Splašený kôň

Splašený kôň, (, v jazyku Lakota: Tȟašúŋke Witkó, IPA:tχaʃʊ̃kɛ witkɔ v klasickom pravopise kmeňa Lakota), doslovne "Jeho-kôň-je-šialený" alebo "Jeho-kôň-je-oduševnelý", (* asi 1845, Bear Butte, Južná Dakota, USA – † 5. september 1877, Fort Robinson, Nebraska) bol vojnový náčelník indiánskeho kmeňa Lakotov (Siouxov), skupiny Oglala. Je považovaný za jedného z najvýznamnejších náčelníkov, ktorí sa v druhej polovici 19. storočia preslávil predovšetkým víťazstvom nad armádou USA v bitkách pri Rosebude a Little Bighorne.

Po tom, ako sa vzdal americkému oddielu velenému generálom Crookom  (1877), bol Splašený kôň smrteľne zranený vojenskou strážou, keď sa bránil uväzneniu v tábore Camp Robinson, v dnešnej Nebraske. Radí sa medzi popredné legendárne indiánske postavy. Americká poštová služba mu venovala spomienku na 13-centovej známke v Sérií známok veľkých Američanov.

Detstvo a mladosť
Pri určení presného roku narodenia Splašeného koňa sa zdroje rôznia, ale ukazujú na rozpätie rokov 1840 až 1845. Podľa jedného jeho blízkeho priateľa bol on a Splašený kôň "narodený v tom istom roku a ročnom období", ktorý  podľa záznamov o obyvateľstve pripadá na rok 1845. Povzbudzujúci medveď, liečiteľ a duchovný radca oglalského vodcu, informoval, že Splašený kôň sa narodil „v roku, kedy skupina pod ktorú patril, Oglala, ukradla 100 koní, v jeseni toho roku“, čo odkazuje na lakotský kalendár – výpočet zím. Podľa tohto indiánskeho zaznamenávania rokov, udalosť krádeže 100 koní, podľa Mračného štítu a zrejme aj Amerického a Červeného koňa, predstavuje rok 1840 – 1841. Ústne zachované záznamy pochádzajúce od jeho príbuzných v rezervácií Cheyenne River určujú jeho narodenie na jar roku 1840. Šialený kôň starší v ten večer, čo jeho syn zomrel, povedal poručíkovi H.R. Lemlymu, že jeho syn „by čoskoro mal 37 rokov; narodil sa na Južnej Cheyennskej rieke na jeseň roku 1840."

Splašeného koňa pri narodení nazvali Cha-O-Ha ("V divočine" alebo "Medzi stromami", čo predstavovalo jeho spriaznenosť s prírodou). Jeho matka mala prezývku "Brčkavá" alebo "Ľahký vlas", kvôli jej jemným kučeravým vlasom, podobným jej matke.

Rodina
Rodičia Splašeného koňa pochádzali z dvoch skupín v podkmeni Lakota z kmeňa Sioux. Jeho otec bol zo skupiny Oglala a matka z Miniconjou. Otec, narodený  v roku 1810 sa tiež volal Splašený kôň. Jeden záznam hovorí, že po tom, ako jeho syn dosiahol dospelosť a preukázal svoju silu, dal mu svoje meno a prijal nové – Waglula (Červ). Ďalšia verzia tvrdí, že meno Splašený kôň dostal po tom, ako mal víziu. Jeho matkou bola Žena s hrkajúcou prikrývkou (Rattling Blanket Woman), narodená v roku 1814. Splašený kôň mal bratranca (syna Osamelého roha) Dotkni sa oblakov (Touch the Clouds).  Minimálne raz zachránil Splašenému koňovi život a bol s ním pri jeho smrti.

Rodičmi Ženy s hrkajúcou prikrývkou boli Čierny bizón (Black Buffalo) a Biela krava (White Cow), tiež známa ako Železná trstina (Iron Cane). Jej starší súrodenci boli Osamelý roh (Lone Horn, narodený 1790 – 95, zomrel 1875) a Dobre vyzerajúca žena (narodená v roku 1810). Jej mladšia sestra sa volala Pozerá sa (Looks At It, nar. 1815), neskôr zvaná Boja sa jej. Historik George Hyde píše, že Žena s hrkajúcou prikrývkou bola Miniconjou, a sestrou Škvrnitého chvosta, ktorý sa stal náčelníkom kmeňa Brulé.

V lete v roku 1844 išiel Waglula (Červ) na lov bizónov a prechádzal popri dedine indiánov Minniconjou Lakota, ktorá bola napadnutá bojovníkmi kmeňa Crow. So svojou malou družinou dedinu zachránil. Corn, hlava osady, pri útoku stratil svoju ženu. Z vďačnosti dal Waglulovi svoje dve najstaršie dcéry za manželky: Železo medzi rohmi (Iron Between Horns, 18-ročná) a Zabíja nepriateľov (Kills Enemy, 17-ročná). Cornova najmladšia dcéra Červené nohavice (Red Leggins), ktorá mala vtedy 15 rokov a požiadala, aby mohla odísť so sestrami a tak sa všetky stali ženami Waglulu.

Rodokmeň
Podľa Encyklopédie severoamerických Indiánov (Encyclopedia of North American Indians, 1996) od Fredericka Hoxie, Bol Splašený kôň tretím mužským nositeľom tohto mena – v oglalskom jazyku Tasunke Witko. Tasunke Witko III. (1840-77) bol synom Ženy s hrkajúcou prikrývkou a Tasunke Witko II. Ženou jeho života bola Žena čierneho bizóna (Black Buffalo Woman), o ktorú sa uchádzal, ona sa však vydala za muža menom Žiadna voda (No Water). Splašený kôň sa ju raz pokúšal presvedčiť, aby s ním utiekla. Žiadna voda si požičal pištoľ a vydal sa za ňou. Keď ju našiel so Šialeným koňom, vystrelil naňho, pričom ho ťažko poranil na tvári, čo na nej zanechalo viditeľnú jazvu. Šialený kôň bol ženatý dvakrát: najprv to bola Čierna štóla, potom Nellie Larrabee (Laravie). Nellie Larrabee bola nasadená ako vojenský špeh, preto sa toto "manželstvo" javí ako pochybné. Dieťa mu prinieslo iba manželstvo s Čiernou štólou: dcéru menom Obávajú sa jej, ktorá v troch rokoch zomrela.

Vízie
Splašený kôň žil v tábore Lakoty so svojim mladším bratom, Vysokým koňom (High Horse, syn Železo medzi rohmi a Waglulu), a bratrancom Malým jastrabom. (Malý jastrab bol synovcom jeho nevlastného starého otca z matkinej strany – Corna). Do tábora vtedy vstúpil poručík Grattan s 28-členným americkým oddielom, s úmyslom zatknúť príslušníka Minniconjou za krádež kravy, čo vyústilo do konfliktu, pri ktorom bol zranený náčelník Dobývajúci medveď (Conquering Bear). Nasledoval boj, známy ako Grattanov masaker, v ktorom Siouxovia americké vojsko porazili.

Po tom, ako bol Splašený kôň svedkom smrti Dobývajúceho medveďa, začali uňho stavy tranzu s víziami. Jeho otec Waglula s ním išiel k dnešnému Jazeru Sylvan v Južnej Dakote, kde spolu praktizovali hemblecha alebo vyvolávanie zjavení. Počas cesty ich na svoje miesta viedol červenochvostý jastrab; cez vysoké stromy v Čiernych horách nemohli vidieť, kam kráčajú. Splašený kôň mal miesto medzi dvoma výbežkami na vrchu hory na severe - východne od jazera. Waglula sa usadil na juh od Štítu Harney, na sever od syna.
 
Výjav Šialeného koňa najprv priviedol na juh, kam podľa lakotskej viery odchádzali mŕtvi. Po návrate navštívil západ, vedený wakiyans (bytosťami hromov). Obdržal magické vrecúško (šamanistický liečivý predmet), ktoré mu malo ochraňovať život. Jedným z jeho zvieracích ochrancov sa stala biela sova, ktorá podľa lakotskej spirituality predlžovala život. Uvidel tiež svoju bojovnú maľbu tváre – skladala sa zo žltého blesku (na ľavej strane tváre) a bieleho prášku. Ten sa mal namočiť a označiť ním zraniteľné miesta; po vyschnutí vyzerali ako krúpy. Podobnú maľbu používal jeho otec – červený úder blesku na pravej tvári, a 3 červené "krúpy" na čele. Splašený kôň nepoužíval žiadnu maľbu na čele a nenosil bojovú perovú čelenku. Nakoniec mu bola zjavená posvätná pieseň, ktorá predstavovala ochranu jeho ľudu, a je dodnes spievaná  indiánmi Oglala.

Čierny jeleň, súčasník a bratranec Splašeného koňa, víziu opisuje v rozhovore uvedenom v knihe Black Elk Speaks: Being the Life Story of a Holy Man of the Oglala Sioux od Johna G. Neihardta.

Keď som sa stal mužom, otec mi o tom zjavení niečo rozprával. Nepoznal ho celé, ale vravel, že Splašený kôň vtedy uvidel svet, kde nie je nič iba duchovia všetkých vecí. To je skutočný svet, ktorý je za týmto svetom, a všetko, čo vidíme, je akoby jeho tieňom. Bol tam na svojom koni; a ten kôň, aj on sám na ňom, aj stromy, tráva a kamene, všetko bolo vytvorené z ducha, nič nebolo pevné, a všetko sa akoby vznášalo. Jeho kôň tam stál, ale jednako naokolo tancoval, ako kôň stvorený len z tieňa – a takto prišiel k svojmu menu, ktoré neznamená, že jeho kôň je bláznivý alebo divý, ale že v jeho vidine sa pohyboval tým nezvyčajným spôsobom.
Toto zjavenie mu dalo veľkú silu, pretože keď bojoval, myslel len na to, ako bude opäť v tom svete, a bude môcť skrz čokoľvek prejsť a neporaniť sa. Až pokým ho nezabili v Soldiers' Town na Bielej rieke, bol zranený iba dvakrát – z toho raz to bola nehoda – a v obidvoch prípadoch vlastným človekom, keď neočakával ťažkosti a nepremýšľal, nikdy to nespravil nepriateľ.

Splašenému koňovi daroval liečiteľ menom Úlomky rohu (Horn Chips) čierny kameň na ochranu jeho koňa – bol to čiernobiely pinto zvaný Inyan (skala alebo kameň). Šialený kôň mu kameň pripevnil za ucho, aby  sa skombinovala magická sila jeho zjavenia a šamana Úlomky rohu – on a jeho kôň tak boli v boji jedným.

Titul "Nositeľ košele"
V neskorých 50. a začiatkom 60. rokov 19. storočia, vojnová reputácia a sláva Splašeného koňa medzi ľudom Oglala rástla. Spomína sa v ústne zachovanej lakotskej histórií.  Prvýkrát zabil, keď indiánsky útočník zo Shoshone zavraždil ženu z Lakoty, ktorá čistila bizónie mäso pri rieke Powder River. Bojoval v mnohých bojoch medzi kmeňom Lakota a ich tradičnými nepriateľmi – Crow, Shoshone, Pawnee, Blackfeet a Arikara.

V roku 1864, po tom, ako Tretia coloradská kavaléria zdecimovala kmeň Severných Cheyenne v Masakri Sand Creek, sa s ním skupiny Lakota Oglala a Minniconjou spojili proti americkej armáde. Splašený kôň sa zúčastnil Boja Red Buttes a následného Boja na Mostovej Stanici Platte River v júli 1865. Pre svoje bojové schopnosti bol v roku 1865 kmeňom pomenovaný Ogle Tanka Un - Nositeľ košele, alebo vojnový vodca (ozdobná košeľa symbolizovala výnimočnosť).

Boj 100 Mŕtvych (Fettermanská Bitka)
21. decembra 1866 Splašený kôň, spolu s ďalšími 6 bojovníkmi z Lakota a Cheyenne, pripravil pascu pre kapitána Williama Fettermana s 53 člennou pechotou a 27 člennou kavalériou pod vedením poručíka Grummonda. Toto vojsko, vyslané z pevnosti Fort Phil Kearny, sledovalo Indiánov kvôli predchádzajúcemu útoku na vlak. Splašený kôň vlákal Fettermanovu pechotu na horu, Grummondovu kavalériu naviedlo ostatných šesť “návnad” po hrebeni Peno Head Ridge k potoku Peno Creek, kde niekoľko cheyennských žien vojakov ďalej huckali. Medzitým vodca Cheyenne Malý vlk so svojimi bojovníkmi, ktorí sa predtým ukrývali na druhej strane Peno Head Ridge, zablokovali cestu vedúcu späť do pevnosti.  Z hory sa prihnali bojovníci Lakota, a zaútočili na pechotu, zatiaľ čo pri Peno Creek vyrazili zo skrýše v húštine cheyennskí a lakotskí bojovníci. Keď Grummond so svojimi vojakmi zistil, že sú úplne obkľúčení, vydali sa späť k Fettermanovi. Takmer 1 000 členné kombinované indiánske vojsko zabilo všetkých príslušníkov americkej armády, na čo bieli spomínali ako na Fettermanský Masaker. Bola to dovtedy najväčšia americká porážka na Veľkých Planinách. Kmene Lakota a Cheyenne túto udalosť nazvalo Boj stovky v ruke.

Boj pri povozoch
2. augusta 1867 sa Splašený kôň zúčastnil boja pri povozoch, tiež neďaleko Fort Phil Kearny. Indiáni v počte 1 000 až 2 000 bojovníkov zaútočili na skupinu mužov, ktorí rúbali drevo blízko pevnosti. Väčšina z týchto amerických vojakov sa skryla do kruhu tvoreného vozmi bez kolies v ktorom sa kryli počas streľby na útočníkov. Tí utrpeli značné straty kvôli tomu, že vojaci používali nové, zozadu nabíjané pušky. V porovnaní so starými puškami, nabíjanými spredu, ktoré mohli páliť trikrát za minútu, tieto nové zbrane dokázali vystreliť  za minútu 10-krát. Lakotskí bojovníci si po prvej americkej streľbe nabíjali zbrane, keďže rátali s časom, ktorý by mali pred ďalšou paľbou starých muškiet. Z vojakov bolo iba päť mŕtvych a dvaja zranení, kým kmeň Lakota utrpel ľudské straty v rozmedzí  50 – 120. Mnoho z nich bolo pochovaných v horách obklopujúcich pevnosť  Fort Phil Kearny vo Wyomingu.

Spor o Ženu čierneho bizóna
Na jeseň roku 1867 pozval Splašený kôň Ženu čierneho bizóna (Black Buffalo Woman), aby ho sprevádzala na lov bizónov v oblasti Slim Buttes, v dnešnej severozápadnej Dakote. Jej mužom bol Žiadna voda, ktorý mal povesť pijana. Podľa lakotského zvyku mala žena právo sa kedykoľvek odlúčiť od svojho muža odsťahovaním sa k príbuzným alebo k inému mužovi, alebo vyložením mužovho vlastníctva von z ich obydlia. Aj keď bolo možné, že sa vyžadovalo nejaké vynahradenie na urovnanie zranených citov, od odmietnutého manžela sa očakávalo, že rozhodnutie ženy príjme.

Keď Splašený kôň a Žena čierneho bizóna odišli na lov, Žiadna voda bol mimo tábora. Vystopoval ich v oblasti Slim Buttes, kde ich našiel v týpí, a volal zvonku na Splašeného koňa. Keď sa Splašený kôň ozval, Žiadna voda vsunul dovnútra pištoľ a namieril ju naňho. Dotýka sa oblakov, bratranec Splašeného koňa  a syn Osamelého roha, sedel v stane najbližšie pri vchode. V momente, keď Žiadna voda vystrelil, Dotýka sa oblakov odrazil pištoľ nahor a vychýlil guľku na hornú čeľusť Splašeného koňa. Žiadna voda utiekol, prenasledovaný rodinou Splašeného koňa. Štval svojho koňa až do smrti, a potom pešo pokračoval, až kým sa nedostal do bezpečia svojej osady.

Splašený kôň a Žiadna voda sa na presviedčanie starších dohodli, že už neprelejú žiadnu krv. Ako náhradu za svoj výstrel dal Žiadna voda Splašenému koňovi troch koňov. Pretože bol Splašený kôň s vydatou ženou, bol zbavený titulu Nositeľ košele (vodca).

Čierna štóla a Nellie Larrabee
Splašený kôň si vzal Čiernu štólu, príslušníčku Oglala Lakota a príbuznú Škvrnitého chvosta. Starší ju poslali starať sa o jeho zranenie ktoré spôsobil Žiadna voda. Boli zosobášení v roku 1871 a narodilo sa im jediné dieťa, dcéra Obávajú sa jej, ktorá zomrela v roku 1873. Čierna štóla Šialeného koňa prežila, zomrela v roku 1927 počas prepuknutia chrípkovej nákazy v 20. rokoch 20. storočia.

Do obydlia Splašeného koňa poslal ženu aj Červený oblak. Tlmočník William Garnett ju (Nellie Larrabee) opísal, že je „miešankyňa, nie dobrej pohraničnej odrody, závistlivá a podlá žena“. Nellie, tiež zvaná Chi-Chi a Žena s hnedými očami, bola dcérou francúzskeho obchodníka a cheyennskej ženy.  Garnettov záznam z prvej ruky o podvolení sa Splašeného koňa sa o Nellie zmieňuje ako o „polokrvnej žene“, ktorej vinou padol Splašený kôň do zradnej pasce, ktorá ho postupne priviedla k záhube.

Veľká siouxská vojna 1876 – 77
17. júna 1876 viedol Splašený kôň 1 500 člennú skupinu z Lakoty a Cheyenne v prekvapujúcom útoku na 1 000 člennú kavalériu generála Georga Crooka a jej spojencov – kmene Crow a Shoshone.  Tento boj, známy ako Bitka pri Rosebud, nebol významný v stratách na životoch, avšak zdržal Crooka pri pridaní sa k Siedmej kavalérií Georga A. Custera, čo zohralo úlohu v následnej Custerovej porážke v Bitke pri Little Bighorne.

Tá sa udiala o týždeň, 25. júna 1876, neskôr o tretej hodine poobede, keď Custerova Siedma kavaléria napadla veľký tábor kmeňov Lakota a Cheyenne pri brehoch rieky Little Bighorn.

V centre boja boli bojovníci skupiny Hunkpapa, ktorých viedol náčelník Gall. Taktická a veliteľská pozícia, ako aj akcie Splašeného koňa v tomto boji sú neznáme. Kým niektorí historici tvrdia, že bol na čele bočného útoku s cieľom zabiť Custera a jeho mužov, jediným dokázaným faktom je, že bol významným účastníkom bitky; očité svedectvá niekoľkých indiánov dokladajú jeho osobnú odvahu. Vodný muž, jeden z piatich bojujúcich príslušníkov kmeňa Arapaho, povedal: „Splašený kôň bol jeden z najodvážnejších mužov, akých som kedy videl. Jazdil najbližšie okolo vojakov, kričiac na svojich bojovníkov. Všetci vojaci po ňom strieľali, ale nikdy ho nezasiahli.“ Siouxský bojovník, Malý vojak, povedal: „Najväčší bojovník v celej bitke bol Splašený kôň.“

10. septembra 1876, po Bitke Slim Buttes v Južnej Dakote, zajal kapitán Anson Mills s dvoma plukmi Tretej kavalérie osadu kmeňa Miniconjou o počte 36 stanov. Splašený kôň sa so svojimi mužmi pokúsil zachrániť vedúceho tábora, Amerického koňa, čo sa mu však nepodarilo. Vojaci Amerického koňa, aj väčšinu jeho príbuzných, zabili po tom, ako sa niekoľko hodín ukrývali v jaskyni.
8. januára 1877, pri Wolf Mountain na území Montany, bojoval Splašený kôň svoju poslednú veľkú bitku – proti americkej kavalérii. Jeho ľud zápasil s ťažkou zimou, bol oslabený hladom a trvajúcim mrazom. Aby ho ochránil, Splašený kôň sa rozhodol so svojou družinou vzdať, a odísť do pevnosti Fort Robinson v Nebraske.

Vzdanie sa a smrť
Do agentúry Red Cloud Agency (neďaleko Fort Robinson) prišiel Splašený kôň a ďalší severooglalskí vodcovia 5.mája 1877. Spolu s inými (He Dog, Little Big Man, Iron Crow...)sa na slávnostnej ceremónií stretol s poručíkom Williamom P. Clarkom, čo predstavovalo prvý krok ich oficiálnej kapitulácie.

Nasledujúce štyri mesiace strávil Splašený kôň vo svojej osade blízko Red Cloud Agency. Pozornosť, ktorú mu armáda venovala, vyvolávala ostražitosť Červeného oblaka a Škvrnitého chvosta – dvoch lakotských  náčelníkov, ktorí boli v agentúrach už dlhší čas a osvojili si nový štýl života s bielymi. V agentúrach nesúcich ich mená (Red Cloud a Spotted Tail) sa začali šíriť reči o tom, ako Splašený kôň túži po úteku a návrate k pôvodnému spôsobu života. V auguste 1877 dostali pracovníci v Camp Robinson správu, že kmeň Nez Perce, s náčelníkom Josephom, prekročil hranice svojej rezervácie v Idaho a mieri cez Montanu na sever do Kanady. Keď Splašeného koňa, spolu s minniconjouským vodcom Dotýka sa oblakov, poručík Clark požiadal o pridanie sa k armáde proti Nez Perce, odmietli s tým, že pri svojom vzdaní sa zaviazali zotrvať v mieri. Podľa jednej verzie udalostí Splašený kôň nakoniec súhlasil s návrhom so slovami, že bude bojovať „pokiaľ nebudú všetci z Nez Perce mŕtvi“. Tieto slová však boli zrejme zle preložené polotahitským zvedom, Frankom Grouardom, podľa ktorého Splašený kôň povedal, že „pôjde na sever a bude bojovať, až kým tam nezostane jediný biely muž“. Keď začali jeho preklad spochybňovať, Grouard výbor opustil. Bol nahradený novým tlmočníkom Williamom Garnettom, ktorý si čoskoro všimol narastajúce napätie.

S pribúdajúcimi problémami v Red Cloud Agency bolo generálovi Georgeovi Crookovi nariadené, aby sa zastavil pri Fort Robinson. Zvolala sa rada oglalských vodcov. Následne bola ale zrušená po tom, ako bol Crook nesprávne informovaný, že Splašený kôň predošlý večer vyhlásil, že zamýšľa generála počas rokovania zabiť. Crook prikázal Splašeného koňa zatknúť a odišiel, prenechajúc velenie plukovníkovi Lutherovi P. Bradleymu. Do Fort Laramie dorazili ďalšie vojenské oddiely. Ráno 4. septembra 1877 zamierili dve kolóny na osadu Splašeného koňa,  zistili však, že bola predchádzajúcej noci opustená. Splašený kôň utiekol do neďalekej Agentúry Škvrnitého Chvosta spolu so svojou ženou, ktorá ochorela na tuberkulózu. Po stretnutí s armádnymi úradníkmi na priľahlej vojenskej základni Camp Sheridan Splašený kôň súhlasil, že sa s indiánskym zástupcom, poručíkom Jesse M. Leeom vráti do Fort Robinson.

Ráno 5. septembra 1877 Šialený kôň a poručík Lee odišli do pevnosti, sprevádzaní náčelníkom Dotýka sa oblakov a ďalšími indiánskymi prieskumníkmi. Keď večer toho dňa prišli k tamojšej pobočníckej kancelári, bol poručík Lee informovaný, že má Splašeného koňa predať riadiacemu dôstojníkovi toho dňa (veliaca funkcia posúvajúca sa každý deň). Lee proti tomuto protestoval a ponáhľal sa za plukovníkom Bradleym, aby s ním záležitosť prebral, ale bez úspechu. Bradley totiž dostal rozkaz, že Splašený kôň má byť pod rúškom noci zatknutý a odvedený na ústredie divízie. Lee ogalského náčelníka prenechal kapitánovi Jamesovi Kenningtonovi pod dozorom stráže, ktorá ho odviedla do strážnej budovy. Keď došli dovnútra, Splašený kôň sa začal brániť a  bojovať  so strážnikmi a indiánom Malým veľkým mužom (Little Big Man), a pokúsil sa ujsť. Len čo ale vyšiel pred dvere, bodol ho bajonetom jeden z členov stráže. Preniesli ho do pobočníckej kancelárie, kde bol ošetrený miestnym lekárom  Dr. Valentinom McGillycuddym, a neskoro tej noci zomrel.

Nasledujúce ráno bolo telo Splašeného koňa odovzdané jeho rodičom, ktorí ho odniesli do Camp Sheridan a umiestnili na drevenú pohrebnú tribúnu. Keď bola nasledujúci mesiac Agentúra Škvrnitého Chvosta presunutá k rieke Missouri, previezli jeho pozostatky na nezistené miesto. Na diaľničnom pamätníku blízko Wounded Knee v Južnej Dakote sú uvedené minimálne štyri možné lokality, avšak končené miesto jeho odpočinku ostalo neznáme.

Spor o smrti
Dr. McGillycuddy, ktorý sa o Splašeného koňa staral po tom ako bol bodnutý, uviedol, že „zomrel okolo polnoci“. Podľa vojenských záznamov zomrel pred polnocou, teda dňa 5. septembra 1877.

Záznam  Johna Gregoryho Bourka o svojej službe v indiánskych vojnách – On the Border with Crook (Na hranici s Crookom) – opisuje iný priebeh úmrtia Splašeného koňa. Zakladá sa na rozhovore s príbuzným a rivalom Splašeného koňa, Malým veľkým mužom (Little Big Man), ktorý bol prítomný pri jeho zadržaní a zranení. Rozhovor sa uskutočnil viac ako rok po udalosti. Malý veľký muž v ňom povedal, že pri tom, ako ho odvádzali k strážnici, Splašený kôň zrazu vytiahol spod odevu dva nože, v každej ruke jeden. Jedna z týchto zbraní bola údajne podobná armádnemu bajonetu. Malý veľký muž, ktorý stál za ním, ho chytil za lakte a ťahal ramená za chrbát. Pri zápasení povolil zovretie jedného lakťa a Splašený kôň si tak vlastným nožom bodol do chrbta. Následne náčelník spadol a podvolil sa strážam.

Keď sa Malého veľkého muža Bourke opýtal na známu verziu hovoriacu, že Splašeného koňa najprv zranil bajonet stráže, odpovedal, že  strážnik naozaj vyrazil bajonetom, avšak bojujúceho Splašeného koňa minul, a zasiahol rám dverí strážnice. Malý veľký muž ďalej tvrdil, že  veliaci tábora navrhol, aby predložili príbeh, v ktorom bude za smrť Splašeného koňa zodpovedná stráž. Bolo to kvôli tomu, aby zatajili účinkovanie Malého veľkého muža v incidente, a predišli tak medzikmeňovým konfliktom.

Svedectvo Malého veľkého muža je otázne; ako jediné zo 17 výpovedí svedkov z Lakoty, americkej armády aj miešaných osôb neprikladá smrť Splašeného koňa strážnemu vojakovi. Spisovateľ Thomas Powers cituje rôznych svedkov rozprávajúcich, ako bol Splašený kôň smrteľne zranený, keď mu chrbát prepichol strážnikov bajonet.

Identita vojaka zodpovedného za zranenie Splašeného koňa je taktiež sporná. Iba jeden očitý svedok vo výpovedi identifikuje vojaka ako Williama Gentlesa. Historik Walter M. Camp predložil kópie tohto svedectva ďalším osobám prítomným pri udalosti, ktorí po diskusii o identite prišli s ďalšími dvoma možnými menami. Identifikácia totožnosti strážnika je dodnes otázna.

Spor o fotografiu

Väčšina zdrojov nepripúšťa fakt, že by bol Splašený kôň niekedy odfotografovaný. Dr.McGillycuddy tiež pochyboval, že existovala fotografia vojenského vodcu. V roku 1908 napísal športový spisovateľ Walter Camp zástupcovi Rezervácie Pine Ridge žiadosť o portrét. Zástupca Brennan odpovedal: „Nikdy som nevidel fotografiu Splašeného koňa, ani medzi Siouxami, ktorí sú tu, som nenašiel niekoho, kto by niekedy videl jeho obrázok. Splašený kôň opustil nepriateľov len krátky čas predtým, ako bol zabitý a je viac ako pravdepodobné, že sa nikdy neodfotil.“

V roku 1956 bol v knihe J. W. Vaughna S Crookom pri Rosebud (With Crook at the Rosebud) publikovaný údajný ferrotypný portrét Splašeného koňa. Fotografia patrila rodine zveda menom Baptiste  "Malý netopier"  Garnier. O dve desaťročia neskôr bol portrét zverejnený s ďalšími detailmi o jeho zhotovení v Fort Robinson, aj keď vydavateľ knihy "ostáva nepresvedčený o autenticite fotografie".

Nedávno bol originálny ferrotypný obrázok vystavený v Custer Battlefield Museum v Garryowen v Montane. Podľa múzea je to jediný autentický portrét Splašeného koňa. Historici o jeho identifikácií stále vedú debaty.

Odborníci argumentujú, že ferrotyp vznikol 10 – 20 rokov po roku 1877, čoho dôkazom je odev na fotografii (dĺžka ozdoby na hrudi a tzv. ascotská kravata, ktoré sa nosili neskôr). Taktiež nie sú známe žiadne fotografie s rovnakým maľovaným pozadím. V roku 1877 prešlo Agentúrou Red Cloud a Fort Robinsonom niekoľko fotografov – vrátane Jamesa H. Hamiltona, Charlesa Howarda, Davida Rodockera a zrejme aj Daniela S. Mitchella – ale žiaden z nich nepoužíval pozadie zobrazené na fotografii. Po smrti Splašeného koňa zhotovil vojak Charles Howard najmenej dve snímky známej pohrebnej tribúny, údajne patriacej pozostatkom náčelníka, z oblasti blízko Camp Sheridan, Nebraska. Kresbu Splašeného koňa zhotovil v roku 1934 súdny kreslič podľa opisu jeho sestry. Kresba patrí rodine Splašeného koňa a verejne bola vystavená len raz, v programe PBS History Detectives.

Pamiatka Splašeného koňa
Splašeného koňa pripomína zatiaľ nedokončený Pamätník Splašeného koňa v Čiernych horách v Južnej Dakote blízko mesta Berne – je to monument vyrytý do hory, podľa vzoru Národného pamätníka Mount Rushmore (na ktorom Korczak Ziółkowski pracoval s Gutzonom Borglumom). Dielo začal Ziółkowski tesať v roku 1948. Po dokončení bude skulptúra 195 metrov široká a 172 metrov vysoká.

Na uctenie pamiatky Splašeného koňa boli dve diaľnice pomenované Pamätná cesta Splašeného koňa. V Južnej Dakote je tento názov pridelený diaľnici US-16/US-385 medzi mestami Custer a Hill City, ktorá prechádza popri Pamätníku Splašeného koňa. V novembri 2010 schválil nebraský guvernér Dave Heineman určenie cesty US-20 z Hay Springs do Fort Robinson na uctenie pamiatky Splašeného koňa, čím zavŕšil ročnú snahu obyvateľov mesta Chadron. Pomenovanie cesty sa možno predĺži ďalších 100 míľ na východ cez Cherry Couty do mesta Valentine.

Dedičstvo

Z pohľadu autora Chrisa Hedgesa, „je v americkej histórií len málo postáv odboja tak ušľachtilých ako bol Splašený kôň“, dodávajúc, že „ divokosť jeho ducha ostáva ochranným svetlom pre všetkých, ktorí sa v živote nechcú poddať.“

Literatúra 
 Zahraničná literatúra
 Sandoz, M. (1992): Crazy Horse. The Strange Man of the Oglalas. Lincoln, University of Nebraska. ISBN 0-8032-9211-2
 Literatúra dostupná v češtine
 Brown, D. (1998): Mé srdce pohřběte u Wounded Knee. Praha, Hynek. ISBN 80-85906-62-7
 Neihardt, J.G. (1998): Mluví Černý jelen. Praha, Hynek. ISBN 80-85906-97-X
 Opatrný, J. (1998): Kde leží indiánská zem. Praha, Brána. ISBN 80-85946-95-5
 Stingl, M. (1996): Války rudého muže. Praha, Hynek. ISBN 80-206-0226-7

Externé odkazy 
 Crazy Horse Biography  
Crazy Horse Photo 
Indian Country Today: Trimble: What did Crazy Horse look like? 
A Profile of Crazy Horse 
The Last Stand of Crazy Horse 
Informace o Splašeném koni

Zdroj 

Narodenia v 19. storočí
Úmrtia 5. septembra
Úmrtia v 1877
Náčelníci severoamerických Indiánov
Dejiny USA