Oliverom Cromwellom, Karola vyhlásili za kráľa Škótov za podmienky, že škótska cirkev si zachová svoju presbyteriánsku podobu a nebude nútená prijať anglikánstvo. Jeho súhlas s touto podmienkou významne prispel k jeho popularite v Škótsku a zároveň neobľúbenosti v Anglicku. Po korunovácii za kráľa Škótov a následnej neúspešnej invázii do Anglicka v roku 1651 sa Karol II. musel uchýliť do španielskeho exilu.

Stuartovská reštaurácia 
Po smrti Olivera Cromwella v roku 1658 a abdikácii jeho menej schopného syna Richarda sa vtedajší republikánsky správca Škótska George Monck z obáv pred hroziacim nástupom anarchie rozhodol využiť situáciu, a potom, čo vojensky ovládol Anglicko, podporil v roku 1660 Karolovo znovudosadenie na trón (tzv. stuartovská reštaurácia).

Aj keď Karol II. zomrel bez manželského potomstva, a kráľom sa tak stal jeho brat Jakub II., zanechal veľa ľavobočkov.

Genealógia

Iné projekty 

Králi Anglicka
Králi Škótska
Vládcovia Írska
Následníci trónu
Protestantskí panovníci
Judáš Iškariotský

Judáš Iškariotský (Judáš je pogréčtená forma mena Júda; Iškariotský je z hebr. אש קרת - muž z Kariotu) syn Šimona Iškariotského, bol jeden z dvanástich apoštolov a podľa Nového Zákona zradca Ježiša Krista.

Životopis
Judáš Iškariotský mal na starosti financie apoštolov, ale bol zlodej (Evanjelium podľa Jána 12,6). Pri tzv. poslednej večeri Ježiš Kristus predpovedal, že ho Judáš zradí. Pred Veľkou nocou Judáš Iškariotský zradil Ježiša Krista za tridsať strieborných židovskej veľrade. V Getsemanskej záhrade označil Ježiša Krista tým, že ho pobozkal. Keď si uvedomil, čo spôsobil, spáchal samovraždu obesením.

Prenesený význam
Slovom judáš sa v prenesenom význame označuje zradca, podvodník, nedôveryhodný človek. Spojenie judášsky groš sa spája s nekalou činnosťou, korupciou, úplatnosťou či zradou. To isté platí aj o spojení judášsky bozk.

Referencie

Iné projekty 

Biblické postavy
Apoštoli
Obete samovrážd
Eduard I. (Anglicko)

Eduard I. (* 17. jún 1239, Londýn, Anglicko – † 7. júl 1307, Burgh by Sands, Anglicko) zvaný Kladivo na Škótov (angl. Hammer of the Scots) bol kráľ Anglicka, pán Írska a vojvoda akvitánsky (12721307).

Išlo o úspešného panovníka, ktorý prechodne posilnil kráľovskú moc, definitívne si podmanil Wales ale nedokázal ovládnuť Škótsko. Väčšinu jeho úspechov (okrem otázky Walesu) však celkom znehodnotila vláda jeho syna Eduarda II.

Genealógia

Iné projekty 

Králi Anglicka
Vládcovia Írska
Plantagenetovci
Katolícki panovníci
Osobnosti križiackych výprav
Elektrický odpor

Elektrický odpor je fyzikálna veličina, ktorá vyjadruje schopnosť materiálu zabraňovať prechodu elektricky nabitých častíc. Je definovaný ako podiel napätia a prúdu prechádzajúceho predmetom následkom tohto napätia.

Ohmov zákon pre časť elektrického vodiča: elektrický prúd pretekajúci vodičom je priamo úmerný rozdielu elektrických napätí na koncoch vodiča a nepriamo úmerný elektrickému odporu vodiča:

Z Ohmovho zákona vyplýva, že podiel   je pre daný vodič konštantný a nezávislý od napätia alebo prúdu vo vodiči. Potom pre každý vodič môžeme zaviesť charakteristickú veličinu – elektrický odpor R. Vodiče, pre ktoré platí Ohmov zákon, nazývame lineárne (ohmické), ostatné vodiče nazývame nelineárne.

Značkou elektrického odporu je R a jeho jednotkou je ohm (Ω). Elektrický odpor môžeme zmerať ohmmetrom alebo za pomoci RLC mostíka. Súčiastkou s definovaným elektrickým odporom je rezistor.

Merný odpor 
Merný odpor je odpor vodiča jednotkovej dĺžky a jednotkového prierezu. Rešpektuje skutočnosť, že rôzne materiály kladú elektrickému prúdu rôzny odpor, pretože majú rôznu štruktúru. Jeho značkou je ρ a jednotkou je ohm meter (Ωm).

Elektrické veličiny
Zobor (vrch)

Zobor je vrch nad mestom Nitra v najjužnejšom geomorfologickom podcelku pohoria Tribeč.

Charakteristika 
Je to vrchol v zoborskej skupine Tribeča nad Podunajskou pahorkatinou a mestom Nitra, dosahuje nadmorskú výšku  Vrchol tvorí prírodná rezervácia Zoborská lesostep, po svahoch sú vinice. Je to vyhliadkový bod na široké okolie. Do r. 1994 sem z Nitry premávala sedačková lanovka, ktorá bola odstavená a zdevastovaná. V súčasnosti je z bezpečnostných dôvodov z veľkej časti rozobratá, no pripravuje sa výstavba novej, o niečo kratšej lanovky.

Je tu viacero archeologických nálezísk. Na vrchole kopca bolo praveké hradisko, ktoré v 9. storočí pravdepodobne využívali Slovania ako útočištné hradisko (obvod valov bol takmer 3 kilometre). Na juhozápad od vrchu sa nachádzal už počiatkom 11. storočia kláštor benediktínov, ktorý sa prvýkrát spomína v roku 1111 (Zoborské listiny); spomína sa tu škola, ktorá je najstaršou doloženou školou na Slovensku. Kláštor možno vznikol už v 9. storočí. Neskôr na jeho mieste vznikol kláštor kamaldulov. Na juhovýchodnom výbežku Zobora sa nachádzalo slovanské hradisko, ktoré vzniklo koncom 8. storočia (pod základmi kostola z 11. storočia sa tu našiel starší kostol). Spolu s hradiskom na vrchole Zobora a ďalšími hradiskami tvorili v 9. storočí základ osídlenia veľkomoravskej Nitry.

Zoborské pramene 
 Prameň na Martinskej ulici
 Prameň Buganka
 Prameň Šindolka
 Prameň na Kláštornej ulici
 Svoradov prameň
 Prameň na Pivonkovej ulici

Prístup 
 po  značke z mesta Nitra ()
 po  značke z obce Žirany () 
 po  značke z mestskej časti Nitry – Dražovce

Referencie

Pozri aj 
 Vysielač Zobor
 Zoborská lesostep
 Svoradova jaskyňa
 Kostol svätého Michala archanjela (Dražovce)
 Lupka

Iné projekty

Externé odkazy 
 Historické fotografie Zobora
 Zoborská lanovka
 Panoramatické fotografie Nitry z kopca Zobor

Vrchy v Tribeči
Geografia Nitry
Archeologické lokality na Slovensku
Dejiny Slovenska
Vrchy v okrese Nitra
Emma Goldmanová

Emma Goldmanová (* 27. jún 1869, Kaunas, Litva – † 14. máj 1940, Toronto, Kanada) bola americká anarchistka a komunistická aktivistka.

Narodila sa v židovskej rodine v Litve. Keď mala trinásť rokov, rodina sa po zavraždení cára Alexandra II. v čase politických represií presťahovala do Petrohradu.

V roku 1885 emigrovala ako šestnásťročná s nevlastnou sestrou Helenou do Ameriky, kde sa rýchlo skontaktovala s ruskými exulantmi a anarchistami.

Nekompromisne presadzovala právo každého indivídua na sebaurčenie a zo začiatku sa hlásila k násiliu ako prostriedku politického boja proti vykorisťovaniu a utlačovaniu. Neskôr sa od tohto postoja dištancovala. 

V rokoch 189596 absolvovala vo Viedni kurz pre pôrodné babice. Po návrate do USA naďalej bojovala za slobodu prejavu a začala propagovať ideál „slobodnej lásky“, čo znamenalo, že základom bola vzájomná úcta medzi partnermi, nie model malomeštiackej rodiny. 

Goldmanová vydávala časopisy (Mother Earth – Matka Zem) a publikovala knihu Anarchism and Other Essays (Anarchizmus a iné eseje, 1911). Zasadzovala sa za zverejňovanie informácií o kontrole pôrodnosti. 

Počas prvej svetovej vojny protestovala proti nútenému odvodu mužov, za čo sa v roku 1917 dostala na dva roky do väzenia s priateľom Alexandrom Berkmanom. Po návrate z väzenia oboch deportovali do Ruska, kde ich počiatočné sympatie k boľševikom vystriedalo poznanie skutočnosti, že ich ciele sa v revolučnom Rusku nedajú realizovať. 

V nasledujúcich rokoch bývala v Nemecku, Francúzsku, Anglicku, Švédsku a v Kanade. 

Po Berkmanovej samovražde v roku 1936 zaujala Goldmanovú Španielska občianska vojna, preto odišla do Katalánska a odtiaľ do Londýna propagovať republikánske Španielsko. Počas cesty v Kanade usporiadala zbierku, dostala však mozgovú porážku a ako sedemdesiatročná zomrela v Toronte.

Externé odkazy 
 Feministická skupina 8. marca

Anarchisti USA
Ateisti USA
Karol Virsík

prof. MUDr. Karol Virsík, DrSc. (* 25. august 1915, Malacky – † 21. december 2009, Bratislava) bol slovenskou osobnosťou novodobej medicíny.

Životopis 
V tridsiatych rokoch vyštudoval Lekársku fakultu Univerzity Komenského. Od roku 1946 bol asistentom na I. internej klinike Lekárskej fakulty u profesora Dérera, v roku 1949 stal primárom  a v roku 1950 aj zástupcom prednostu Kliniky tuberkulózy Lekárskej fakulty.

V roku 1952 bol poverený vybudovaním tuberkulózneho dispenzáru v priestoroch bývalého kaštieľa v Podunajských Biskupiciach - v súčasnosti celok pod názvom Národný ústav tuberkulózy a respiračných chorôb (NUTaRCH). Zlepšeniu starostlivosti o pacientov s pľúcnymi ochoreniami sa venoval viac ako 50 rokov. Do vysokého veku bol neustále aktívny a prispieval svojimi vedomosťami k rozvoju slovenskej pneumológie. Uverejnil viac ako 260 odborných prác v domácej a zahraničnej literatúre, je autorom alebo spoluautorom 21 knižných publikácií.

V Slovenskej lekárskej spoločnosti bol profesor Virsík  v rokoch 1969 - 1973 prvým podpredsedom a členom predsedníctva, dlhoročným predsedom a členom výboru Slovenskej pneumologicko  - ftizeologickej spoločnosti. Je čestným členom viacerých zahraničných odborných spoločností. Ako vedúca osobnosť v odbore tuberkulóza a respiračné choroby bol členom pléna Vedeckej rady ministerstva zdravotníctva, bol hlavným československým koordinátorom výskumných úloh v rámci Štátneho plánu technického rozvoja, za ktorých úspešné vyriešenie dostal spolu s kolektívnom spoluautorov v roku 1981 Cenu ministra zdravotníctva  a v roku 1986 Cenu predsedu komisie pre vedecko - technický rozvoj.

Prezident Slovenskej republiky udelil Karolovi Virsíkovi štátne vyznamenanie Pribinov kríž I. triedy za mimoriadne významné zásluhy v oblasti medicíny. Bol menovaný čestným občanom Bratislavy.

Na poslednej rozlúčke 30. decembra v bratislavskom krematóriu ho odprevadila najbližšia rodina, priatelia, lekári z Podunajských Biskupíc, zdravotnícky personál, rehoľné sestry sv. Kríža a ďalšie významné osobnosti slovenskej medicíny.

Referencie 

Slovenskí lekári
Slovenskí univerzitní profesori
Laureáti Pribinovho kríža I. triedy
Absolventi Lekárskej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave
Pneumológia

Pneumológia je špecializácia v medicíne, ktorá sa zaoberá ochoreniami pľúc a dýchacej sústavy.

 
Interné lekárstvo
Júda Tadeáš

Svätý Júda Tadeáš (iné mená: Júda, Júda Jakubov, Lebbaj, Lebbaeus, Lebeus; 1. storočie), jeden z Dvanástich Ježišových apoštolov, mučeník.

Zvyčajne sa stotožňuje s Tadeášom, bratom Jakuba, jedného z „Pánových bratov“ a autorom Júdovho listu. O jeho živote po zoslaní Ducha Svätého je málo známe. Podľa Západnej tradície odišiel spolu so sv. Šimonom Horlivcom apoštolom do Perzie, kde hlásali evanjelium a obaja tam zomreli mučeníckou smrťou. 

V moderných časoch sa Júda stal pomerne obľúbeným ako patrón „beznádejných prípadov“. Hovorí sa, že jeho patrónstvo vzniklo vďaka tomu, že ho dlho nik nevzýval, lebo jeho meno sa podobalo na meno Judáša. Práve preto pomáha aj v najzúfalejších situáciách. Verí sa, že pozostatky Júdu a Šimona preniesli v 7. – 8. storočí do Chrámu Sv. Petra v Ríme. Remeš a Toulouse taktiež tvrdia, že majú dôležité relikvie. V umení je Júdovým zvyčajným atribútom palica, nástroj, ktorým mu spôsobili smrť. Na iných vyobrazeniach drží v ruke loďku, kým Šimon rybu, pravdepodobne preto, že ako príbuzní Zebedeja poslúchli to isté volanie ako on. Sviatok sv. Júdu (spolu so Šimonom) je na Západe 28. októbra, na Východe (Júda sám) 19. júna. 

Dnes sv. Júda Tadeáš patrí medzi najmenej známych a zrejme aj uctievaných apoštolov medzi veriacimi. Boh má osobitnú záľubu v tých, ktorí sú najviac ponižovaní a zaznávaní. Zrejme aj preto sa pripisuje orodovaniu sv. Júdu osobitný úžitok. Dnes sv. Júda Tadeáš je v Cirkvi uctievaný ako orodovník v osobitne ťažkých a bezvýchodiskových situáciách.

Tento atribút sa mu prideľuje na prvom mieste na základe množstva dobrodenia a zázrakov, ktoré sa ľuďom dostali pri modlitbách k sv. Júdovi. O to väčšmi však túto vlastnosť apoštolovi ľudia pripisujú po zjaveniach svätej Brigite, ktorej Kristus povedal, že sv. Júda je “láskavý muž, ktorý chce vždy pomôcť.” Kristus veľkej švédskej mystičke rovnako prikázal, aby zriadila v miestnom kostole piaty oltár zasvätený práve sv. Júdovi Tadeášovi. “Treba, aby bol zasvätený Tadeášovi, pretože vďaka jeho čistote srdca bude bez pochybností porazený diabol.”

Referencie

Literatúra a zdroje 
 "Dňa 19. júna : Svätý apoštol Júda Tadeáš, brat Pánov." In: Andrej Josafát Gregor Truch: Život svätých : Duchovné čítanie pre slovenských gréckokatolíckych veriacich na každý deň kalendárneho roka. Preklad a úprava: Michal Čarný. Prešov : Vydavateľstvo Michala Vaška, 2003, s. 322-324. ISBN 80-7165-381-0
 "Júda Tadeáš, apoštol : 19. jún." In: Antonín Čížek: Synaxár : Životy svätých. Prešov : Spolok biskupa Petra Pavla Gojdiča, 1998, s. 263. ISBN 80-967341-1-3
https://www.svetlosveta.sk/svaty/ako-sa-sv-juda-tadeas-stal-pomocnikom-v-neriesitelnych-situaciach/ 

Biblické postavy
Apoštoli
Izraelskí katolícki svätci
Izraelskí pravoslávni svätci
Mučeníci
Osobnosti na čadských poštových známkach
Hans Christian Andersen

Hans Christian Andersen (* 2. apríl 1805, Odense, Dánsko  † 4. august 1875, Rolighed, Dánsko) bol dánsky prozaik, dramatik, básnik a rozprávkar.

Životopis
Hans Christian Andersen pochádzal z chudobnej vidieckej  rodiny. Do sveta rozprávok nazrel vďaka svojmu otcovi, ktorý mu ich rozprával. Jeho matka bola práčka, ktorá prepadla alkoholu. Únikom z neľahkého života sa pre neho stal svet fantázie. Zamlada sa Andersen hrával s bábkami a vyrobil si vlastné bábkové divadlo. Keďže jeho rodina bola chudobná, odišiel zo školy a začal pracovať v továrni. Neskôr odišiel do Kodane a živil sa ako bábkoherec, či spevák. Vďaka priazni mecenášov mohol študovať a písať hry, básne a romány. V roku 1822 vydal svoju prvú knihu "Duch v Palnatokovom hrobe". Andersen bol samotár a svoje city a predstavy zachytil vo svojich rozprávkach. Napísal ich dohromady 156 a preslávili ho po celom svete. Jeho prvé rozprávky boli vydané v roku 1835. Spočiatku vychádzali z ľudovej tradície (Princezná na hrášku), neskôr pôvodné (Snehová kráľovná, Škaredé káčatko). Spolu Hans Christian Andersen napísal 168 rozprávok. V niektorých z nich sa vyrovnáva so svojim životom a povahou, mnohé vyznievajú tragicky. Na jeho počesť je v Kodani socha morskej víly, pretože rozprávka o malej morskej víle patrí k najznámejším rozprávkam na svete.
V deň jeho smrti bol v Dánsku vyhlásený národný smútok.

Dielo 
Andersenove rozprávky prekladali do slovenčiny viacerí prekladatelia, najmä Jaroslav Kaňa (Malá morská panna) a Milan Richter (Divé labute alebo Rozprávky s ilustráciami Dušana Kállaya a Kamily Štanclovej).

Iné projekty 

Dánski spisovatelia
Dánski spisovatelia románov
Spisovatelia pre deti a mládež
Osobnosti na brazílskych poštových známkach
Osobnosti na rumunských poštových známkach
Osobnosti na dánskych bankovkách
Osobnosti z Odense
Paul Shanley

Paul Shanley (* 25. január 1931 – † 28. október 2020) bol rímskokatolícky kňaz v bostonskej arcidiecéze. V roku 2005 bol odsúdený za znásilnenie neplnoletého na 12 až 15 rokov väzenia a zbavený kňazskej funkcie.

Externé odkazy 
Kňazovi dokázali znásilnenie, Pravda, 15.02.2005 
CourtTV's Paul Shanley trial coverage

Rímskokatolícki kňazi USA
Sexuálne škandály rímskokatolíckych duchovných
Mena

Mena môže byť:
v ekonómii a podnikovej ekonomike:
a) menová sústava (v užšom zmysle) jedného štátu alebo určitého obmedzeného zoskupenia štátov, v širšom zmysle spolu so samotnými fyzickými peniazmi štátu (zoskupenia štátov), pozri peňažná sústava (jedna ekonomika)
b) menová jednotka, pozri pod peňažná jednotka
c) podľa niektorých názorov nesprávne: peniaze (pomyselne ponímané ako celok) používané v jednom štáte (skupine štátov, území), resp. ich forma; v užšom zmysle len ak ide o takéto peniaze predpísané domácimi právnymi predpismi a/alebo medzinárodnými dohodami
d) druh peňazí bežný v jednom štáte z hľadiska látky resp. látok tvoriacej/-cich tieto peniaze, napr. papierová mena; toto sa dá chápať (a obyčajne sa prezentuje) aj len ako významná časť definície uvedenej v bode a, pozri pod peňažná sústava (jedna ekonomika)
e) menová (spravidla presnejšie mincová) sústava zavedená istým panovníkom (a neraz preberaná aj jeho nasledovníkmi a inými štátmi), napr. konštantínovská mena
f) (skôr staršie) definície obmedzené na mince:
mince určitého štátu (napr. uhorská, bavorská, poľská mena)
ako bod b či c, ale z peňazí len plnohodnotné mince (ako aj drobné mince a papierové peniaze priamo reprezentujúce plnohodnotné mince)
v dávnej slovenčine: premena, zmena, výmena
 iný tvar mena Ménas, pozri Ménas

Poznámka: Často sa možno stretnúť s používaním slova mena ako mechanickým prekladom anglického slova "currency", ktoré ale v skutočnosti znamená veľmi často všeobecne to, čo v slovenčine slovo obeživo (z lat. currere = bežať).

Zdroje 
 mena. In: Encyklopédia Slovenska
 mena. In: Všeobecný encyklopedický slovník M-R, 2002
 mena. In: Volkov, M. I. et al.: Ekonomický slovník, 1986
 mena. In: Michník, Ľ. et al.: Ekonomická encyklopédia. Slovník A-Ž, 1995
 mena. In: Pyramída - encyklopedický časopis moderného človeka, 1979
 měna. In: Bradnová, H. et al.: Encyklopedický slovník, 1993
 měna. In: Žák, M. et al.: Velká ekonomická encyklopedie, 2002
 měna. In: Ottův slovník naučný ( v dolnej časti)
 mena. In: Slowár Slowenskí Češko-Laťinsko-Ňemecko-Uherskí
 Vznik a vývoj peňazí
 Herrmann, Ch.: Währungshoheit, Währungsverfassung und subjektive Rechte, 2010, str. 74
 Borchert, M.: Geld und Kredit: Einführung in die Geldtheorie und Geldpolitik, 2003, str. 1
 Reinhuber, N.: Grundbegriffe und internationaler Anwendungsbereich von Währungsrecht, 1995
 Helfferich, K.: Das Geld, 1923 (presnejšie: Hand- und Lehrbuch der Staatswisseschaften in selbständigen Bänden - Erste Abteilung: Volkswirtschaftslehre - VIII. Band: Geld un Banken - 1. Teil: Das Geld)
 Woll, A.: Wirtschaftslexikon, 1992
 Währung in: Wirtschaftslexikon24
 Währung in:Finanzlexikon
 
 Währung in:Lexikon der Wirtschaftwissenschaften
 currency. In: Oxford English Dictionary, 2nd edition with Additions Series, 2009
Maastrichtská zmluva

Zmluva o Európskej únii alebo neoficiálne Maastrichtská zmluva je zmluva podpísaná v Maastrichte 7. februára 1992, ktorá vstúpila do platnosti 1. novembra 1993.

Maastrichtská zmluva zmenila názov Európskeho hospodárskeho spoločenstva na Európske spoločenstvo. Zaviedla taktiež nové formy spolupráce pre vlády členských štátov - napríklad v oblasti obrany a v oblasti spravodlivosti a vnútorných vecí. Pridaním tejto medzinárodnej spolupráce k terajšiemu systému Spoločenstva vytvorila Maastrichtská zmluva novú politickú a zároveň hospodársku štruktúru pozostávajúcu z tzv. troch pilierov - Európsku úniu.

Maastrichtská zmluva bola viackrát novelizovaná. Dôležité zmeny priniesli najmä Amsterdamská zmluva, Zmluva z Nice a osobitne Lisabonská zmluva, ale nepodstatné zmeny priniesli aj prístupové zmluvy.

Amsterdamská zmluva o. i. prečíslovala Maastrichtskú zmluvu. Zmluva z Nice priniesla viaceré zmeny v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politike EÚ (bývalý tzv. II. pilier EÚ). Zmeny nastali aj v bývalom III. pilieri Európskej únie, najmä v tom, že sa niektoré oblasti bývalého tretieho piliera (azylová a vízová politika a súdna spolupráca v občianskych veciach) presunula z bývalého tretieho piliera do bývalého prvého piliera, teda do oblasti práva bývalého Európskeho spoločenstva. Oblasti presunuté z III. piliera do I. piliera sa komunitarizovali, stali sa súčasťou komunitárneho práva.

Zatiaľ najväčšie zmeny Maastrichtskej zmluvy zaviedla Lisabonská zmluva. Lisabonská zmluva opäť prečíslovala Maastrichtskú zmluvu. Ďalej Lisabonská zmluva výslovne priznáva Európskej únii právnu subjektivitu. Lisabonská zmluva tiež zrušila trojpilierovú štruktúru Európskej únie. Z hľadiska Maastrichtskej zmluvy sa dá skonštatovať, že Lisabonská zmluva z nej urobila akúsi rámcovú zmluvu obsahujúcu najdôležitejšie ustanovenia o Európskej únii, pričom podrobnejšie ustanovenia obsahuje Zmluva o fungovaní Európskej únie.

Externé odkazy 

 Pôvodné znenie Zmluvy o Európskej únii (DOC)
 Konsolidované znenie Zmluvy o Európskej únii z roku 2012

Zmluvy EÚ
Európske spoločenstvo

Európske spoločenstvo je niekedy – aj v oficiálnych dokumentoch, najmä pred rokom 1993 – iné označenie pre Európske spoločenstvá (pozri aj Terminologická poznámka).
Európske spoločenstvo (neoficiálna skratka ES; po angl.: European Community), do 1. novembra 1993 Európske hospodárske spoločenstvo (EHS; po angl.: European Economic Community), bolo pôvodne medzivládne hospodárske združenie založené roku 1957, ktoré sa neskôr postupne premenilo na nadnárodnú (supranacionálnu) organizáciu a ktoré bolo od roku 1967 súčasťou Európskych spoločenstiev a od 1. novembra 1993 aj Európskej únie.

Európske hospodárske spoločenstvo bolo založené šiestimi zakladajúcimi štátmi (Belgicko, Francúzsko, Taliansko, Luxembursko, Holandsko, NSR) podpísaním prvej z dvoch zmlúv v Ríme v roku 1957 a premenované Maastrichtskou zmluvou na Európske spoločenstvo. Po vstupe zmluvy do platnosti v roku 1993 sa ES stalo súčasťou Európskej únie.

Na základe Lisabonskej zmluvy Európske spoločenstvo 30. novembra 2009 zaniklo a 1. decembra 2009 ho nahradila Európska únia ako jeho právny nástupca.

Skratka ES môže znamenať buď Európske spoločenstvá, alebo Európske spoločenstvo. Oficiálne, napríklad aj v úradnom vestníku, znamená len Európske spoločenstvá.

Terminologická poznámka 
Ohľadom pojmov Európske spoločenstvo verzus Európske spoločenstvá existuje neporiadok aj v starších oficiálnych dokumentoch a zmluvách. V minulosti (pred rokom 1993) sa Európske spoločenstvá (pôvodne tri, dnes existuje už len jedno, Európske spoločenstvo pre atómovú energiu) bežne označovali ako Európske spoločenstvo; takéto použitie pojmu prijal aj Európsky parlament v uznesení zo 16.2.1978. Podľa Maastrichtskej zmluvy (1993) síce Európske spoločenstvo označuje bývalé EHS, ale aj v oficiálnych dokumentoch Európskej únie sa pojmy Európske spoločenstvo alebo Spoločenstvo používali na označenie všetkých troch (neskôr len dvoch) zakladajúcich spoločenstiev. 

Neporiadok bol o to väčší (a spôsobený aj tým), že od roku 1993 sa používal najčastejšie pojem „Európska únia“, a to tak v presnom zmysle (bývalé 3 piliere), ako aj nepresne na označenie EHS, resp. Európskeho spoločenstva alebo všetkých zakladajúcich spoločenstiev. V bežnej komunikácii boli teda pojmy Európske spoločenstvo či Európske spoločenstvá vytlačené pojmom Európska únia. 

V súčasnosti je situácia omnoho prehľadnejšia. Dnes existuje len jedna Európska únia, ktorá je právnym nástupcom zrušeného Európskeho spoločenstva, a popri Únii existuje formálne samostatné Európske spoločenstvo pre atómovú energiu. Pojem Európske spoločenstvá dnes už stratil význam.

Európske spoločenstvá
Josephine Baker

Josephine Baker, vlastným menom Freda Josephine McDonaldová, (* 3. jún 1906, St. Louis, Missouri, USA – † 12. apríl 1975, Paríž, Francúzsko) bola africko americká tanečníčka. Na javisku vystupovala už od šestnástich rokov.

V roku 1923 odišla do New Yorku a tancovala aj na Broadwayi. S černošskou revue Black Birds odišla neskôr do Európy, a stala sa svetovou hviezdou. Roky vystupovala v Paríži, spievala šansóny a jazz, tancovala, bola predstaviteľkou takzvaného „hot-jazzu“.
  
V roku 1937 prijala francúzske občianstvo a o niekoľko rokov neskôr dostala Stužku čestnej légie za svoju aktivitu počas vojny.

Po skončení vojny sa zamerala na boj proti rasizmu, adoptovala si dvanásť detí rôzneho vyznania a farby pleti.

Zomrela ako takmer šesťdesiatosemročná na následky mŕtvice.

Iné projekty 

Tanečníci USA
Slobodomurári USA
Osobnosti na poštových známkach USA
Osobnosti zo St. Louis
Wikipédia:Chýbajúce referencie
Brendan Comiskey

Brendan Comiskey (* 13. august 1935, Clontibret, Írsko) je bývalý biskup diecézy Ferns v Írsku. Odstúpil 1. apríla 2002, pretože bol obviňovaný, že vedel o pohlavnom zneužívaní neplnoletých, ktorého sa dopúšťali jemu podriadení kňazi (okrem iného Jim Grennan a Seán Fortune), a nezakročil proti nim. Špekulovalo sa tiež o jeho problémoch s alkoholizmom a o neporiadkoch vo financiách diecézy.

Externé odkazy 
Írska cirkev tajila sexuálne škandály
BBC News story on Comiskey's resignation
RTE News story about Comiskey
 http://www.buerger-beobachten-kirchen.de/archiv/sexualverbrechen/2002.html

Írski rímskokatolícki biskupi
Sexuálne škandály rímskokatolíckych duchovných
Ľubomír Plai

Ľubomír Plai (* 21. júla 1948, Banská Bystrica) je slovenský politik, bol predsedom Úradu pre štátnu službu.

Profesionálna kariéra 
Ľubomír Plai absolvoval Filozofickú fakultu Univerzity Komenského v Bratislave a dvojročné nadstavbové štúdium na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Od roku 1975 pracoval v štátnej správe. V rokoch 19992002 pôsobil ako starosta bratislavskej mestskej časti Lamač. Funkcie starostu sa vzdal v roku 2002, keď bol vymenovaný za predsedu novozriadeného Úradu pre štátnu službu. Predsedom úradu bol až do jeho zrušenia v roku 2006. Od januára 2007 pôsobí vo funkcii prednostu Miestneho úradu mestskej časti Lamač.

Stranícka kariéra 
Ľubomír Plai bol podpredsedom Demokratickej únie. V roku 2000 strana zanikla zlúčením so Slovenskou demokratickou a kresťanskou úniou. Z tejto strany vystúpil v roku 2002 v súvislosti s menovaním do funkcie predsedu Úradu pre štátnu službu.

Súkromný život 
Ľubomír Plai je ženatý, s manželkou Máriou majú dve deti.

Narodenia v 1948
Žijúci ľudia
Osobnosti z Banskej Bystrice
Absolventi Univerzity Komenského
Politici DÚ (1995)
Politici SDKÚ
Starostovia na Slovensku