joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Kavala

Kavala (gr. Καβάλα - Kavala) je druhé najväčšie mesto v severnom Grécku, leží v kraji Východná Makedónia a Trácia.

Dejiny

Starovek
Spočiatku bolo územie Kavaly obývané Trákmi, no tých v 7. storočí pred Kr. odtiaľto vyhnali Gréci z neďalekého ostrova Thasos, ktorí tu založili kolóniu Neapolis (Nové mesto). Podľa niektorých názorov však bol Neapolis kolóniou Aténčanov, čo však je nepravdepodobné, lebo poloha mesta je blízsko vplyvu Thassosu a okolo Neapolisu boli aj iné jeho kolónie. Mesto však bolo samostatný štát a spojenec Atén, aj preto, že obyvatelia Thassosu boli Ióni, rovnako ako aj Aténčania. Na strane Atén bolo aj počas Peloponézskej vojny až do roku 340 pred Kr., kedy ho ovládli Macedónci s kráľom Filipom II.. Mesto patrilo Macedónií, ktorú v 2. storočí pred Kr. ovládli Rimania. V 1. storočí pred Kr. sem z Ríma utiekli Caesarovi vrahovia Brutus a Cassius, ktorých však porazil Augustus pri neďalekom meste Filippy. V nasledujúcom storočí sem prišiel apoštol Pavol a od tej doby sa v meste rozmáhalo kresťanstvo, ktoré v 4. storočí vytlačilo pohanské kulty. V roku 395 mesto pripadlo Východorímskej (Byzantskej) ríši.

Byzantské obdobie
Počas tohto obdobia bolo mesto Neapolis premenované na Christoupoli (Kristovo mesto). V 6. storočí tu cisár Justinián I. postavil mohutné opevnenia, ktoré v budúcnosti slúžili na ochranu proti bulharským útočníkom. Opevnenia boli posilnené aj v 8. a 
9. storočí. V roku 1185 bolo mesto dobyté Normanmi a v roku 1387 Turkami a začlenené tak do Osmanskej ríše.

Turkokratia
Počas tureckej doby si mesto zachovalo svoj grécky charakter a v tejto dobe dostalo svooje dnešné meno, Kavala. Mesto prosperovalo aj v tomto období, v 16. storočí tu veľkovezír gréckeho pôvodu Ibrahim Paša postavil nový vodovod. Turci ďalej využívali byzantské hradby a pevnosť Panagia, ktoré stoja dodnes. V meste sa usadila aj bulharská komunita, ktorá Kavalu nazývala Morunets.

Moderné dejiny
V roku 1912 Kavalu ovládli Bulhari s cielom bulharizovať grécke obyvateľstvo, no o rok neskôr mesto dobyli Gréci. Bulharská menšina sa potom vysťahovala do Bulharska. Po grécko-tureckej vojne v roku 1923 sa tu usadili Maloázijskí Gréci, čím sa zvýšil význam mesta. Boli tu vytvorené široké odvetvia priemyslu a poľnohospodárstva, zvlášť kvalitný bol miestny tabak a víno.

Súčasnosť 
Kavala patrí medzi grécke veľkomestá, nachádzajú sa tu pláže, je tu dôležitý prístav a zvlášť kvalitné je miestne víno, preto sa táto oblasť nazýva aj grécke Bordeaux. Žije tu približne 64 000 obyvateľov. Pochádza odtiaľto viacero gréckych osobností, ako speváčka Despina Vandi, futbalista Theodoros Zagorakis, speváci Vassilis Karas či Nikos Kourkoulis a spisovateľ Vassilis Vassilikos.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Zdroj 

Mestá v Grécku
Staroveké mestá
Bratislavafilm

Bratislavafilm je slovenský film z roku 2009 z dielne režiséra Jakuba Kronera.

Dej

Bratislava je film o živote spoločnosti z pohľadu ľudí na jej okraji. Zobrazuje mesto s určitými pravidlami a ich porušovanie. Ukazuje najmä život niektorých mladých ľudí na sídlisku Petržalka, život mladej a staršej rodiny z Petržalky a problémy mafiána v Bratislave.

Film je zasadený do súčasnosti. Zobrazuje jeden deň z pohľadu mafiána (Peter Batthyany), taxikára (Jozef Kapec), ktorý prežíva manželskú krízu, a mladého dílera drog (Michal Nemtuda). Týchto ľudí spája človek, ktorý prichádza do Bratislavy za prácou (Ľuboš Kostelný). Príbehy sa prelínajú a vyvrcholia do drámy.

Osoby a obsadenie
 Zuzana Fialová
 Peter Batthyany
 Robert Roth
 Jozef Kapec
 Michal Nemtuda
 Róbert Jakab
 Jakub Kroner
 Jana Gavačová
 Oliver Domaracký
 Anna Šišková
 Ján Kroner
 Katarína Slivková
 Jozef Dubovský
 Denis Domaracký
 Michal Mikuláš
 Ronald Tančár
Tomáš Skrúcaný
 Ľuboš Kostelný
 Tomáš Kadlec
 Andrej Kováč
 Peter Aczel
 Daniel Chládek

Externé odkazy
 Oficiálna stránka
 Recenzia (SK)

Filmy režírované Jakubom Kronerom
Slovenské filmy
Filmy z 2009
Filmy podľa názvu
Tenkovrstvový solárny článok

Tenkovrstvový solárny článok alebo tenkovrstvový slnečný článok alebo tenkovrstvový fotovoltaický článok je druh solárneho článku – veľmi tenký solárny článok, na výrobu ktorého nie je potrebná polovodičová platnička. Vyrába sa z teluridu kademnatého (CdTe – pozri solárny článok z teluridu kademnatého), zliatiny CIS (CuInSe), CIGS (CuInGaSe, príp. CuInGaS) a pod.

Externé odkazy 

Optoelektronika
Slnečná energia
Lucia Hurajová

Lucia Hurajová (* 16. júl 1976, Bratislava) je slovenská herečka, moderátorka. Vyštudovala VŠMU, má doktorát z teatrológie. Angažovala sa aj ako režisérka divadelnej hry Niekto zaklopal.

Filmografia 
 2000: Hana a jej bratia
 2002: Černý slzy
 2004: O dve slabiky pozadu
 2005: Kamenný klíč
 2009: X=X+1
 2009: Ako som prežil
 2009: Rádio
 2020: – 2021: Nový život (seriál)
 2022: – súčasnosť: Šťastní vs. Šťastní

Externé odkazy 
 

Slovenské divadelné herečky
Slovenské filmové herečky
Slovenské televízne herečky
Osobnosti z Bratislavy
Daniel Jarque

Daniel Jarque González známy aj pod skráteným menom Daniel Jarque či Dani Jarque (* 1. január 1983, Barcelona, Španielsko – † 8. august 2009, Florencia, Taliansko) bol španielsky futbalista, ktorý bol v čase smrti kapitánom tímu Espanyol Barcelona. Hrával na pozícii stredného obrancu.

Smrť 
Podľa niektorých španielskych médii dostal srdcový infarkt v čase, keď telefonoval s priateľkou. Spoluhráči si všimli, že chýbal na spoločnom stretnutí a nahlásili jeho neprítomnosť. Podľa iných zdrojov jeho priateľka zavolala spoluhráčom po tom, čo sa neozýval. Daniel Jarque sa s mužstvom pripravoval na predsezónnom kempe v sústredení v talianskom stredisku Coverciano. Na začiatku sezóny 2009/10 sa stal kapitánom tímu po tom, čo z klubu odišiel Raúl Tamudo. Na jeho počesť hráč Arsenalu Londýn, Cesc Fabregas, po svojom druhom góle do siete Toffees (6:1) vytiahol jeho symbolický dres s číslom 21.

Úspechy 
 Espanyol
 Copa del Rey 2005/06 - víťaz
 Pohár UEFA 2006/07 - finalista

 Španielsko do 19 rokov
 Majstrovstvá Európy hráčov do 19 rokov 2002 - víťaz

Externé odkazy 
 Daniel Jarque na stránke bdfutbol.com 
 Daniel Jarque na klubovej stránke Espanyolu 

Španielski futbalisti
Hráči RCD Espanyol
Osobnosti z Barcelony
Aranka Szentpétery

Aranka Szentpétery (* 9. december 1933, Kráľovský Chlmec) je slovenská herečka maďarskej národnosti.

Od roku 1960 je členkou Jókaiho divadla v Komárne.

Filmografia
2006-2007: Susedia (Anyuci)
2008: Mafstory (Gizela Vitálošová)
2011: Dr. Ludsky

Slovenské divadelné herečky
Slovenské televízne herečky
Osobnosti z Kráľovského Chlmca
Slovenské osobnosti maďarského pôvodu
Žijúci ľudia
Fairey Swordfish

Fairey Swordfish bolo britské palubné torpédové lietadlo užívané v druhej svetovej vojne. Aj keď išlo na prvý pohľad o archaický a zastaraný stroj, preukázalo toto lietadlo mnohé služby, pričom sa preslávilo hlavne poškodením bojovej lode Bismarck, ktoré skončilo jej následným potopením.

Vývoj 
Fairey Swordfish bol vyvinutý z lietadla TSR I v rokoch 1933 a 1934. Na jar roku 1935 boli objednané tri predsériové stroje. Išlo o pomalé lietadlo vtedy bežnej dvojplošníkovej koncepcie, ktoré bolo potiahnuté plátnom a jeho rýchlosť sa pohybovala medzi 130/h. Jeho nosnosť bola prekvapivo vysoká, dokázalo niesť torpédo s hmotnosťou , a osem hlbinných náloží po . Armáda tieto stroje dostala v roku 1936. Tie boli počas vojny postupne modernizované, došlo k inštalácii silnejšieho motora, úpravám spodnej plochy krídel, kam mohli byť zavesené neriadené rakety a k ďalším vylepšeniam.

Bojové použitie 
Po vypuknutí 2. svetovej vojny roku 1939 ochraňovali Swordfishe britské vojnové aj obchodné loďstvo. Na nepriateľa prvýkrát zaútočili 11. apríla 1940 a zasiahli pri Trondheime nemecký torpédoborec. Námorné letectvo využívalo lietadlá na kladenie mín a aj k hliadkovým letom nad morom. V novembri 1940 sa preslávili účasťou v nálete na talianske loďstvo kotviace v Tarente, v máji 1941 účasťou pri potopení bojovej lode Bismarck a vo februári 1942 útokom na nemecké vojnové lode Scharnhorst, Gneisenau a Prinz Eugen. Swordfishe ďalej vzlietali z palúb sprievodných pomocných lietadlových lodí proti ponorkám pri ochrane konvojov v Atlantiku aj na lodných trasách do ZSSR.

Hlavné technické údaje 

 Osádka: 3 (pilot, pozorovateľ, radista-strelec)
 Rozpätie: 
 Dĺžka: 
 Výška: 
 Nosná plocha: 
 Hmotnosť prázdneho lietadla: 
 Vzletová hmotnosť: 
 Pohonná jednotka: 1 × deväťválcový hviezdicový, vzduchom chladený motor Bristol Pegasus IIIM3
 Výkon pohonné jednotky: 750 k (550 kW), resp. Pegasus 30 s max. výkonom 820 k (603 kW)

Výkony 
 Maximálna rýchlosť: /h
 Dostup: 
 Dolet: 878–

Výzbroj 
 1 × pevný guľomet Vickers K kalibru 
 1 × pohyblivý guľomet Lewis či Vickers K kalibru  v zadnej kabíne
 1 × torpédo kalibru  s hmotnosťou , respektíve námorná mína s hmotnosťou  pod trupom, príp. až 8 neriadených rakiet s hmotnosťou  typu RP-3

Iné projekty 

Britské bombardovacie lietadlá
Britské palubné lietadlá
Lietadlá druhej svetovej vojny
Swordfish
Torpédové bombardéry
Hustler TV

Hustler TV je prémiový televízny kanál vysielajúci obsah pre dospelých. Šírený je po celej Európe prostredníctvom káblových a satelitných operátorov. Majiteľom Hustler TV je spoločnosť Sapphire Media International BV.

Hustler TV ponúka hardcore pornografiu, no jeho sesterský kanál Blue Hustler sa špecializuje na softcore.
Hustler TV je na Slovensku šírený prostredníctvom IPTV Magio od T-Comu, digitálnym kábelovým vysielaním (DVB-C) od spoločnosti UPC a ďalšími.

Pozri aj 
 Hustler TV (USA)
 Hustler TV (Kanada)

Externé odkazy 
 Hustler TV

Pornografia
Televízne stanice
National Gallery of Art

National Gallery of Art (dosl. Národná galéria umenia) je múzeum umenia v National Mall vo Washingtone. 

Múzeum bolo založil v roku 1938 americký kongres s finančnou podporou na výstavbu a podstatnú časť umeleckých zbierok od Andrewa Mellona. Základné diela darovali Lessing J. Rosenwald, diela talianskeho umenia daroval Samuel Henry Kress a viac než 2 000 sôch, malieb, dekoratívneho umenia a porcelánu venoval Joseph E. Widener. Národná galéria je dnes jednou z najlepších zbierok západného maliarstva a sochárstva na svete.

Zbierky 
Národná galéria umenia je jednou z najlepších umeleckých zbierok na svete. Bola vytvorená pre občanov Spojených štátov amerických na základe rozhodnutia Kongresu a prijatím darov zberateľov umenia, mecenášov, finančníkov a verejnosti. Obsahuje európske a americké maliarstvo, sochárstvo, práce na papieri, fotografie a dekoratívne umenia a sochy. Stále zbierky obrazov siahajú od stredoveku až po súčasnosť. Najrozsiahlejšie sú zbierky talianskej renesancie, ktorá obsahuje napríklad diela Ducciove Maesta, Adoration of the Magi od Fra Angelicoa a diela Filippo Lippiho. Nechýbajú ani diela od Leonarda, Tiziana a Raphaela.

Zbierky sochárskeho a dekoratívneho umenia zahŕňajú diela ako kalich od Abbot Sugera zo Saint-Denis a vynikajúcu kolekciu prác Rodina a Degasa.

Fotografie 
Múzeum vlastní rozsiahlu zbierku fotografií. Napríklad maliarka Georgia O'Keeffová darovala po smrti svojho muža Alfreda Stieglitza mnoho jeho diel.  V súčasnosti obsahujú zbierky stovky Stieglitzových fotografií. Séria obsahuje samozrejme niekoľko portrétov jeho manželky Georgie O'Keeffovej, snímky z New Yorku, Paríža, Benátok, abstrakcie mrakov; portréty významných osobností ako boli Alfred Maurer, Abraham Walkowitz, Arthur B. Carles, Charles Demuth, Dorothy Normanová, Marcel Duchamp a mnoho dalších.

Z ďalších fotografov sú zahrnuté napríklad diela pioniera britskej fotografie, jedného z prvých vojnových fotožurnalistov Rogera Fentona; niekoľko diel avantgardistu a kurátora galérie MoMA Edwarda Steichena, Irvinga Penna a mnoho ďalších. V zbierkach sú portréty od Julie Margaret Cameronovej, Oscara Rejlandera, krajiny Carletona Watkinsa, fotografie Paríža z doby Napoleona III. od Charlesa Nègra, Charlesa Marvilla, Eugèna Atgeta, Alfreda Stieglitza, André Kertésza, Louis-Émila Durandella, Germaine Krulla, lIlse Binga, Brassaïa a ďalších.

Galéria

Múzeum

Maľby

Fotografie

Referencie

Literatúra 
 David Cannadine, Mellon: An American Life, Knopf, 2006, ISBN 0-679-45032-7

Iné projekty

Externé zdroje 
 Oficiálna stránka
 Tour: Vybraný fotografi zo zbierok
 Current Exhibitions at the National Gallery of Art
 Online Gallery of Artwork in the NGA

Múzeá v USA
Stavby vo Washingtone D.C.
Kultúra vo Washingtone D.C.
Eva Rysová

Eva Rysová (* 16. august 1932, Hajnáčka) je slovenská herečka.

Študovala na gymnáziu v Lučenci a v roku 1955 vyštudovala na VŠMU. 

Do roku 1960 hrala v Armádnom divadle SNP v Martine. Jej prvou rolou bola Hanka v hre Pacient 113. V rokoch 1960-1965 pôsobila v Krajskom divadle v Trnave a v Krajskom divadle v Nitre. V roku 1966 sa stala členkou divadla Nová scéna. Za roky strávené v divadle stvárnila množstvo žánrovo i charakterovo rozmanitých postáv.

Do roku 2012 vyučovala umelecký prednes a javiskovú reč na Cirkevnom konzervatóriu v Bratislave. V súčasnosti sa venuje práci v televízii, dabingu a rozhlase.

Filmografia
 Janko Búrka doma
 1968: Pomsta starej dámy alebo na každého raz dôjde
 1969: Portrét Doriana Graya (film)
 1972: V stolnom meste Kyjeve
 1972: Tkáčka Maruška
 1973: Prípad krásnej nerestnice
 1974: Rudienka
 1976: Americká tragédia
 1977: Vzkriesenie Míny
 1977: Vládca Oidipus
 1978: Bambusová dievčina
 1979: Olejkár (film)
 1979: Moment kritického zaťaženia
 1980: Toto leto doma
 1980: O troch tulákoch
 1984: Rozprávky pätnástich sestier
 1984: Lásky dar
 1984: Kto chce získať princeznú
 1985: Zapomeňte na Mozarta
 1986: Chlapec do náručia (TV seriál)
 1986: Eygletiérovci
 1986: Poznám takú bylinku (TV film)
 1987: Daniela (film)
 1988: Zázračná ihla
 1988: Prípad poručíka Seeborna
 1989: V meste plnom dáždnikov
 1990: Puto najsilnejšie
 1991: Mastný hrniec
 1993: Doloroso
 1994: O Zorali a dvoch bratoch
 1994: O krásnej strige
 1996: Suzanne
 2009: Profesionáli
 2009: Ordinácia v ružovej záhrade (Macháčová)
 2010: Orest z rodu čarodejníkov - Rozprávka Slovenská televízia 2010
 2011: Dr. Ludsky
 2013: Búrlivé víno (Anna Roznerová) 
 2013: Sekerovci  sitkom 

Slovenské dabingové herečky
Slovenské divadelné herečky
Slovenské filmové herečky
Slovenské televízne herečky
Členovia Slovenského komorného divadla 
Nová scéna 
Osobnosti z Hajnáčky
Žijúci ľudia
Prázdnota (astronómia)

Prázdnota je v astronómii prázdne miesto medzi vláknami galaxie, je to najväčšia štruktúra vo vesmíre, ktorá obsahuje veľmi málo alebo žiadne galaxie. Prázdnoty majú väčšinou priemer  od 11 do 150 megaparsekov. Jednotlivé veľké prázdnoty, definované absenciou superhviezdokôp, sa občas nazývajú superprázdnoty. Prázdnoty, ktoré sa nachádzajú v hustom prostredí, sú menšie ako tie v redšom prostredí.

Zoznam prázdnot 
Zoznam z roku 1994 obsahuje 27 super prázdnot do vzdialenosti 740 Mpc.

Nenachádzajú sa vo vyššie zobrazenej tabuľke:
 Prázdnota Kozorožec
 Prázdnota Eridanus alebo "Veľká prázdnota" objavená 24. augusta 2007 observatóriom National Radio Astronomy Observatory. Táto prázdnota, ak je skutočná, bude oveľa väčšia ako ostatné prázdnoty, s priemerom 300 h-1Mpc a vo vzdialenosti 1800–3000 h-1 Mpc.

Prázdnoty

Mapa

Pozri aj 
 Kozmológia

Externé odkazy 
 Vesmír - Prázdnoty 
 Animácie prázdnôt 
 Vizualizácia blízkych veľkých štruktúr

Zdroj 

 
Vesmír
Severná miestna superprázdnota

Severná miestna superprázdnota je veľká, prázdna oblasť vesmíru, zbavená galaxií, známa ako prázdnota.

Nachádza sa medzi Miestnou superkopou galaxií a Superkopou Koma a Superkopou Herkules. Nachádza sa v nej malý galaktický systém a kopy galaxií, ale väčšinou je prázdna. Jej stred sa nachádza vo vzdialenosti 61 Mpc a v priemere má 104 Mpc naprieč najužším smerom.

Pozri aj 
 Prázdnota (astronómia)

Externé odkazy 

 Štruktúra superprázdnôt: Hierarchia prázdnôt v Severnej Miestnej Superprázdnote 

Prázdnoty (astronómia)
KV

KV, kV, Kv, alebo kv môže byť:

 1000 voltov – 1 kilovolt (kV)
 tanky Kliment Vorošilov – séria ťažkých tankov vyrábaná počas 2. svetovej vojny v ZSSR
 krátke vlny – pásmo komunikačných rádiových vĺn
Zoznam súčasných monarchických štátov



Konštitučné monarchie

Afrika 
   Lesothské kráľovstvo
   Marocké kráľovstvo

Amerika 
  Antigua a Barbuda
  Jamajka
  Kanada
  Bahamské spoločenstvo
  Barbados
  Belize
  Grenada
  Svätá Lucia
  Federácia Svätého Krištofa a Nevisu
  Svätý Vincent a Grenadíny

Austrália a Oceánia 
  Austrálsky zväz – parlamentná monarchia
  Papua-Nová Guinea – kráľovstvo
  Nový Zéland - parlamentná monarchia
  Šalamúnove ostrovy
  Tuvalu

Ázia 
  Bahrajnské kráľovstvo
  Bhutánske kráľovstvo
  Japonské cisárstvo
  Jordánske hášimovské kráľovstvo
  Kambodžské kráľovstvo
  Katarský štát
  Kuvajtský štát
  Malajske kráľovstvo – federácia
  Spojené arabské emiráty
  Thajské kráľovstvo

Európa 
  Andorrské kniežatstvo – parlamentné kniežatstvo
  Belgické kráľovstvo
  Dánske kráľovstvo
  Holandské kráľovstvo
  Lichtenštajnské kniežatstvo
  Luxemburské veľkovojvodstvo
  Monacké kniežatstvo – parlamentne kniežatstvo
  Nórske kráľovstvo
  Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska
  Španielske kráľovstvo
  Švédske kráľovstvo

Absolútne monarchie

Afrika 
  Eswatini

Ázia 
  Brunejsko-darussalamský štát
  Ománsky sultanát – monarchia s poradnou radou
  Saudskoarabské kráľovstvo

Európa
  Vatikánsky mestský štát

Pozri aj 
 Monarchia
 Zoznam súčasných vládnucich monarchov

Zoznam
Monarchie
Zoznam súčasných vládnucich monarchov



Monarchovia v Afrike 
 : Mswati III. 
 : Mohamed VI.
 : Letsie III.

Monarchovia v Ázii 
 : Naruhito 
 : Norodom Sihamoni 
 : Chalífa bin Sajíd Al Nahaján 
 : Máha Vadžiralonkorn 
 : Abdalláh II. 
 : Džigme Wangčchuk ml. 
 : Tuanku Al-Wathiqu Billah Tuanku MIZAN ZAINAL ABIDIN Ibni Al-Marhum Sultan Mahmud Al-Muktafi Billah Shah, sultán Terengganu
 : Muda Hassan Al-Bolkiah 
 : Kráľ Sultan bin Abdul Aziz 
 : Kábús bin Saíd bin Tajmúr as-Saíd

Monarchovia v Európe 
 : Filip 
 : Willem-Alexander
 : Henri
 : Margaréta II. 
 : Filip VI. 
 : Albert II. 
  Nórsko: Harald V. 
  Švédsko: Karol XVI. Gustáv 
  Lichtenštajnsko: Hans Adam II 
 : François Hollande a Joan Enric Vives

Monarchovia v Oceánii 
 : Tupou VI.

Nadnárodní monarchovia 
 : Karol III.

Pozri aj 
 Monarchia
 Zoznam súčasných monarchických štátov

Monarchie
Monarchovia
Vladimír Kobielsky

Mgr. art. Vladimír Kobielsky, pôvodným menom Vladimír Kobielský (* 26. júl 1975, Vranov nad Topľou) je slovenský divadelný, dabingový a filmový herec. Je hlasom v upútavkách na TV Doma a v Rádiu Slovensko. V umeleckom smere vystupuje pod priezviskom Kobielsky bez dĺžňa.

Absolvoval Konzervatórium v Košiciach a štúdium herectva na VŠMU v Bratislave. V roku 2003 sa stal členom činohry SND.

V Čiernej nad Tisou sa venoval podnikaniu, so spoločníkom prevádzkovali obchod s potravinami. Po prijatí na vysokú školu prenechal obchod spoločníkovi.

Filmografia 
 1997: Zlatá podkova, zlaté pero, zlatý vlas
 1998: Kovladov dar
 2001: Kováč Juraj
 2004: O dve slabiky pozadu
 20082014: Panelák (Jakub Švehla)
 20112012: Dr. Ludsky
 20142017: Búrlivé víno
 20182022: Oteckovia (Marek Bobula)
 2022 – súčasnosť: Druhá šanca (Boris Varga)

Ocenenia 
 1998: DOSKY '98 – za absolventské predstavenie Na koho to slovo padne získal spolu s Róbertom Jakabom, Jurajom Kemkom, Mariánom Miezgom a Lukášom Latinákom ocenenie v kategórii Objav sezóny.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 

Slovenskí dabingoví herci
Slovenskí divadelní herci
Slovenskí filmoví herci
Slovenskí rozhlasoví herci
Slovenskí televízni herci
Absolventi Vysokej školy múzických umení
Osobnosti z Vranova nad Topľou
Mediar svetlochrbtý

Mediar svetlochrbtý (iné názvy: jazvec mediar, staršie: medojed (kapský), ľudovo ratel; lat. Mellivora capensis) je mäsožravec z čeľade lasicovité (Mustelidae).

Je jediným žijúcim zástupcom podčeľade mediarorodé (Mellivorinae) a rodu mediar/medojed (Mellivora).

Výskyt 
Žije skoro v celej nepúštnej Afrike, najmä na juhu a západe kontinentu, ďalej v západnej Ázii (Arabský polostrov, Izrael, Irak, Irán, Pakistan), v strednej Ázii a v južnej Ázii (India, Nepál).

Správanie 
Mediar je na svoju veľkosť veľmi silné a agresívne zviera. Boli zaznamenané aj prípady, kde napadli ľudí alebo automobily. Žije ticho, väčšinou ako samotár ale boli pozorované aj menšie skupinky (väčšinou matky s mláďatami). Predpokladá sa, že správanie jednotlivých populácií sa môže líšiť. Je to zviera s prevažne nočnou aktivitou, ale keď má hlad je možné ho vidieť aj cez deň ako hľadá niečo na jedenie. Inak cez deň odpočíva v nore alebo v inom úkryte. Jeho teritórium je veľké, vedie kočovný život. Samec sa pri výchove malých mediarov nezúčastňuje.

Synonymá 
 Viverra capensis Schreber, 1776
 Viverra ratel Sparrman, 1777
 Ursus indicus Kerr 1792
 Ursus mellivorus Cuvier 1798
 Meles mellivora Thunberg, 1811
 Gulo capensis Desmarest 1820
 Gulo mellivora Smith 1826
 Ratelus mellivorus Bennett 1830
 Ratellus typicus Smith 1833
 Ratelus indicus Burton, 1835
 Ursitaxus inauritus Hodgson, 1836
 Lipotus mellivorus Sundevall 1842
 Mellivora ratel Horsfield 1851
 Mellivora ratelus Fraser 1862
 Mellivora leuconota Sclater 1867
 Mellivora cottoni Lydekker 1906
 Mellivora concisa Thomas & Wroughton 1907
 Mellivora signata Pocock 1909
 Mellivora abyssinica Hollister 1910
 Mellivora sagulata Hollister 1910
 Mellivora brockmani Wroughton & Cheesman 1920
 Mellivora wilsoni Cheesman 1920
 Mellivora maxwelli Thomas 1923
 Mellivora buchanani Thomas 1925
 Mellivora capensis vernayi Roberts 1932

Referencie

Iné projekty 

Lasicovité
Najmenej ohrozené druhy
Margaréta z Antiochie

Svätá Margaréta z Antiochie (v Pizídii) (iné názvy: Margaréta Antiochijská alebo Marína z Antiochie/Antiochijská; sviatok má 20. júla), sa ako patrónka rodičiek stala jednou z uznávaných Štrnástich svätých pomocníkov, ktorých úcta dosiahla vrchol v 15. storočí. Svätá Margaréta býva zvyčajne znázorňovaná s drakom. Na základe legendy jej bol ukázaný ako nepriateľ, nad ktorým má zvíťaziť. Pripravoval sa ju zhltnúť, ale ona nad ním zvíťazila znamením kríža.

Legenda 
Margaréta bola podľa legendy, ktorú spracoval Leo Zerhau dcéra pohanského kňaza Aedisia z Antiochie, vyhnaná pre svoju kresťanskú vieru z rodičovského domu. Neskôr upadla do rúk miestodržiteľa Olibria a ten sa pokúsil urobiť z nej svoju milenku. Keďže neuspel, mučili ju a zvádzali mnohými neuveriteľnými spôsobmi, až kým ju za panovania cisára Diokleciána nepopravili, podľa legendy jej odťali hlavu na námestí. Nespoľahlivé údaje hovoria o roku 305 alebo 282.

Náboženská stránka 
Breviár zo Salisbury uvádza, že na sklonku života prisľúbila, že tí, čo napíšu alebo budú čítať príbeh jej života, dostanú v nebi nesmrteľnú korunu a tí, ktorí ju budú vzývať v hodine smrti, uniknú úkladom diabla. V prísľuboch pamätala na tých, ktorí zapália na jej počesť sviece a dostane sa im potrebnej ochrany, ako aj na tehotné ženy, ktoré sa pri jej uctení vyhnú podobne, ako ich deti nebezpečenstvu spojenému s pôrodom, čím si získala už v ranom stredoveku nesmiernu popularitu, aj keď pápež Gelasius v roku 494 vyhlásil jej legendu za apokryfnú a Margaréta nikdy vlastne nemala starobylý liturgický kult. Jej meno sa prvýkrát objavuje v martyrológii Rhabana Maura v 9. storočí. Stala sa slávnou predovšetkým v časoch križiackych výprav. Jej uctievanie je v súčasnosti potlačené.

Relikvie 
Jej údajné relikvie preniesli v roku 908 z Byzancie do kostola San Pietro della Valle neďaleko Bodamského jazera, odtiaľ v roku 1145 do Montefalconskej katedrály a v roku 1213 časť z nich získali Benátky.

Iné projekty 

Sýrski katolícki svätci
Sýrski pravoslávni svätci
Peter Oszlík

Peter Oszlík (* 13. marec 1982, Štúrovo) je slovenský herec maďarskej národnosti.

Študoval na Gymnáziu v Bratislave a na VŠMU v rokoch 2002-2006. Účinkoval v Jókaiho divadle. Od roku 2006 je členom Divadla Andreja Bagara v Nitre. Ďalej je členom združenia Teatro Tatro.

Filmografia
2006: Optimista (Vilmos Erdödy)
2008: Veľký rešpekt
2008: Mesto tieňov
2008: Kutyil s.r.o. (Teodor)
2009: Ako som prežil - To dieťa nie je moje!
2009: Panelák (Peter Fodrász)
2009: Nedodržaný sľub (Vilo)
2017: Únos (Bines)

Referencie

Slovenskí divadelní herci
Slovenskí filmoví herci
Slovenskí televízni herci
Absolventi Vysokej školy múzických umení
Osobnosti zo Štúrova
Slovenské osobnosti maďarského pôvodu
Členovia Divadla Andreja Bagara
Elena Podzámska

Elena Podzámska (* 7. január 1972, Bratislava) je slovenská filmová a dabingová herečka.

Ako jedenásťročná účinkovala vo filme Sojky v hlave. Začala navštevovať detský divadelný súbor Ludus, kde strávila celé detstvo a pubertu. Po absolvovaní gymnázia šla študovať medicínu, no po mesiaci prestúpila na VŠMU, odbor herectvo. Hosťovala v Slovenskom národnom divadle a v Divadle Andreja Bagara v Nitre, kde istý čas i pôsobila. Po svadbe s prvým manželom amerického pôvodu odišla do USA, neskôr sa vrátila aj s manželom do Európy (Belgicko), kde sa venovala modelingu a príprave promo akcií.  Po rozvode sa vrátila na Slovensko, aby sa venovala herectvu. Okrem neho sa venuje dabingu.. 

Elena Podzámska je označovaná ako najkrajší ženský hlas na Slovenku.

Filmografia 
 1983: Sojky v hlave
 1985: Obyčajný deň
 1992: Eros a Psyché
 1993: Prvá noc pri mŕtvej
 1995: Dnes večer hrám ja
 1996: Jozef Mak
 2008: Mesto tieňov (epizóda 1x06 "Úmyslné nehody")
 2008: Panelák
 2008 – 2012: Ordinácia v ružovej záhrade
 2009: Ako som prežil
 2009: Odsúdené
 2009: Nebo, peklo... zem
 2011: Nesmrteľný - Náramok
 2013: Chlapi neplačú
 2018: Sestričky

Referencie

Iné projekty 

Slovenské dabingové herečky
Slovenské divadelné herečky
Slovenské filmové herečky
Slovenské televízne herečky
Osobnosti z Bratislavy
Členovia Divadla Andreja Bagara
Rašelina

Rašelina je tmavohnedé až čierne rezíduum, ktoré vzniká pri rozklade a rozpade machov, trávnatých rastlín a stromov vo vlhkom a močiarnom prostredí, tzv. rašeliniskách. Na Zemi sa nachádzajú asi 4 bilióny m³ rašeliny, ktoré pokrývajú približne 2% zemského povrchu (asi 3 milióny km²) a obsahujú asi 8 miliárd terajoulov energie.

Zloženie a vlastnosti 
Rašelina je prírodný organogénny sediment, ktorý obsahuje minimálne 50% spáliteľných látok v sušine. Vznikajú rašelinením (ulmifikáciou), t. j. nedokonalým rozkladom odumretých rašelinotvorných rastlín vo vlhkom prostredí, obyčajne pod vodou za nedostatočného prístupu kyslíka. Obsahujú prímes minerálnych látok. Rašeliny dostávajú pomenovanie podľa prevládajúcich rastlín, z ktorých sa rašelina tvorila (ostricová, machová, jelšová, brezová atď.).

Vzhľadom na nadmorskú výšku sa rozoznávajú dva typy rašelinísk - vrchovisková a slatinná. Podľa štruktúry možno rozlíšiť niekoľko typov rašeliny: vláknité, hubovité a drevité. Z praktického hľadiska sa delí na čistú (obsah nespáliteľných látok a popola je nižší ako 15%) a zemitú (obsah nespáliteľných látok vyšší ako 15 %).

V miernom pásme vznikajú rašeliniská prevažne od konca pleistocénu po súčasnosť.  Za vhodných podmienok sa rašelina v priebehu niekoľkých miliónov rokov zmení na lignit.

Výskyt 
Rašeliniská tvoria asi 60% svetových mokrín. Významné sú hlavne v krajinách s miernym a chladným podnebím ako je Írsko, Rusko, Bielorusko, Ukrajina, Fínsko, Estónsko, Škótsko, Poľsko, severné Nemecko, Holandsko, krajiny Škandinávie alebo Kanada, štáty Michigan, Minnesota, Florida v USA. Z južnej pologule sú známe z Nového Zélandu, južnej Patagónie a Falklandských ostrovov.

V Západných Karpatoch tvoria vrchoviská 30% a slatiny 70% rašelinísk. Vrchoviská sa vyskytujú na Orave, Liptove, Spiši, vo Vysokých a Nízkych Tatrách, menej na strednom Slovensku a v Slovenskom rudohorí. Slatiny sú rozšírené na Záhorí, Žitnom ostrove (tzv. šúry), Východoslovenskej nížine (blatá) a pozdĺž vodných tokov.

Použitie 
Rašelina má všestranné použitie. V minulosti ale i v súčasnosti sa využíva ako palivo. V súčasnej dobe sa väčšina vyťaženej rašeliny spotrebuje v poľnohospodárstve a lesníctve na výrobu kompostov a hnojív. Využíva sa i v chemickom priemysle.

Referencie

Iné projekty

Zdroj 

Sedimenty
Tverja

Tverja alebo Teverja (historický starogrécky názov Tiberias – v slovenčine zriedkavo aj Tiberiada; po novogrécky Τιβεριάδα – Tiveriada; hebr.: טבריה  -T (e) verja; ar.: طبريا, – Ṭabaríja) je mesto v Izraeli, na západnom brehu Tiberiadskeho jazera. Mesto bolo pomenované na počesť rímskeho cisára Tiberia. V roku 2008 malo 39 700 obyvateľov.

Partnerské mestá 
  Allentown, Pensylvánia, USA, 1996
  Córdoba, Argentína
  Great Neck Plaza, New York, USA, 2002
  Milwaukee, Wisconsin, USA
  Montpellier, Francúzsko, 1983
  Saint Paul, Minnesota, USA
  Saint-Raphael, Francúzsko, 2007
  Tudela, Španielsko
  Tulsa, Oklahoma, USA
  Worms, Nemecko, 1986
  Wu-si, Čína, 2007

Iné projekty

Externé odkazy 
 * Oficiálna stránka

Mestá v Izraeli
V mene zákona (seriál)

V mene zákona bol denný kriminálny seriál televízie Markíza, ktorý sa vysielal od 2. septembra 2009 o 18.30 h. Na jar nasledujúceho roka dostal prestávku, vrátiť sa mal vo februári. 

Seriál odhaľoval vyšetrovanie jednotlivých kriminálnych prípadov Oddelenia násilnej kriminality. Epizóda bola zostavená zo zločinu, jeho vyšetrovania, svedeckých výpovedí, odhaľovania stôp a vyriešenia prípadu.

Slovenské kriminálne televízne seriály
Televízne seriály TV Markíza
Televízne seriály z roku 2009
Lepsius L

Lepsius L alebo Pyramída Lepsius L je menšia nedokončená pyramída pri dedine Dahšúr, 250 metrov severne od Červenej pyramídy.

Meno staviteľa pyramídy nie je známe, podľa pozostatkov možno povedať, že pochádza z obdobia 4. alebo 5. dynastie. Prvotný predpoklad, že jej majiteľom bol faraón Menkauhor (okolo 2422–2414 pred Kr.), vylúčili nálezy z konca 20. storočia. V areáli pyramídy sa nenašiel dôkaz, napr. stavebné značky, ktorý by presne určil staviteľa, ale keramika, ktorá sa tu našla, pomohla pozostatky zaradiť na koniec 4., príp. začiatok 5. dynastie.

Pyramída 
Stav pyramídy ukazuje, že jej výstavba bola zastavená krátko po tom, ako sa začala. Našli sa základy, ktoré boli zarovnané a zakryté hlinou. Zachovala sa otvorená pozdĺžna jama, z ktorej mali vzniknúť podzemné priestory. Na východnej strane sa našli veľké vápencové bloky, pravdepodobne určené pre túto časť objektu. Tiež boli zistené stopy po stavebnej rampe z hlinených tehál.

Výskum 
Počas svojej expedície v rokov 1842–1845 lokalizoval zvyšky pyramídy nemecký egyptológ Karl Richard Lepsius a priradil jej číslo 50 () vo svojom zozname pyramíd. V roku 1986 Rainer Stadelmann odkryl jej pozostatky. Konštatoval, že pyramída zostala v počiatočnom stavebnom štádiu.

Referencie

Pozri aj 
 Zoznam egyptských pyramíd
 Lepsiusov zoznam pyramíd

Zdroj

Literatúra

Externé odkazy 
 Les Pyramides - Pyramide de Menkaouhor (?) - Lepsius N°50 Dahshour

Pyramídy v Egypte
Veronika Paulovičová

Veronika Paulovičová (* 3. december 1979, Martin) je slovenská herečka a moderátorka, dcéra herca Ľubomíra Pauloviča.

Dva roky študovala produkciu a manažment na Filmovej a televiznej fakulte VŠMU a neskôr herectvo na Činohernej a bábkarskej fakulte VŠMU. Moderovala reláciu Počasie v TV Markíza. Hosťuje v Slovenskom národnom divadle a účinkuje v seriáloch TV JOJ.

Filmografia
 2002: Kvet šťastia
 2005: Medzi nami (TV seriál)
 2007: Susedia
 2007: Ordinácia v ružovej záhrade
 2008: Panelák
 2009: Kutyil s.r.o.
 2009: Prvé oddelenie

Iné projekty

Externé odkazy 
 
 
 
 Veronika Paulovičová na FDb.cz
 Oficiálna stránka

Slovenské divadelné herečky
Slovenské televízne herečky
Slovenskí televízni moderátori
Osobnosti z Martina
Judita Hansman

Judita Hansman (* 23. január 1967, Český Krumlov) je slovenská divadelná, dabingová a filmová herečka. Je ústredným hlasom upútaviek na Dvojke.

Vyštudovala VŠMU a s kolegami založila Prešporské divadlo, v ktorom účinkuje. Je známa z dabingu, kde aj upravuje dialógy.

Filmografia 
 2000: Sen, predstava, fantázia Bendy Kristovej
 2007: Ordinácia v ružovej záhrade
 2008: Ženy môjho muža
 2009: Ako som prežil
 2009: Odsúdené
 2010: Olé, zápražka
 2011: Banditi
 2011: Dr. Ludsky
 2012: účastníčka Hlas Česko Slovenska 2015: Tajné životy
 2015: Divoké kone
 2016: Zoo
 2016: Učiteľka
 2018, 2021: Oteckovia (Jakubcová; sociálna pracovníčka: (2018 - 1. séria), úradníčka  na úrade práce'': (2021 - 4. séria))
 2021: Nemocnica (Valika; vrchná sestra Urgentného príjmu)
 2022: Jozef Mak

Zdroje
 

Slovenské dabingové herečky
Slovenské divadelné herečky
Slovenské filmové herečky
Slovenské televízne herečky
Absolventi Vysokej školy múzických umení
Osobnosti z Českého Krumlova
Lamprofýr

Lamprofýry sú dajkové a žilné vyvreté horniny, ktoré sú svojim minerálnym zložením, štruktúrou a do určitej miery i chemizmom odlišné od bežných plutonických hornín alebo vulkanických hornín. Sú intermediárne až bázické, zriedkavo až ultramafické horniny s porfýrickou štruktúrou, výrastlicami mafických minerálov. Majú vysoký (2-3 %) obsah K2O. Vyskytujú sa všeobecne v malom objeme najčastejšie v žilách, dajkách, lapolitoch, lakolitoch.

Termín zaviedol Karl Wilhelm von Gümbel v roku 1874.

Petrografia 
Obvykle sú odvodené od syenitovej, dioritovej alebo gabrovej magmy - sú preto radené medzi štiepne žilné horniny. Vyznačujú sa tmavou farbou a veľkou hustotou. Od svojich plutonických ekvivalentov sa neodlišujú iba textúrou. Majú väčšinou porfyrickú štruktúru, sú však mezokrátne až melanokrátne. Obsahujú minerály bohaté na železo a horčík, hlavne biotit (prípadne Fe-flogopit), amfiboly a klinopyroxény (barkevikit, augit). Živce a foidy (ak sú prítomné) sa nachádzajú prevažne iba v základnej hmote. Olivíny, pyroxény, biotit a plagioklasy sú bežne postihnuté hydrotermálnymi premenami. Bežne obsahujú i kalcit, zeolity alebo hydrotermálne minerály. Majú relatívne vysoký obsah K2O, Na2O, H2O, CO2, P3O5 a Ba.

Klasifikácie 
Rozdeľujú sa na dva základné rady:
 vápenato-alkalické (mineta, vogesit, kersantit, spessartit)
 alkalické (camptonit, sannait, monchiquit).

Ako samostatné lamprofýry melilitického zložnenia sú radené alnöit a polzeit.

Referencie

Iné projekty 

Vyvreté horniny
Malá Nitra

Malá Nitra (predtým Stará Nitra) je pôvodné prietokové rameno slovenskej rieky Nitry, ktoré sa s ňou rozpája pri časti mesta Nitra – Dolné Krškany a spája na juhu časti mesta  Šurany – Nitriansky Hrádok (pred obcou Bánov).

Po vybudovaní nového, skráteného koryta rieky Nitry medzi Novými Zámkami a Komočou, kde Nitra ústi do Váhu ako jeho ľavostranný prítok, sa Starou Nitrou nazvalo pôvodné koryto Nitry v úseku od Nových Zámkov po Komárno (jeho časť Lándor). Predtým sa Starou Nitrou nazývala dnešná Malá Nitra.

Dĺžka, povodie 
Malá Nitra má celkovú dĺžku . Dĺžka siete jej kanálov je . Celé povodie Malej Nitry má rozlohu .

Mestá a obce v povodí (v smere toku) 
Na toku Malej Nitry leží časť mesta Nitra – Dolné Krškany, obce Ivanka pri Nitre, Branč, Veľký Kýr, Komjatice, Lipová, mesto Šurany a jeho časť Šurany-Nitriansky Hrádok.

Hate a stavidlá 
Hladinu pre odber vody do Malej Nitry udržuje hať v Nitre – Dolných Krškanoch v r. km 53,2 s výškou stupňa  a priemerným rozdielom hladín dH = , kde je toto rameno napúšťané Dvorčanským hradidlom iba žiadaným, regulovaným množstvom vody.

Na toku Malej Nitry sú ďalšie hate (H) alebo stavidlá (S) v Šuranoch (H), v časti Lipovej Ondrochov (S, H), v časti Veľkého Kýru Malý Kýr (H), v Branči (H) a Ivanke pri Nitre (H). Stavidlová hať v Ondrochove uzatvára nad ňou ležiacu časť Malej Nitry za vysokých vodných stavov na rieke Nitre.

Zátvorný objekt v ústí Malej Nitry bol po zrušení starého objektu vybudovaný v r. km 0,06. Tvoria ho 2 betónové potrubia uzatvárateľné stavidlami. Po uzavretí stavidiel sa prietoky Malej Nitry medzi ústím a Ondrochovom akumulujú v starom ramene rieky Nitry pri Bánove.

Zdroj 
VZN č.1/2008, ktorým sa vyhlasuje „Záväzná časť Územného plánu Veľkého územného celku Nitrianskeho kraja – Zmeny a doplnky č.2“. – Územný plán Veľkého územného celku Nitrianskeho kraja - Zmeny a doplnky č. 2 - Textová časť 3/3. Nitra : Nitriansky samosprávny kraj, 2008, s. 186, 206. Dostupné z Oficiálna stránka Nitrianskeho samosprávneho kraja

Rieky na Slovensku
Povodie Nitry
Vodné toky v okrese Nitra
Vodné toky v okrese Nové Zámky
Stará Nitra

Stará Nitra (predtým Nitra, resp. jej časť dolná Nitra) je pôvodné koryto slovenskej rieky Nitry v úseku od Nových Zámkov po Komárno, kde sa vedľa komárňanskej časti mesta Lándor vlieva do Váhu ako jeho ľavostranný prítok.

Opis 
Pôvodná rieka Nitra týmto korytom tiekla pred vybudovaním jej nového, skráteného koryta medzi Novými Zámkami a Komočou, kde sa v súčasnosti vlieva do Váhu ako jeho ľavostranný prítok. Rieka Nitra pritekajúca k Novým Zámkom od severu ich obteká z východu a juhu a na západe od nich sa rozdeľuje na nové koryto s názvom Nitra, ktoré tečie západným smerom k svojmu novému ústiu do Váhu (pri Komoči), a pôvodné koryto s názvom Stará Nitra, ktoré tečie smerom na juh. Stará Nitra je napájaná vodou z Dlhého kanála pomocou zhýbky vybudovanej pod spojovacím kanálom (preložkou) a prietoky má regulované podľa prietoku v samotnej rieke Nitre a v Dlhom kanáli, ktorý rieka Nitra priberá sprava.

Stará Nitra smerujúc južne obteká obce Nesvady a Imeľ, ktoré ležia na jej na ľavom brehu, následne aj Martovce, pri ktorých sa do nej vlieva najprv sprava Martovský kanál a potom zľava Stará Žitava (). Napokon v blízkosti komárňanskej časti mesta Lándor, ktorú má na pravom brehu, priberá sprava Lándorský kanál a severne od Komárna sa vlieva do Váhu. V oblasti ústia Starej Nitry sa rozkladá Národná prírodná rezervácia Apálsky ostrov.

Pred skrátením toku rieky Nitry s ústím do Váhu (pri Komoči) sa Starou Nitrou nazývala dnešná Malá Nitra, ktorá sa odpája od rieky Nitry v časti mesta Nitra-Dolné Krškany a spája s ňou za časťou mesta Šurany-Nitriansky Hrádok (pred Bánovom).

Dĺžka 
Stará Nitra má celkovú dĺžku . Dĺžka siete kanálov je .

Povodie, odvodňované územie 
Celková rozloha povodia – odvodňovaného územia, vrátane Martovského a Lándorského kanála, je  a skladá sa z 3 častí:
 Odvodňované územie v oblasti pod preložkou Nitry medzi ľavostrannou hrádzou Váhu a pravostrannou hrádzou Starej Nitry (Odvodňovacia sústava Martovce) má plochu . Hlavným odvodňovacím kanálom je Martovský s celkovou dĺžkou .
 Odvodňované územie v oblasti medzi Starou Nitrou a Starou Žitavou (Odvodňovacia sústava Martovce – zhybka) má plochu . Hlavným odvodňovacím kanálom je Kanál Aňala-Martovce, ktorý je dlhý .
 Odvodňované územie v oblasti medzi Váhom a Starou Nitrou pod sútokom so Starou Žitavou (Odvodňovacia sústava ČS Lándor) má plochu približne . Hlavným odvodňovacím kanálom je Lándorský kanál, dlhý .

Mestá a obce v povodí (v smere toku) 
Nové Zámky, Nesvady, Imeľ, Martovce, Komárno

Zdroj 
VZN č.1/2008, ktorým sa vyhlasuje „Záväzná časť Územného plánu Veľkého územného celku Nitrianskeho kraja – Zmeny a doplnky č.2“. – Územný plán Veľkého územného celku Nitrianskeho kraja - Zmeny a doplnky č. 2 - Textová časť 3/3. Nitra : Nitriansky samosprávny kraj, 2008, s. 179, 183, 200, 201. Dostupné z Oficiálna stránka Nitrianskeho samosprávneho kraja

Rieky na Slovensku
Povodie Nitry
Vodné toky v okrese Nové Zámky
Vodné toky v okrese Komárno
Otakar Jaroš

Otakar Jaroš (* 1. august 1912, Louny† 8. marec 1943, Sokolovo, Ukrajina) bol česko-slovenský armádny dôstojník, účastník zahraničného odboja v ZSSR, ktorý hrdinsky padol v bitke pri Sokolove. Za statočnosť v boji bol vôbec ako prvý cudzinec  ve druhé světové vojně vyznamenaný najvyšším sovietskym radom hrdina Sovietskeho zväzu.

Životopis 
Narodil sa v rodine kuriča c. k. štátnych dráh a detstvo prežil v Mělníku, kde pôsobil v organizácie Skaut a Sokol. Navštevoval tamojšie gymnázium, no nedokončil ho. Následne absolvoval Vyššiu elektrotechnickú školu v Prahe, od roku 1934 poddôstojnícku školu v Trnave, ďalej školu pre dôstojníkov v Turnove a od roku 1937 Vojenskú akadémiu v Hraniciach na Morave. Do roku 1939 bol veliteľom telegrafnej čaty v Prešove. 

Po Mníchovskej dohode bol demobilizovaný a pôsobil ako poštový úradník v Náchode. V auguste 1939 utiekol do Poľska, kde sa pripojil k vojakom pod velením Ludvíka Svobodu a odkiaľ sa mu podarilo dostať do ZSSR. Bol internovaný v tábore Suzdaľ a Oranky. Vo februári 1942 nastúpil do výcvikového tábora čs. jednotiek v Buzuluku, kde sa stal veliteľom 1. roty práve sa formujúceho 1. československého samostatného práporu v ZSSR. Vzhľadom na jeho minulosť dôstojníka prvorepublikovej československel armády ťažko znášal pôsobenie politických propagátorov v jednotke. Veľmi rád fotografoval a mnoho zo snímkov z Buzuluku sú jeho dielom.

Po odchode česko-slovenskej jednotky na front, bola jednotka súčasťou 25. gardovej streleckej divízie v rámci síl Voronežského frontu. 1. rota bola na jeho osobnú žiadosť presunutá do oblasti Sokolova, 8. marca 1943 pôsobila na najťažšom úseku v centre obrany. Ich protivníkom boli dve bojové skupiny nemeckej 6. a 11. tankovej divízie s asi 60 tankmi. Veliteľské stanovisko bolo v kostole priamo v strede dediny. Zahynul pri obrane veliteľského stanoviska v neskorých popoludňajších hodinách 8. marca. Jestvuje viacero verzií o jeho smrti.

Nadporučík Jaroš bol in memoriam povýšený na kapitána a 17. apríla 1943 mu bolo výnosom Prezídia najvyššieho sovietu ZSSR udelené najvyššie sovietske vyznamenanie Hrdina Sovietskeho zväzu ako vôbec prvému cudziemu štátnemu príslušníkovi. Neskôr mu bol udelený aj Rad Lenina a Rad bieleho leva prvého stupňa. Bola po ňom pomenovaná škola v Sokolove a ulice v Buzuluku na Urale, kde sa 1. čs. prápor formoval, ďalej v Charkove a Poltave. V Mělníku sa nachádza jeho pamätník.

Literatúra 
 KLŮC, Jiří. Kapitán Otakar Jaroš: příběh hrdiny od Sokolova. 1. vyd. Cheb: Svět křídel, 2018. 176 s. ISBN 978-80-7573-027-5

Referencie

Externé odkazy 
 Fórum Válka - kpt. Otakar Jaroš
 kpt. Otakar Jaroš - stručný životopis, fotografie
 Герои Советского Союза, Ярош Отакар

Hrdinovia Sovietskeho zväzu
České osobnosti druhej svetovej vojny
Osobnosti na česko-slovenských poštových známkach
Osobnosti na sovietskych poštových známkach
Zabití v boji
Osobnosti z Loun
Stĺp Najsvätejšej Trojice (Olomouc)

Stĺp Najsvätejšej Trojice v Olomouci je monument postavený na slávu Božiu v rokoch 1716 až 1754. Jeho hlavným účelom bola okázalá oslava katolíckej cirkvi a viery, čiastočne vyvolaná pocitom vďačnosti za skončenie moru, ktorý zasiahol Moravu v rokoch 1714 až 1716. Všetci umelci a remeselnícki majstri pracujúci na stĺpe boli olomouckí občania, preto bola stavba tiež chápaná ako výraz lokálneho patriotizmu.

32,2 metra vysoký stĺp predstavuje najvyššie súsošie Česka, jeho súčasťou je i malá kaplnka. Od roku 1995 je spoločne s Mariánskym stĺpom a barokovými fontánami národnou kultúrnou pamiatkou. 

V roku 2000 bol ako jedno z vrcholných diel stredoeurópskeho baroka zaradený medzi pamiatky svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Sloup Nejsvětější Trojice 
 Popis na unesco.org

Zdroj 

Stavby v Olomouci
Barokové stavby v Česku
Lokality Svetového dedičstva v Česku
Národné kultúrne pamiatky v Olomouckom kraji
Morové stĺpy
Rogers Cup 2009

Rogers Cup 2009 bol tenisový turnaj mužov, ktorý sa konal v dňoch  od 10. do 17. augusta 2009  na tenisových dvorcoch v kanadskom meste Montreal. Titul v dvojhre získal Brit Andy Murray, ktorý vo finále porazil Argentínčana J. M. del Potra. Bol to jeho 13. titul v dvojhre na okruhu ATP.  Titul vo štvorhre získali Ind Mahesh Bhupathi a Bahamčan Mark Knowles, ktorí vo finále porazili bielorusko-izraelský pár Max Mirnyj, Andy Ram.

Víťazi

Dvojhra mužov 

 Andy Murray vs.  Juan Martín del Potro 6-74 7-63 6-1

Štvorhra mužov 

 Mahesh Bhupathi /  Mark Knowles vs.  Max Mirnyj /  Andy Ram 6-4 6-3

Externé odkazy 
 Oficiálne stránky

 
Rogers Cup
ATP World Tour 2009
Športové podujatia v Montreale
2009 v Kanade
OpenTK

OpenTK je pokročilý, viacplatformový Wrapper pre OpenGL, OpenAL, OpenCL pre c#. Môže byť použitý v akomkoľvek .NET jazyku.

Jeho hlavné rysy sú
 Rýchly rozvoj
 Dokumentácia
 OpenTK je slobodný softvér, šírený pod licenciou MIT/X11
 Je zadarmo
 Je viacplatformový
 Beží na Windows, Linux, Mac OS X, bez nutnosti rekompilácie
 CLS kompatibilný, je použiteľný pre všetky .NET / Mono jazyky, vrátane c#, VB.Net, C++ / CLI, IronPython, Boo
 Možnosť integrácie vo:
 Windows.Forms
 WPF
 GTK#, ktoré je súčasťou Mono
Funkcie:
 Integrovaný Toolkit pre Matematiku (Vektory, Matice, štvorice) priamo použiteľný v OpenGL, OpenAL
 Stand-Alone GameWindow vhodné pre hry
 Podpora vykresľovania TrueType / FreeType textu pomocou OpenGL

Požiadavky
 The Mono Framework (verzia 2.0 alebo vyššia) alebo rozhrania .NET Framework (verzia 2.0 alebo vyššia).
 video karta s OpenGL ovládačmi
 Zvuková karta s ovládačmi OpenAL alebo OpenAL
 Windows 98/ME/2000/XP/Vista, Linux (vyžaduje X11 s XRandR rozšírením a NET_WM kompatibilného správcu okien) alebo Mac OS X.

Externé odkazy
www.opentk.com – oficiálna stránka OpenTK

Rozhranie pre programovanie aplikácií
Karol Noskovič

Karol Noskovič (* 8. marec 1933, Viničné – † 6. september 2011, Bratislava) bol slovenský disident.

V roku 1951, vo veku 18 rokov, bol zatknutý a odsúdený na šesť rokov odňatia slobody a stratu občianskych práv na desať rokov za rozširovanie protikomunistických letákov. Neskôr pracoval ako robotník.

Od novembra 2004 do februára 2008 bol predsedom, od marca 2008 podpredsedom Konfederácie politických väzňov Slovenska.

Dňa 1. septembra 2008 mu bol udelený Rad Ľudovíta Štúra III. triedy za mimoriadne zásluhy o demokraciu a ľudské práva.

Bol tiež zakladateľom lukostreľby na Slovensku.

Mladosť Karola Noskoviča 
Karol Noskovič už ako malý prejavoval veľkú náklonnosť k Bohu. Jeho otec Karol a matka Anna] ho už odmalička viedli k náboženským tradíciám. Už ako malý začal miništrovať v miestnom kostole. V roku 1951 začal spolu so svojimi kamarátmi rozširovať letáky propagujúce náboženstvo. Kvôli tomu ho súd už v decembri toho istého roku uznal vinným za vlastizradu. Trest si odpykával v Jáchymove a neskôr v Ostrave, kde pracoval v uhoľných baniach. Práve v Ostrave sa po prvýkrát stretol s lukostreľbou.

Zakladanie lukostreľby na Slovensku 
Po návrate z väzenia sa angažoval pri zakladaní lukostreľby na Slovensku. Prvým detským záujemcom kúpil luky a šípy. V novembri 1958 napísal do Prahy list s prosbou o pomoc pri zakladaní lukostreľby. Oficiálne bola lukostreľba založená v roku 1959.

Referencie

Externé odkazy 
 Zakladateľ slovenskej lukostreľby - vinicne.sk
 Lukostrelecký klub Bratislava - Memoriál Karola Noskoviča

Narodenia v 1933
Úmrtia v 2011
Slovenskí politickí väzni
Konfederácia politických väzňov Slovenska
Slovenskí lukostrelci
Držitelia Radu Ľudovíta Štúra III. triedy
Osobnosti z Viničného
Brela

Brela () je obec v chorvátskej Splitsko-dalmatínskej župe. Nachádza sa na dalmátskom pobreží Jadranského mora, približne 15 kilometrov severozápadne od Makarskej. Má 1 703 obyvateľov (2011).

Brela, ležiaca medzi masívom Biokovo a Jadranským morom, žije z cestovného ruchu. Je známa ako perla Makarskej riviéry. V roku 1968 získala ocenenie ako „Šampion Jadranu“ – za veľký úspech v oblasti cestovného ruchu.

Aj keď je Brela v sezóne zaplavená turistami (najmä Nemcami, Čechmi, Talianmi, Poliakmi a Slovákmi), udržuje si svoju pokojnú atmosféru a zostáva letoviskom vhodným pre rodiny s deťmi. Pláže sú kamienkové a voda vďaka prirodzenej skalnej filtrácii veľmi čistá.

V roku 2004 umiestnil americký časopis Forbes pláže Brely na 6. miesto v zozname 10 najkrajších svetových pláži, pričom medzi plážami v Európe sa umiestnila na prvom mieste.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Turistický spolok Brel  

Obce v Chorvátsku
Rášidský kalifát

Rášidský kalifát () bola islamská vojenská ríša založená po smrti proroka Mohameda (632) a trvajúca počas vlády štyroch prvých kalifov do roku 661. Štyria vládcovia Rášidského kalifátu sa v sunnitskom islame nazývajú správne vedení (spravodliví) kalifovia ().

Vládcovia 
 Abú Bakr as-Siddík
 Umar ibn al-Chattáb
 Utmán ibn Affán
 Alí ibn Abí Tálib

Referencie 
 

 
Islam