Laco Novomeský

Laco Novomeský (vlastným menom Ladislav Novomeský) (* 27. december 1904, Budapešť – † 4. september 1976, Bratislava) bol slovenský komunistický politik, ľavicový intelektuál. Bol členom redakcie časopisu DAV, v ktorom pôsobil od jeho počiatkov ako básnik, redaktor, novinár, publicista. Písal aj pod pseudonymami: A. Krištof, Andrej Ogrod, Pavel Havran, Brkoslav, Gama, Gamma, n.gorod, N.Gorod, Pavel Hronec, Vacek, Xenon.

Život 
Pochádzal z rodiny krajčíra Samuela Novomeského a Irmy rod. Príkopovej. Rodičia sa presťahovali zo Senice do Budapešti, kde sa narodil aj začal chodiť školy. Po roku 1919 sa presťahovali nazad a v štúdiu pokračoval v Senici a na učiteľskom ústave v Modre, kde v roku 1923 zmaturoval. Začal pôsobiť ako učiteľ a zároveň sa ako externý poslucháč zapísal na Filozofickú fakultu Univerzity Komenského, kde ho zaujala literárna a politická činnosť. V roku 1925 vstúpil do Komunistickej strany, zanechal štúdium aj učiteľstvo, odišiel do Ostravy, kde sa stal redaktorom komunistických novín Pravda. Do roku 1924 to bola Pravda chudoby a bola vydávaná vo Vrútkach. V roku 1924 bola redakcia presťahovaná do Ostravy a riadil ju Klement Gottwald. S príchodom Novomestského v roku 1925 získala Pravda štatút ústredného tlačového orgánu KSČ sa Slovensku. Je uvádzaný ako zakladateľ DAV, čo bola prvá skupina slovenských ľavicovo orientovaných vzdelancov (voľné združenie študentov-socialistov zo Slovenska) založená v Prahe v roku 1922. Novomestský s týmito pražskými intelektuálmi začal spolupracovať prostredníctvom vtedajšieho redaktora komunistickej tlače Klementa Gottwalda začiatkom roku 1924.

Od roku 1929 pracoval v redakcii Rudého práva v Prahe. Zároveň prispieval do ďalších českých a slovenských komunisticky orientovaných periodík. Počas občianskej vojny v Španielsku urobil reportáž z Valencie, Barcelony a Madridu.

Pokiaľ Gottwaldovi prischol prívlastok "profesionálny revolucionár", ktorý sa uvádzal aj v jeho oficiálnych životopisoch, Novomeskému napriek tomu, že sa podobne od svojich 21 rokov živil „revolúciou“ prischol v pražskom prostredí imidž podľa Petra Bílého „kaviarenského komunistu“ alebo podľa Zola Mikeša „salónneho komunistu“. 

V Prahe sa hlásil k slovenskej avantgardnej ľavicovej skupine davistov, združených okolo DAV, ktorý vychádzal do roku 1937. V roku 1939 sa presťahoval na Slovensko - do Bratislavy, kde napriek zákazu pokračoval v komunistickej činnosti. V auguste 1943 sa spolu so  svojim mladším priateľom Gustávom Husákom stal členom V. ilegálneho vedenia KSS, ktoré viedol Karol Šmidke.  Bol jedným z popredných organizátorov SNP. Bol spoluzakladateľ a podpredseda povstaleckej SNR v Banskej Bystrici (1944). Po vojne bol členom predsedníctva ÚV KSS, povereník pre školstvo a osvetu (1945 – 1950).   

Na zjazde KSS v roku 1950 obvinený z tzv. buržoázneho nacionalizmu a 6. februára 1951 bol spolu s Husákom zatknutý. V roku 1954 bol odsúdený na 10 rokov väzenia v inscenovanom procese s rozvratnou skupinou buržoáznych nacionalistov. "Priznal sa", pretože podľa vlastných slov, neznášal fackovanie. V tomto čase nemohol publikovať. Vo väzení napísal 4000 básni na tabakové papieriky ale väčšinu z nich vyfajčil. 22. decembra 1955 bol prepustený na podmienku.   

Zolo Mikeš (Aktuality.sk) Novomeského obviňuje, že jeho výpovede boli použité v inom procese (proces so Slánskym) proti jeho priateľovi Clementisovi a tým prispel k jeho odsúdeniu na trest smrti. Mikeš uvádza, že zo svojej zbabelosti sa dokonca potom snažil urobiť ešte aj cnosť.  

Do roku 1962 pracoval v Památníku národního písemnictví v Prahe. V roku 1963 ho plne rehabilitovali na základe rozhodnutia Barnabitskej komisie. Presťahoval sa do Bratislavy, kde pracoval v Ústave slovenskej literatúry SAV. Po sovietskej okupácii 21. augusta 1968 sa stal opäť členom Predsedníctva Ústredného výboru KSS, v tom istom roku aj predsedom Matice slovenskej. V roku 1970 sa vzdal funkcie v ÚV KSS a krátko na to vážne ochorel. V júli 1970 ho mozgová mŕtvica úplné vyradila zo spoločenského života. Názory sa preto rôznia, či aspoň spočiatku prispel k tzv. husákovskej „normalizácii“ na kultúrnom aj politickom poli alebo sa vôbec nestal „normalizačným politikom“.  

Po dlhšej chorobe zomrel Novomeský 4. septembra 1976 v Bratislave.  

Bol spoplnený a jeho urna je umiestnená na cintoríne Bratislava - Lamač 5 sektor, chodník 2, číslo 845.  

Bol ženatý s Karlou Marešovou a ich dcérou je Ing. Elena Bútorová-Novomeská.

Tvorba 
Prvé básne publikoval časopisecky (Vatra, Svojeť, Nový rod a i.). V tvorbe sa od začiatku stotožnil s proletárskou literatúrou. Svojim dielom ovplyvnil medzivojnový a povojnový  vývin poézie na Slovensku. V 30. a 40. rokoch obohatil svoje básnické dielo o prvky poetizmu a symbolizmu. Okrem vlastnej básnickej tvorby sa venoval aj prekladom z ruskej literatúry (Boris Pasternak) a publicistike.

Ukážka z tvorby (Nedeľa) 
Dobré je niekedy navštíviť minulosť,

čo tvár má mŕtvu a nemú,

a pri tej mŕtvote riecť si:

i to bola, to bola krása.

Vyznamenania 
 1964 titul národný umelec
 1964 Hrdina Československej republiky
 1964 a 1974 laureát Štátnej ceny K. Gottwalda
 1968 zlatá medaila VŠMU
 1968 Rad K. Gottwalda
 1968 nositeľ Čs. ceny mieru a štátnej ceny
 1968 Novinárska cena Ľudovíta Štúra
 1969 Národná cena za literatúru
 1969 titul Hrdina ČSSR
 1969 Leninov rad udelený Prezídiom Najvyššieho sovietu ZSSR
 1973 Rad republiky
 1974 Štátna cena za literatúru

Dielo

Poézia 
 1927 – Nedeľa, zbierka básní
 1932 – Romboid, zbierka básní, vyjadruje smútok nad sociálnymi protikladmi sveta
 1939 – Svätý za dedinou, zbierka básní
 1935 – Otvorené okná, zbierka básní
 1949 – Pašovanou ceruzkou, zbierka básní
 1963 – Vila Tereza, poéma
 1963 – Do mesta 30 minút, poéma
 1964 – Stamodtiaľ a iné, zbierka básní
 1964 – Nezbadaný svet
 1966 – Dom, kde žijem, cyklus lyrických básní

Publicistika a eseje 
 1949 – Výchova socialistického pokolenia
 1969 – Znejúce ozveny
 1969 – Čestná povinnosť
 1970 – Manifesty a protesty
 1970 – Slávnosť istoty
 1972 – Zväzky a záväzky
 1971 – O Hviezdoslavovi
 1971 – O literatúre
 1974 – Nový duch novej školy
 1933 – Marx a slovenský národ

Preklady 
 1969 – Prebásnenie veršov v diele Borisa Pasternaka Doktor Živago

Pamiatky 
Sú po ňom pomenované školy (Senica, Košice, Bratislava), ulice, časopisy, ceny či občianske združenia.
 rodný dom v Budapešti, urna v panteóne na cintoríne v Slávičom údolí,
 Literárna pozostalosť v Literárnom archíve Matice slovenskej (LAMS)
 socha od J. Kulicha v Senici (odhalená 13. decembra 1984)
 busta Novomeského v Banskej Bystrici
 Novomeského busta na košickom Kuzmányho sídlisku  
 pamätná tabuľa na Štúrovej ulici v Bratislave
Spoločnosť Ladislava Novomeského - Nitra
literárna súťaž Novomeského Nitra (2003 – 2009 , obnovená 2015)

V Senici bolo Múzeum L. Novomeského. V roku 2003 budova stratila charakter múzea, zostala v nej vo vstupných priestoroch len expozícia venovaná Novomeského. V roku 2008 kúpilo mesto Senica budovu od Trnavského samosprávneho kraja a od apríla 2011 ju prenajalo Centru voľného času.

Literatúra o Ladislavovi Novomeskom 
 PERNÝ, Lukáš.: Kultúrna revolúcia Laca Novomeského. Ladislav Novomeský o kultúre, umení a politike, Spoločnosť Ladislava Novomeského, 2017
DRUG, Štefan: Väzeň vlastných súdruhov: z väzenských rokov básnika Novomeského, 2015
PEKNÍK, Miroslav. (ed.): Laco Novomeský: kultúrny politik, politik v kultúre, UPV SAV, 2006
ŠMATLÁK, Stanislav: Laco Novomeský, 1984
DRUG, Štefan: Dobrý deň, človek--: životopisné rozprávanie o mladosti Laca Novomeského, 1983
BREZEINA, Ján: Básnické dielo Laca Novomeského, 1982
HOLOTÍKOVÁ, Zdenka: Ladislav Novomeský, 1981
HOLOTÍKOVÁ, Zdenka: Novinár Ladislav Novomeský, 1981
DRUG, Štefan: Od robotníckej poézie k DAVu, 1976
DRUG, Štefan (ed.): Listy o DAVe, 1975
ŠMATLÁK, Stanislav: Dobrý deň Lacovi Novomeskému, 1975
ROSENBAUM, Karol (ed.): Ladislav Novomeský, 1904-1974: zborník na 70. narodeniny národného umelca Dr. h. c. Ladislava Novomeského čestného predsedu Matice Slovenskej, 1974
PLEVZA, Viliam: Davisti v Revolučnom hnutí, 1965
DRUG, Štefan: Dav spomienky a štúdie, 1965
DRUG, Štefan: Dav a davisti, 1965
DRUG, Štefan: Červená sedma, 1964
ŠMATLÁK, S., MATUŠKA, A.: Keď nevystačia slová: state o Lacovi Novomeskom, 1964
REISEL, Vladimír: Poézia Laca Novomeského: rozbor básnickej štruktúry, 1946

Dokumentárne filmy o Ladislavovi Novomeskom 

Laco Novomeský 60-ročný (Týždeň vo filme 1/1965)
Profily – Národný umelec Laco Novomeský (1967),
Človek z davu (dokumentárna monografia, réžia Šinko, E., 1970),
Ladislav Novomeský sa dožil koncom decembra 70-tich rokov (Týždeň vo filme 51/1974),
Ladislav Novomeský (Kinožurnál, 1985),
Laco Novomeský, básnik, publicista a politik (dokumentárny film, r. Lembovič I., 1986),
Venované pamiatke národného umelca L. Novomeského (Týždeň vo filme 38/1976).
Povstalecká história

Literatúra 
 PERNÝ, L. Modernista, ktorý chcel zmeniť slovenské myslenie. In Nové Slovo. 2014.
 BÚTOROVÁ-NOVOMESKÁ, Elena: Vzpomínání. In: Vertigo, časopis o poézii a básnikoch, 2014, č. 4, s. 7 – 12.
 PEKNÍK, M., PETROVIČOVÁ, E. 2006. Laco Novomeský – kultúrny politik, politik v kultúre. Bratislava: Ústav politických vied SAV. 2006. ISBN 80-224-0902-2
 VÁLEK, M. 1979. Laco Novomeský - Vo výbere Miroslava Válka. Kruh milovníkov poézie. Bratislava: Slovenský spisovateľ. 1979
 ŠMATLÁK, S. 1967. Básnik Laco Novomeský

Iné projekty

Referencie

Zdroj 
 

 
Slovenskí spisovatelia
Slovenskí básnici
Česko-slovenskí národní umelci
Davisti
Slovenskí politici
Politici KSS
Predsedovia Matice slovenskej
Politickí väzni komunistického režimu v Česko-Slovensku
Osobnosti z Budapešti
Členovia Ústredného výboru Komunistickej strany Česko-Slovenska
Nositelia Radu Víťazného februára