joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Peter Žitavský

Peter Žitavský (), (* 1260 - 1270, Zittau† 1339, Zbraslav) bol český vzdelanec, diplomat, spisovateľ, básnik, tretí opát cisterciánskeho kláštora (od 1316 - 1339) a politik nemeckého pôvodu.

Zrejme pochádzal z meštianskej rodiny a mal vynikajúce vzdelanie - vedel nielen po nemecky a česky, ale aj po latinsky a francúzsky, z čoho sa predpokladá, že vyštudoval nejakú univerzitu (Bologna, Paríž...). Mal vynikajúce znalosti Biblie. Od roku 1927 býval v Prahe. Okolo roku 1305 sa stal členom zbraslavského cisterciánskeho konventu. Bol kaplánom zbraslavského opáta Konráda, s ktorým sa zúčastňoval na mnohých politických jednaniach. Roku 1316 , po Konrádovej druhej rezignácii, bol zvolený za zbraslavského opáta. Naďalej udržiaval styky s kráľovským dvorom, najmä s kráľovnou Eliškou Přemyslovou a neskôr aj s mladým Karolom.

Diela 
Roku 1314 po smrti Ota Zbraslavského, prvého spracovateľa Zbraslavskej kroniky (Chronicon Aulae Regiae), prevzal Peter jeho rozpracované dielo. Otove kapitoly čiastočne doplnil, prepracoval a uverejnil ich v prvej knihe, v ktorej zachytil udalosti do roku 1316. V ďalších dvoch knihách opisuje situáciu do roku 1338 a dovŕšil tak Otovu prácu, pričom výrazne rozšíril jeho autorský zámer a vytvoril z pôvodného oslavného diela českého kráľa Václava II. rozsiahle historické dielo.

Do 2. knihy Zbraslavskej kroniky vložil Peter aj časť svojho ďalšieho diela Liber secretorum Aulae Regiae, ktoré rozpráva o zázrakoch, ktoré sa udiali v zbraslavskom kláštore od jeho založenia až po Petrovu dobu. Nevydané zostali dve knihy - kázanie Sermones in festivitatibus summis secundum ordinem Cysterciensem in capitulis faciendi.
Peter sa takisto zaslúžil o vznik zbierky zbraslavských listín – zbraslavský diplomatár.

Posledná zmienka o Petrovi Žitavskom pochádza z 13. januára 1339.

Externé odkazy 
 Životopis Petra Žitavského
 Petr Žitavský
 Zbraslavská kronika

Narodenia v 13. storočí
Úmrtia v 1339
Českí historici
Českí kronikári
Českí spisovatelia
Zemnica

Zemnica môže byť:
zemľanka
ľudovo: jahoda obyčajná
Taunšic

Taunšic je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, ktorý sa nachádza vo východnej časti polostrova Kamčatka, asi 10 km západne od masívnej kaldery Uzon. Prevažne andezitový vulkán vznikol približne pred 39 000 rokmi a jeho vrchol je ukončený kráterom, ktorý vznikol pred 8 000 rokmi počas mohutnej erupcie. Ďalšia, zatiaľ posledná erupcia sa odohrala približne v roku 550 pred Kr. Na južnom svahu, ako ďalej od svahu smerom na juh sa nachádza niekoľko troskových kužeľov holocénneho veku.

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkán Taunšic na Global Volcanism Program 

Sopky Kamčatky
Stratovulkány
Dvojtisícovky v Rusku
Melamín

Melamín (1,3,5- Triazine-2,4,6-triamín) je malá organická molekula obsahujúca  dusík a  pre svoje dobré vlastnosti (odolnosť proti plesniam, vlhkosti, poškriabaniu, vysokým teplotám, voči chemikáliám) má široké využitie v priemysle a to najmä aplikáciou v rôznych oblastiach: výrobe laminátových podláh, náterov povrchu nábytku, príborníkov, pri výrobe plastických látok – tvrdosť, prášok na výrobu odliatkov, pri čistení materiálov a ako spojivo, ako komponent do žltého farbiva Yelow 150, farbivo do atramentov a plastov, melamínová živica, trvanlivé termostále plasty, ako časť polyméru pri výrobe kuchynského náradia a povrchov a v niektorých krajinách aj ako doplnková látka do hnojív.

V lete 2008 bol melamín vo vysokých koncentráciách detegovaný v mlieku a mliečnych produktoch, najmä v Číne, ale aj v niekoľkých európskych krajinách vrátane Slovenska.

Iné projekty

Externé odkazy 

 Melamin - bezpečnostný list (MSDS) 
 OECD Screening Information Data Set (SIDS): Melamine 
 Questions and Answers on melamine na stránke WHO 

Amíny
Karcinogény IARC skupiny 3
Junkers Ju 187

Junkers Ju 187 bolo nemecké experimentálne lietadlo navrhnuté počas druhej svetovej vojny, aby nahradilo strmhlavý bombardér Ju 87 Stuka, ktorý sa v priebehu vojny ukázal byť veľmi zraniteľný nepriateľskými stíhačkami. Niektoré prvky z Ju 87 boli použité aj tu, ako krídlo tvaru W či dvojčlenná posádka. Stroj však mal sklápací podvozok a upravený chvost. Keď sa otočil, strelec v zadu mal dobrú palebnú pozíciu. Hoci išlo o veľmi radikálny dizajn, Ju 187 nikdy nebol sériovo vyrábaný. Stroj mal byť celý vyrobený z kovu a mal mať vylepšenú výzbroj a pancier.
Projekt bol zastavený v roku 1943 ministerstvom letectva, pretože pri plnom naložení nemal lepšie vlastnosti, ako Ju 87 D.

Technické parametre (Ju 187) 

 Posádka:  2 (pilot a strelec)
 Dĺžka: 
 Výška: 
 Rozpätie krídel: 
 Maximálna rýchlosť: /h

Výzboj 
 2 x kanóny MG 151/20 kalibru  umiestnené v koreňoch krídel
 1 x guľomet MG 131 kalibru  vo vrchnej veži
 1 x kanón MG 151/20 kalibru  vo vrchnej veži
 1 x  bômb
 4 x  bômb umiestnených pod krídlami

Zdroj 

Nemecké bombardovacie lietadlá
Lietadlá Junkers
Šmidt

Šmidt je masívny, silne erodovaný štítový vulkán, nachádzajúci sa vo východnej časti polostrova Kamčatka, asi 25 km severne od Kronockej sopky. Vek vulkánu sa odhaduje na stredný až mladý pleistocén, no na východnom a juhovýchodnom svahu sopky sa nachádza niekoľko menších troskových kužeľov, ktorých vek je holocénny.

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - štítová sopka Šmidt na Global Volcanism Program 

Sopky Kamčatky
Štítové vulkány
FC Porto

FC Porto (celý názov Futebol Clube do Porto) je portugalský futbalový klub so sídlom v Porte. Klub bol založený 28. septembra 1893 ako Football Club do Porto. Svoje domáce zápasy hráva od novembra 2003 na štadióne Estádio do Dragão. V sezóne 2003/2004 vyhralo Ligu majstrov a rok predtým aj Pohár UEFA.

FC Porto a Slovensko 
Svojho času v klube pôsobil aj slovenský reprezentant Marek Čech.

V sezóne 2005/2006 prehralo s Artemediou Bratislava na domácom štadióne 2:3, a to ešte vyhrávalo 2:0. V odvete remizovalo 0:0, pričom nemecký rozhodca Markus Merk neodpísal pokutový kop po Pepeho ruke v pokutovom území Porta.

 30 Portugalsko Liga
 19 Portugalsko Cup
 22 Portugalsko Supercup
 30 Porto Liga
 14 Porto Cup
 32 Porto Supercup
  1 Liga Intercalar
  2 Chaampions League
  2 Champions Intercontinental
  1 Supercup Europe
  1 Cup UEFA
  1 Cup Ibérica

Káder mužstva
Súčasná zostava:

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 oficiálna webstránka 
 oficiálna webstránka 

 
Portugalské futbalové kluby
Kluby G-14
Futbalové kluby založené v 1893
Olympique Lyonnais

Olympique Lyonnais alebo Olympique lyonnais (staršie aj Olympique de Lyon et du Rhône), skrátene OL či  Lyon, je francúzsky futbalový klub v Lyone. Momentálne hráva francúzsku najvyššiu súťaž, Ligue 1 a v minulej sezóne 2018/2019 skončil na 3. mieste. Lyon vyhral šesť Trophées des Champions, tri tituly v Ligue 2 a Coupe de France a spolu s týmto si vybojoval aj 12 účastí v Lige majstrov, aj keď ešte nikdy nehral finále. Domáce zápasy hráva na štadióne Stade de Gerland v Lyone. OL je tiež členom tzv. skupiny G-14 do ktorej patria najprednejšie európske futbalové mužstvá.Klub aktuálne vedie manažér Rudi Garcia. 

Lyon bol pôvodne založený ako Lyon olympique universitaire v roku 1899, ale za plnohodnotný futbalový klub bol vyhlásený až 3. augusta 1950.

Úspechy 
 Ligue 1
 Víťazi (7): 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008
 Ligue 2
 Víťazi (3): 1951, 1954, 1989 
 Francúzsky pohár 
 Víťazi (4): 1964, 1967, 1973, 2008 
 Ligový pohár Víťazi (1): 2001
 Pohár Intertoto
 '''Víťazi (1):  1997

Slávni hráči 

Sylvain Wiltord
Ludovic Giuly
Florent Malouda
Frédéric Kanouté
Jean Tigana
Raymond Domenech
Michael Essien
Sonny Anderson
Marc-Vivien Foé
Jacek Bak
Ján Popluhár
Milan Baroš
Karim Benzema
 Bafétimbi Gomis
 Juninho
Hugo Lloris
Memphis Depay

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna webstránka (fr)

Francúzske futbalové kluby
 
Kluby G-14
Futbalové kluby založené v 1899
Josef Kalbáč

Josef Kalbáč (* 17. február 1940, Třebohostice) je český politik, bývalý senátor a jeden z najvýraznejších kritikov Lisabonskej zmluvy. 

Od mladosti pracoval v poľnohospodárstve, diaľkovovo vyštudoval vysokú školu poľnohospodársku. Od roku 1968 je členom KDÚ-ČSL, za ktorú bol zvolený senátorom za obvod Strakonice. V senáte patril k najvýraznejším kritikom Lisabonskej zmluvy. V prezidentských voľbách v roku 2008 podporil prezidenta Václava Klausa.

Vo voľbách v roku 2008 postúpil do druhého kola, ale v ňom ho tesne porazil kandidát ČSSD.

V marci 2009 potvrdil hovorca prezidenta Václava Klausa Radim Ochvat, že Kalbáč pôsobí ako externý poradca prezidenta.

Referencie

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Články Josefa Kalbáče na euportal.cz
  Josef Kalbáč - graf medializácie

Českí politici
Veľký Klin

Veľký Klin je potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to ľavostranný prítok Chlebnického potoka, meria 3,1 km a je tokom V. rádu.

Prameň 
Pramení v Skorušinských vrchoch (geomorfologický podcelok Kopec) na severovýchodnom svahu Dielu (1 051,4 m n. m.) v nadmorskej výške cca 885 m n. m.

Opis toku 
Pramení, tečie a ústi v katastrálnom území obce Chlebnice. Od prameňa tečie najprv na sever, sprava priberá tri prítoky: z JJZ svahu Súšavy (1 076,6 m n. m.), zo ZJZ svahu Súšavy a tiež krátky prítok zo ZSZ svahu tohto vrchu. Následne pokračuje viac smerom na SSZ, zľava priberá päť kratších prítokov z lokalít Smejsová a Diel, vteká do geomorfologického celku Oravská vrchovina, na krátkom úseku tečie prechodne opäť na sever a z pravej strany ešte priberá prítok pritekajúci z oblasti Na poľane. Napokon sa stáča na západ a východne od centra obce Chlebnice sa v nadmorskej výške približne 615 m n. m. vlieva do Chlebnického potoka.

Zdroje 
Majtán, Milan - Rymut, Kazimierz: Hydronymia povodia Oravy. 1. vyd. Bratislava: VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2006. 208 s. ISBN 80-224-0906-5 
Turistický atlas Slovensko 1:50 000, SHOCART, Zádveřice 2005
Chočské vrchy - Vodná nádrž Liptovská Mara, Edícia turistických máp 1:50 000, VKÚ, a.s., Harmanec 2002

Potoky na Slovensku
Povodie Oravy
Vodné toky v Skorušinských vrchoch
Vodné toky v Oravskej vrchovine
Vodné toky v okrese Dolný Kubín
SV Werder Bremen

SV Werder Brémy (celý názov Sportverein Werder Bremen von 1899 e. V.) je nemecký popredný futbalový klub sídliaci v meste Brémy. Svoje domáce zápasy hráva na štadióne Weserstadion s kapacitou 43 087 miest. Najviac zápasov za tento klub odohral Dieter Burdenski (444 zápasov) a najviac gólov strelil Marco Bode (101 gólov). Klub sponzoruje Kappa.

Úspechy

Víťazstvá 
 Bundesliga: 1965, 1988, 1993, 2004
 Nemecký pohár: 1961, 1991, 1994, 1999, 2004
 PVP: 1992
 Nemecký ligový pohár: 2006
 Nemecký superpohár: 1988, 1993, 1994
 UEFA Intertoto Cup: 1998
 Kirin Cup: 1982, 1986

Slávni hráči 
  Miroslav Klose

Externé odkazy 
 oficiálna webstránka 
 oficiálna webstránka 

 
Šport v Brémach
Nemecké futbalové kluby
Futbalové kluby založené v 1899
Klinkový potok

Klinkový potok je potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to ľavostranný prítok Ráztok, meria 2,5 km a je tokom VI. rádu.

Prameň 
Pramení v Skorušinských vrchoch (geomorfologický podcelok Kopec) na západnom svahu vrchu Blato (1 138,1 m n. m.) v nadmorskej výške približne 975 m n. m.

Opis toku 
Na hornom toku tečie západným smerom, pričom sa esovito stáča. Na strednom toku sa stáča smerom na ZSZ a vteká do geomorfologického celku Oravská vrchovina. Na dolnom toku sa už stáča na severozápad a v katastrálnom území obce Chlebnice, na severnom úpätí vrchu Hrb (771 m n. m.) a severovýchodne od obce Chlebnice, sa v nadmorskej výške cca 624 m n. m. vlieva do Ráztok.

Klinkový potok preteká neobývaným územím a nepriberá žiadne stále prítoky.

Iné názvy 
Klinkov potok, Klinok
Malý Klin
nárečovo: Kľinok

Zdroje 
Majtán, Milan - Rymut, Kazimierz: Hydronymia povodia Oravy. 1. vyd. Bratislava: VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2006. 208 s. ISBN 80-224-0906-5 
Turistický atlas Slovensko 1:50 000, SHOCART, Zádveřice 2005
Chočské vrchy - Vodná nádrž Liptovská Mara, Edícia turistických máp 1:50 000, VKÚ, a.s., Harmanec 2002

Potoky na Slovensku
Povodie Oravy
Vodné toky v Skorušinských vrchoch
Vodné toky v Oravskej vrchovine
Vodné toky v okrese Dolný Kubín
Dielový potok (prítok Chlebnického potoka)

Dielový potok je potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to ľavostranný prítok Chlebnického potoka, meria 3,8 km a je tokom V. rádu.

Prameň 
Pramení v Skorušinských vrchoch (geomorfologický podcelok Kopec) na severozápadnom svahu vrchu Diel (1 051,4 m n. m.) v nadmorskej výške cca 950 m n. m.

Opis toku 
Od prameňa tečie sprvu severozápadným smerom, pričom vteká do Oravskej vrchoviny, stáča sa a tečie smerom na sever. Na strednom toku priberá najprv tri krátke prítoky sprava, najprv jeden z oblasti Smejsovej, následne ďalšie dva z lokality Kubizňová. Na východnom úpätí Kraviarskej (770,1 m n. m.) priberá ešte pravostranný prítok z oblasti Dielu a stáča sa smerom na SSV. Pred ústím sa ohýba opäť na sever, preteká okrajom intravilánu obce Chlebnice, kde sa východne od jej centra vlieva v nadmorskej výške približne 601 m n. m. do Chlebnického potoka.

Iné názvy 
Diel
nárečovo: Ďiel

Zdroje 
Majtán, Milan - Rymut, Kazimierz: Hydronymia povodia Oravy. 1. vyd. Bratislava: VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2006. 208 s. ISBN 80-224-0906-5 
Turistický atlas Slovensko 1:50 000, SHOCART, Zádveřice 2005
Chočské vrchy - Vodná nádrž Liptovská Mara, Edícia turistických máp 1:50 000, VKÚ, a.s., Harmanec 2002

Potoky na Slovensku
Povodie Oravy
Vodné toky v Skorušinských vrchoch
Vodné toky v Oravskej vrchovine
Vodné toky v okrese Dolný Kubín
Blh (hrad)

Blh (-normovaný názov) alebo Balog je zrúcanina hradu vo výške cirka 400 m n.m., ktorá sa nachádza v obci Veľký Blh, hrad mal rozmery 150 x 70 m.

Dejiny 
Podľa Janotu – Anonymova kronika spomína hrad Bolhedu, ktorý obsadili Arpádovci. V 13. storočí vládol na hrade Bailog, ktorý sa pokladá za zakladateľa rodu Balogovcov. V roku 1405 vetva Balogovcov vlastniaca hrad vymrela a hrad sa stáva majetkom Sečovcov, spriatelených s Jánom Jiskrom a hrad ovládajú husiti. Od husitov ho v roku 1463 dobyl Štefan Rozgoň, ktorý ho za 12 000 zlatých dostal od kráľa do dŕžavy. Od roku 1481 sa stal majetkom Sečovcov, ktorí ho vlastnili až do roku 1646. V tomto roku dostal do vena hrad spolu s hradom Muráň František Vešeléni, ktorý ho dal v roku 1664 opevniť. Ako majetok Vešélenyiho bol súčasťou rákociovského povstania, kým ho definitívne spustošili po potlačení povstania začiatkom 18. storočia.

Referencie

Externé odkazy 
 

Hrady a zámky na Slovensku
Ruiny na Slovensku
Veľký Blh
Stavby v okrese Rimavská Sobota
Budimírsky kaštieľ

Budimírsky kaštieľ bol pôvodne hrádok prestavaný na kaštieľ, v ktorom sa dnes nachádza múzeum. Nachádza sa v obci Budimír.

Exteriér  
Budimírsky kaštieľ je klasicistická tereziánska stavba z 2. tretiny 18. storočia s neskoršími vnútornými úpravami. Dvojpodlažná trojtraktová bloková budova s erbom na fasáde slúžila ako panské sídlo vetvy Ujházyovcov. Miestnosti majú valené krížové a kláštorné klenby, v niekdajšej reprezentačnej miestnosti je empírová nástenná maľba. Budova je vsadená do nového francúzskeho parku a ohradená novým oplotením v klasicistickom slohu.

Súčasný stav 
Objekt mal do roku 1985 rôznych majiteľov, časť slúžila Technickému múzeu ako depozitár, časť miestnej škole. Celková rekonštrukcia objektu, vrátane parkových úprav, trvala päť rokov a kaštieľ bol verejnosti sprístupnený v roku 1990. Pôvodný plán rátal so stálou expozíciou, prax si však vyžiadala zmenu tejto koncepcie. V časti suterénnych priestorov sú umiesmené depozitáre Slovenského technického múzea.

Vo výstavných priestoroch sú inštalované v kratších, či dlhších časových intervaloch malé komorné výstavy. Okrem výstav zameraných na dejiny techniky sa tu striedajú výstavy venované histórii a umeniu. K bohatej programovej skladbe prispievajú aj výstavy zo zbierok súkromných podnikateľov - majiteľov starožitností, ako aj súkromných zberateľov.

Externé odkazy 
 Kaštieľ Budimír na zamky.sk
 Ďalšie informácie o kaštieli
 STM - Expozícia historických hodín Kaštieľ v Budimíre

Hrady a zámky na Slovensku
Expozície Slovenského technického múzea
Budimír
Stavby v okrese Košice-okolie
Cejkov (hrad)

Cejkov alebo Cejkovský hrad bol hrad v obci Cejkov.

Dejiny 
Hrad strážil cestu zo Zemplína do Trebišova. Postavili ho pravdepodobne v 13. storočí, alebo začiatkom 14. storočia. Cejkovská vetva rodu Kaplon ho vlastnila do roku 1403. Vtedy kráľ Žigmund skonfiškoval majetok rodu pre ich neveru panovníkovi a hrad dal zbúrať. V roku 1407 konfiškát dáva Petrovi Šóšovi a Matejovi Kelečénimu a zároveň povoľuje znovuvystavanie hradu zemanovi z Pozdišoviec. Noví majitelia chceli hrad obnoviť, ale ešte v roku 1438 sa uvádza, že je v ruinách. V 15. storočí bol načas aj v rukách bratríckych vojsk. V roku 1471 nariadil uhorský snem zbúranie hradu, čo sa pravdepodobne nestalo, pretože sa spomína aj neskôr. Definitívny zánik hradu spôsobili až cisárske vojská v roku 1673.

Exteriér 
Lokalite dominovala ústredná obytná stavba (vrcholová plošina 14 × ) opevnená mohutnou priekopou (8) a valovým opevnením s elipsovitým pôdorysom. Na prístupnejšej severovýchodnej strane je malé nádvorie, ktoré tvorí zároveň predpolie hrádku. Bolo chránené šijovou priekopou () a valom a obranu z tejto strany (prístupovej) hrádku zabezpečovala kruhová veža s priemerom do . Hrad bol postavený z miestneho kameňa na maltu.

Súčasný stav 
Na kužeľovitom kopci nad obcou sú zreteľné stopy po valoch a priekopách. Na najvyššom bode sú stopy po prírodnom kamennom podklade na ktorom pravdepodobne stála hlavná obytná stavba. Na severozápadnej strane objektu je fragment múru tejto budovy. Z kruhovej veže chrániacej vstup od severovýchodu ostal už len kráter s priemerom  a stopami po hospodárskych objektoch zvlnené predpolie.

Referencie

Externé odkazy 
 

Hrady a zámky na Slovensku
Cejkov (okres Trebišov)
Stavby v okrese Trebišov
Čabraď (hrad)

Čabraď alebo Litava je hradná zrúcanina nachádzajúca sa pri obci Čabradský Vrbovok uprostred Krupinskej planiny na kopci nad údolím Litavy. Pôvodne sa tento hrad nazýval Litava.

Dejiny 
Postavený bol v 13. storočí v obci Čabradský Vrbovok a prvá písomná zmienka je z roku 1276. Patrí do skupiny stredoslovenských hradov, ktorých účelom bola ochrana ciest vedúcich k banským mestám. V druhej polovici 16. storočia bol dôležitou protitureckou pevnosťou a Turci sa ho niekoľkokrát márne snažili dobyť. Jeho stredoveké jadro sa skladalo z ústrednej veže chránenej štyrmi baštami a z hradného paláca, ktorý stál nad dobre kontrolovaným zalomeným vstupom do horného nádvoria. V polovici 15. storočia bol hrad na krátku dobu aj sídlom Jiskrových vojsk. Roku 1511 sa stal majetkom ostrihomského arcibiskupa Tomáša Bakóca, ktorý ho dal okolo roku 1520 upraviť a prestavať. S opevňovacími prácami a s rozširovaním obytných priestorov sa pokračovalo aj v druhej polovici 16. storočia, a to hlavne na predhradí. Hrad bol v tej dobe vo vlastníctve Pálfiovcov a po nich ho dostal do vlastníctva vojenský veliteľ Ján Krušič, pôvodom z Chorvátska. Roku 1622 získal hrad do držby ďalší vojenský veliteľ P. Kohári. Posledné prestavby v 17. storočí premenili vnútorný hrad na pohodlné panské sídlo. Keď sa v 18. storočí Koháriovci presťahovali do novopostaveného honosného domu vo Svätom Antone, význam hradu rýchlo upadal. Úpadok bol urýchlený tým, že ho i sami majitelia roku 1812 nechali podpáliť, aby tým zabránili obsadeniu hradu lúpežnými rytiermi. Súčasťou hradu je aj sýpka, dostavaná do areálu hradu v 19.storočí. Na posledných kresbách z 19. storočia ju vidno ešte ako funkčnú budovu, dnes spolu s hradom sú už ruinami.

Exteriér 
Hrad je na kopci, ktorý obteká rieka Litava a poskytuje mu tak prirodzenú ochranu. Horný hrad, postavený na pretiahnutom vrchole, tvorila veža, rozľahlé nádvorie s palácovými stavbami a hospodárskymi budovami, ktoré poskytovali dostatok pohodlia a zabezpečovali všetky potreby na bývanie šľachty. Do horného hradu sa vstupovalo na severnej strane cez trojposchodovú podpivničenú bránu pravdepodobne s padacím mostom. Na západnej strane boli bastióny a menšie bašty, ktoré tvorili sústavu obvodového opevnenia, alebo dolného hradu. Ten tvorila na východe aj obytná budova, určená pravdepodobne pre posádku, na juhozápade brána s baštou a na juhu vstupná brána opäť riešená vežou s podlažím nad bránou a predsunutou bránou, ktorú chránili dve mohutné strieľne a padací most.

Galéria

Zaujímavosti 
Čabradský hradný vrch a jeho okolie je prírodnou rezerváciou s najbohatším výskytom plazov na území Slovenska (žije tu najmä množstvo užoviek).

Referencie

Literatúra 
 MALINIAK, Pavol: Čabradské panstvo v stredoveku. Banská Bystrica : Belianum, 2019. 224 s. ISBN 978-80-557-1625-1

Iné projekty

Externé odkazy 

Detaily z histórie hradu a fotky
Združenie RONDEL 
Maliniak, P. 2013: K pôsobeniu Jána Kružiča na hrade Čabraď. Acta Historica Neosoliensia 16, 205-223.

Hrady a zámky na Slovensku
Ruiny na Slovensku
Krupinská planina
Stavby v okrese Krupina
Čabradský Vrbovok
Dolná Mičiná (kaštieľ)

Kaštieľ Dolná Mičiná bol pôvodne hrad, ktorý bol prestavaný na renesančný kaštieľ. Nachádza sa v obci Dolná Mičiná.

Dejiny 
Kaštieľ postavili v druhej polovici 16. storočia na gotickom základe. Pravdepodobne šlo o panské sídlo, resp. hrádok. V roku 1667 ho Tomáš Benický s manželkou Katarínou Mervaldovou prestavali do dnešnej podoby. Neskorobarokové úpravy sú z konca 18. storočia. Po roku 1970 ho opravili a znovu zastrešili. Najnovšie úpravy sú z 90tych rokov, kedy upravovali hlavne interiér.

Interiér 
Zachovali sa renesančné a barokové klenby so štukovými obrazcami. V strede dispozície je vestibul s valenou lunetovou klenbou, z neho vedú vstupy do bočných obytných miestností.

Exteriér  
Dvojposchodová bloková stavba so štyrmi nárožnými okrúhlymi vežami a pristavanou blokovou vežou so schodiskom. Na hlavnej fasáde medzi nárožnými vežami je dvojramenné schodisko umiestnené v lodžiovej arkáde, datované nápisovou tabuľou v kartuši rokom 1667. Na lodžii na prvom poschodí je umiestnený neskororenesančný kozub datovaný tým istým rokom. Osadený je do plášťa nárožnej veže. Vstup chránia kľúčové strieľne.

Súčasný stav 
Kaštieľ nie je prístupný verejnosti a chátra. Dá sa však nahliadnuť do vnútra, ale na vlastné nebezpečenstvo. Od roku 2007 má nového majiteľa, ktorý chcel kaštieľ zrekonštruovať. K rekonštrukcií však doteraz nedošlo, a kaštieľ naďalej chátra.

Externé odkazy 

 Pamiatky na Slovensku- profil kaštieľa

Hrady a zámky na Slovensku
Dolná Mičiná (okres Banská Bystrica)
Stavby v okrese Banská Bystrica
Gelnica (hrad)

Gelnica (-normovaný názov; iné názvy: Gelnický hrad, Thurzov hrad) je hradná zrúcanina. Nachádza sa v meste Gelnica.

Dejiny 
Začiatky tohoto pôvodne kráľovského hradu sú zatiaľ nejasné. Bol však zrejme vybudovaný na ochranu kráľovských regálnych práv, a to najskôr po mongolskom (tatárskom...) vpáde. V polovici 15. storočia bol hrad v rukách Jiskrovcov (1447 – 1462). Po ich porážke hrad aj bane daroval kráľ rodine Zápoľskovcom. V čase nepokojov a bojov o uhorský trón medzi Jánom Zápoľským a Ferdinandom I. bol hrad značne poškodený. Po porážke Zápoľského ho kráľ daroval Alexovi Thurzovi (1531), ktorý zničený objekt opravil. Hlavnú pozornosť sústredil okrem renovácie obvodového opevnenia na prestavbu a dostavbu interiéru hradu. Vymretím Thurzovcov po meči prešiel hrad v roku 1636 do rúk šľachtickej rodiny Csákyovcov. V období stavovských povstaní hrad často menil majiteľov a bol svedkom mnohých bojov, ktoré sa mu napokon stali osudnými. V roku 1685 vyhorel a začal chátrať. Proces zániku urýchlila ešte v 19. storočí stavba mestskej radnice, ktorá bola postavená z hradného materiálu, resp. jeho ruín. Svoju úlohu zohralo aj vedomé devastovanie objektu.

Exteriér 
Na okraji vrcholovej plošiny s elipsovým pôdorysom a rozmermi 100 ×  je murované,  hrubé, obvodové opevnenie. Na juhovýchodnej strane, takmer oproti vstupu do opevneného areálu, obvodové opevnenie vyúsťuje lievikovito do pravidelného výbežku, ktorý jeho okraj presahuje asi o . Pravdepodobne tu pôvodne stála viacpodlažná obytná veža (10 × ), ktorá sa postupne prebudovala na výlučne obranný objekt. Vežová stavba mala 130 hrubé múry a štrbinovú strieľňu v pôvodnom druhom podlaží. Nad trámovým stropom tohoto podlažia bol okenný otvor  ×  s jednoduchým záklenkom a rovnými špaletami. Objekt bol smerom do svahu zosilnený dvojicou operákov na nárožiach. Oproti veži bol vstup do hradu a v areáli predpokladám hospodárske budovy.

Súčasný stav 
Najvyššia a najrozsiahlejšia ruina pôvodného hradu je torzo viacpodlažnej vežovej stavby s okenným otvorom, strieľňou a dvoma operákmi. Z pôvodného vstupu oproti veži sa zachovalo torzo obvodového opevnenia, z ktorého vybiehal kolmo do interiéru ďalší múr. Počas výskumu vlastivedných pracovníkov Badíka a Bernátha sa podarilo zachytiť mierne obdĺžnikový priestor, do ktorého sa vstupovalo úzkou chodbou, na opačnej strane bola vetracia šachta. Objavená podzemná architektúra je zrejme výsledkom mladšej stavebnej činnosti a súvisela so zabezpečením vstupu do hradu. Z obvodového opevnenia sa zachovali iba nepatrné zvyšky.

Referencie

Externé odkazy 

Hrady a zámky na Slovensku
Ruiny na Slovensku
Gelnica
Stavby v okrese Gelnica
Bahrový potok

Bahrový potok je krátky potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to pravostranný prítok Chlebnického potoka, meria 1,1 km a je tokom V. rádu.

Prameň 
Tečie v Oravskej vrchovine, kde pramení na severozápadnom svahu Úboče v nadmorskej výške približne 695 m n. m., severovýchodne od centra obce Chlebnice.

Opis toku 
Od prameňa tečie prevažne západným smerom, na hornom toku priberá ľavostranný prítok prameniaci východne od kóty 705,5 m. Ďalej tečie na krátkom úseku na severozápad, následne opäť na západ a preteká intravilánom Chlebníc. Tu podteká cestu III. triedy Dlhá nad Oravou - Chlebnice a severne od centra obce sa v nadmorskej výške cca 568 m n. m. vlieva do Chlebnického potoka.

Iné názvy 
Bahrov potok
Bahrov potôčik

Zdroje 
Majtán, Milan - Rymut, Kazimierz: Hydronymia povodia Oravy. 1. vyd. Bratislava: VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2006. 208 s. ISBN 80-224-0906-5 
Turistický atlas Slovensko 1:50 000, SHOCART, Zádveřice 2005
Chočské vrchy - Vodná nádrž Liptovská Mara, Edícia turistických máp 1:50 000, VKÚ, a.s., Harmanec 2002

Potoky na Slovensku
Povodie Oravy
Vodné toky v Oravskej vrchovine
Vodné toky v okrese Dolný Kubín
Sakalov

Sakalov je potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to pravostranný prítok Malatinského potoka, meria 3,2 km a je tokom VI. rádu.

Prameň 
Pramení v juhozápadnom výbežku Skorušinských vrchov, v geomorfologickom podcelku Kopec, na západnom úpätí vrchu Diel (1 051,4 m n. m.) v nadmorskej výške cca 855 m n. m.

Opis toku 
Od prameňa tečie smerom na severozápad, vteká do Oravskej vrchoviny a na hornom toku priberá ľavostranný prítok z východného svahu Ostrého vrchu (877,4 m n. m.). Ďalej sa ohýba viac na severoseverozápad a opäť zľava priberá prítok zo severného svahu Ostrého vrchu. Následne vytvára oblúk smerujúci na západ, prechodne tečie na SSV a z pravej strany priberá prítok vznikajúci SSZ od kóty 825,7 m. Napokon už tečie smerom na SSZ a na okraji intravilánu obce Chlebnice (juhozápadne od jej centra) sa v nadmorskej výške približne 600 m n. m. vlieva do Malatinského potoka.

Iné názvy 
Sakalovo
Sakalov potok
Sakalov jarok
nárečovo: Sakalou járok

Zdroje 
Majtán, Milan - Rymut, Kazimierz: Hydronymia povodia Oravy. 1. vyd. Bratislava: VEDA, vydavateľstvo Slovenskej akadémie vied, 2006. 208 s. ISBN 80-224-0906-5 
Turistický atlas Slovensko 1:50 000, SHOCART, Zádveřice 2005
Chočské vrchy - Vodná nádrž Liptovská Mara, Edícia turistických máp 1:50 000, VKÚ, a.s., Harmanec 2002

Potoky na Slovensku
Povodie Oravy
Vodné toky v Skorušinských vrchoch
Vodné toky v Oravskej vrchovine
Vodné toky v okrese Dolný Kubín
Turín (prítok Oravy)

Turín je potok na dolnej Orave, vo východnej časti okresu Dolný Kubín. Je to ľavostranný prítok Oravy, meria 1,8 km a je tokom IV. rádu.

Prameň 
Tečie v geomorfologickom celku Oravská vrchovina, kde pramení na západnom úpätí vrchu Lysec (944,6 m n. m.), v lokalite Prípor, v nadmorskej výške približne 660 m n. m.

Opis toku 
Od prameňa tečie najprv smerom na severozápad, na juhozápadnom úpätí vrchu Osičiny (763,1 m n. m.) sa stáča a prechodne tečie na západ. Následne priberá ľavostranný Stojkov potok (Štokov potok) a mení smer toku opätovne na severozápad. Východne od obce Dlhá nad Oravou sa v nadmorskej výške cca 525 m n. m. vlieva do Oravy.

Iné názvy 
Turínok
nárečovo: Turinek

Potoky na Slovensku
Povodie Oravy
Vodné toky v Oravskej vrchovine
Vodné toky v okrese Dolný Kubín
Čierna mláka

Čierna mláka je potok na hornej Orave, v západnej časti okresu Tvrdošín. Je to pravostranný prítok Podbielskeho Cickova, meria 1,6 km a je tokom V. rádu.

Prameň 
Pramení v Oravskej Magure, v podcelku Budín, na SSV svahu Príporu (1 105,8 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 085 m n. m.

Opis toku 
V pramennej oblasti tečie smerom na juhovýchod cez lokalitu Čierna mláka, potom sa stáča na východ a z ľavej strany priberá dva prítoky z južných svahov Šubovky (1 127,5 m n. m.). Do Podbielskeho Cickova sa vlieva v neobývanej oblasti na katastrálnom území obce Podbiel v nadmorskej výške cca 739 m n. m.

Potoky na Slovensku
Povodie Oravy
Vodné toky v Oravskej Magure
Vodné toky v okrese Tvrdošín
Cerovo

Cerovo môže označovať:
obec na Slovensku, pozri Cerovo (okres Krupina)
hrad nad rovnomennou obcou, pozri Cerovo (hrad)
Cejkov

Cejkov môže označovať:
obec na Slovensku, pozri Cejkov (okres Trebišov)
zaniknutý hrad, ktorý sa nachádzal v rovnomennej obci, pozri Cejkov (hrad)
Budkovce

Budkovce môže označovať:
obec na Slovensku, pozri Budkovce (okres Michalovce)
zaniknutý hrad, ktorý sa nachádzal v rovnomennej obci, pozri Budkovce (hrad)
Divín

Divín môže označovať:
obec na Slovensku, pozri Divín (okres Lučenec)
hrad pri rovnomennej obci, pozri Divín (hrad)
priezvisko, napr.:
Karol Divín
Dolná Mičiná

Dolná Mičiná môže označovať:
obec na Slovensku, pozri Dolná Mičiná (okres Banská Bystrica)
kaštrieľ v rovnomennej obci, pozri Dolná Mičiná (kaštieľ)
Diviacka Nová Ves

Diviacka Nová Ves môže označovať:
obec na Slovensku, pozri Diviacka Nová Ves (okres Prievidza)
hrádok v rovnomennej obci, pozri Diviacka Nová Ves (hrádok)
Alfréd Rényi

Alfréd Rényi (* 20. marec 1921, Budapešť, Maďarsko – † 1. február 1970, Budapešť, Maďarsko) bol maďarský matematik. Jeho hlavnými oblasťami záujmu boli teória pravdepodobnosti, kombinatorika a teória grafov.

Maďarskí matematici
Osobnosti z Budapešti
Emonika City Center

Emonika City Center je veľký polyfunkčný komplex v Slovinsku v meste Ľubľana, ktorý je vo výstavbe.

Developerom projektu je maďarská spoločnosť TriGránit, ktorý zrealizovala niekoľko projektov aj v Bratislave a v iných európskych mestách. Komplex prepája dve časti mesta, ktoré boli dlho rozdelené železnicou. Projekt obsahuje výškovú kancelársku budovu s 25 podlažiami s výškou 100 metrov, v ktorej je 22-tisíc metrov štvorcových prenajímateľnej plochy. Súčasťou je 60 metrov vysoká obytná budova, nákupné centrum s rozlohou 60-tisíc metrov štvorcových. V komplexe sa nachádza aj nová autobusová a železničná stanica. 

Prvá fáza projektu má byť dokončená do roku 2012.

Externé odkazy 
 Domovská stránka
 Článok na etrend.sk

Budovy v Ľubľane
Rusko-japonská vojna

Rusko-japonská vojna bol vojnový konflikt na Ďalekom východe medzi Ruským impériom a Japonskom. Táto vojna trvala v rokoch 1904 až 1905 a skončila sa tzv. Portsmouthským mierom podpísaným 5. septembra 1905. Jej príčinou bol konflikt imperiálnych záujmov oboch krajín v Tichom oceáne. Rokovania medzi cárskou vládou a japonskom po Prvej čínsko-japonskej vojne neviedli k úspechu.

Vojnu začali Japonci pod vedením admirála Uriu so 6 krížnikmi a 8 torpédoborcami 8. februára 1904, keď pri neutrálnom Kórejskom prístave Čemulpcho najprv vyzvali ruský krížnik Varjag a delový čln Korobec aby sa vzdali. Po tom, čo kapitáni oboch lodí odmietli ultimátum, pokúsili sa nasledujúceho dňa o únik z prístavu, čo sa im však nepodarilo a obe lode boli prinútené k návratu do prístavu. Ťažko poškodený Varjag bol nakoniec posádkou potopený.

V rovnakej dobe flotila japonských torpédoborcov nečakane napadla ruské lode kotviace v prístave Port Arthur, ďalšieho dňa sa začali pozemné boje. Japonci sa snažili zablokovať prístav z mora i po súši. V októbri 1904 Rusi vyslali na pomoc odrezanému prístavu flotilu pod vedením Zinovija Rožestvenského, ktorú však Japonci zastavili a takmer celú zničili v bitke pri Cušime. V zlej situácii sa 5. januára 1905 obkľúčený Port Arthur vzdal. Rusko a Japonsko podpísali mier 5. septembra 1905 v americkom prístave Portsmouth. Napriek očakávaniam sa pomerne neskúseným Japoncom podarilo vo viacerých bitkách poraziť ruské sily, čo viedlo k výraznej zmene pomerov vo Východnej Ázii a následnému vzostupu Japonska na zahraničnopolitickej scéne. Zahanbujúce porážky viedli k vlne nespokojnosti v ruskej spoločnosti a významne prispeli k revolúcii v roku 1905, ktorá prinútila cára vytvoriť parlament.

Iné projekty 

 
Vojny 20. storočia
Elias Menachem Stein

Elias Menachem Stein (* 13. január 1931, Antverpy, Belgicko† 23. december 2018, Somerville, New Jersey, USA) bol americký matematik.

Rodina Eliasa Steina sa presídlila do USA, aby utiekla pred nacistami. Titul PhD. získal na univerzite v Chicagu pod vedením Antoniho Zygmunda. V matematike sa venoval hlavne matematickej analýze, najmä jej podoblasti – harmonickej analýze.

Bol držiteľom viacerých významných matematických ocenení, napr Wolfovej ceny za matematiku, Schockovej ceny za matematiku, ceny Stefana Bergmana atď.

Referencie

Externé odkazy 
 Citation for Elias Stein for the 2002 Steele prize for lifetime achievement
 Elias Stein Curriculum Vitae

Nositelia Wolfovej ceny za matematiku
Matematici USA
Osobnosti z Antverp
Úmrtia na rakovinu
Osobnosti USA židovského pôvodu
Matematici židovského pôvodu
René Sommerfeldt

René Sommerfeldt (* 2. október 1974, Zittau, Nemecko) je nemecký bežec na lyžiach. Je držiteľom dvoch olympijských medailií a troch medailií z majstrovstiev sveta.

V roku 2004 sa stal historicky len druhým víťazom pretekov na 50 km v Holmenkollene.

Externé odkazy 
FIS Profil

Osobnosti z Zittau
Nemeckí bežci na lyžiach
Mark Shuttleworth

Mark Richard Shuttleworth (* 18. september 1973, Welkom, Južnej Afrike) je juhoafrický podnikateľ, druhý vesmírny turista a prvý Afričan vo vesmíre. Je tiež zakladateľom a vlastníkom Canonical, ktorá  sponzoruje Ubuntu Linux distribúciu.

Narodil sa v meste Welkom, v provincii Slobodný štát a vyštudoval financie a manažment informačných systémov na Capetownskej univerzite. 

V súčasnosti žije na ostrove Man a má dvojité občianstvo Južnej Afriky a Spojeného kráľovstva.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Spacefacts biography of Mark Shuttleworth
 NASA: Biografia

Podnikatelia
Vesmírni turisti
Juhoafrické osobnosti
Zimina

Zimina je názov vulkanického komplexu, nachádzajúceho sa vo východnej časti ruského polostrova Kamčatka, asi 25 km južne od masívu Kľučevskej sopky a 20 km východne od komplexu Tolbačik. Komplex je dlhodobo neaktívny a pozostáva z dvojice prekrývajúcich sa centier Ostraja Zimina (3 018 m, juhovýchodný okraj komplexu) a  Ovaľnaja Zimina (3 081 m, severozápadný okraj komplexu).

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkanický komplex Zimina na Global Volcanism Program 

Sopky Kamčatky
Stratovulkány
Vyhasnuté sopky
Trojtisícovky v Rusku
Bezymiannyj

Bezymiannyj () je aktívny stratovulkán, nachádzajúci sa na polostrove Kamčatka, ako južný člen masívu, ktorého dominantou je Kľučevská sopka. S výškou  je podstatne nižší ako zvyšné dva stratovulkány masívu – spomínaná Kľučevská sopka a stratovulkán Kameň. Vulkán leží na staršom, pleistocénnom komplexe lávových dómov a jeho súčasný tvar sa začal formovať pred cca 4 700 rokmi. Za toto obdobie prešiel troma fázami intenzívneho vulkanizmu, ktoré striedali dlhšie fázy pokoja.

Až do roku 1955 bol Bezymiannyj považovaný za vyhasnutú sopku (posledná aktivita bola datovaná na 1 000 rokov dozadu). V polovici októbra toho roku nastala mohutná explózia, ktorá čiastočne zničila vrchol vulkánu. Objem vyvrhnutej tefry presiahol  a erupcia sa skončila až v marci nasledujúceho roku. Odvtedy je Bezymiannyj činná sopka, celkový počet erupcií sa pomaly šplhá k číslu 50, aj keď erupcie už nedosiahli intenzitu tej z roku 1955.

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu – stratovulkán Bezymiannyj na Global Volcanism Program 

Sopky Kamčatky
Stratovulkány
Aktívne sopky
Dvojtisícovky v Rusku
Kameň (sopka)

Kameň je v súčasnosti neaktívny stratovulkán, nachádzajúci sa vo východnej časti polostrova Kamčatka, len niekoľko kilometrov juhozápadne od masívu Kľučevskej sopky. S výškou 4 585 m je to druhý najvyšší vulkán na polostrove, vyššiý je len masív spomínanej Kľučevskej. Vek vzniku stratovulkánu sa odhaduje na neskorý pleistocén, pričom aktivita pokračovala aj v holocéne. Vek poslednej erupcie však nie je presnejšie stanovený.

Iné projekty

Externé odkazy 
 www.volcano.si.edu - stratovulkán Kameň na Global Volcanism Program 

Sopky Kamčatky
Stratovulkány
Vyhasnuté sopky
Štvortisícovky v Rusku
Intel Core i7

Core i7 je značka Intel 64-bit štvorjadrových až desaťjadrových CPU s inštrukčnou sadou x86-64. Core i7 je prvý procesor Intelu, s mikroarchitektúrou Intel Nehalem. Tieto čipy obsahujú simultánny multithreading, ktorý dovoľuje každému zo štyroch jadier obsluhovať 2 vlákna. Intel uviedol, že Core i7 je identifikátor novej rodiny procesorov, Bloomfield, ktoré boli uvoľnené v Q4 2008. Core i7 nemá nijaký skrytý význam.

Core i7 - vlastnosti architektúry 
Nehalem predstavuje najväčší skok v architektúre od čias Pentií Pro v r. 1995. Architektúra Nehalem má mnoho nových vlastností. Tie, týkajúce sa Core i7 sú:
 FSB je nahradená zbernicou QPI. To znamená, že matičná doska musí obsahovať čipset podporujúci QPI, napr. Intel X58.
 Radič pamäte je v CPU, nie ako to bolo realizované doteraz, oddeleným čipom. To znamená, že pamäť je priamo spojená s CPU.
 Radič pamäte je trojkanálový. Každý kanál môže podporovať jeden alebo dva DDR3 moduly. To znamená, že matičné dosky pre Core i7 majú 6 DIMM slotov a pre správnu funkciu tripple-channel, musia byť obsadené kitmi s tromi modulmi.
 Core i7 podporuje iba DDR3.
 Core i7 obsahuje 4 jadrá, cache a pamäťový radič v jednom čipe.
 Core i7 podporuje Hyper Threading. Každé jadro podporuje dve vlákna, to znamená, že celý procesor sa javí OS ako osemjadrový.
 Core i7 má v čipe integrovanú 8MB L3 cache.
 Core i7 nie je zameraný na dualboard, resp. viacjadrové dosky, ergo má iba jednu QPI zbernicu.

Procesory 

 Poznámka : Ceny sú len odhadované a pri počte 1 000 kusov.

Výkon 
2.93 GHz Core i7 940 dal v 3DMark Vantage benchmarku CPU skóre 17,966. 2,66 GHz Core i7 920 mal skóre 16,294. 2,4 GHz Core 2 Duo E6600 mal skóre 4,300.

AnandTech testoval QPI (4,8 GT/s verziu) a zistil maximálnu priechodnosť použijúc trojkanálovú 1066 MHz DDR3 cca 12,0 GB/s. Na 3,0 GHz Core 2 Quad systéme použijúc dvojkanálovú 1 066 MHz DDR3, dosiahol 6,9 GB/s.

Overclocking bude s 900-kovou sériou možný s čipsetmi X58. Nebude však možné použit výkonné DDR3 DIMMy, ktoré pracujú na vyššej voltáži. Vyššia voltáž by zničila pamäťový radič v CPU.

Intel ešte nedal mená procesorom s kódovým označením Lynnfield a Havendale. Hoci implementujú Nehalem architektúru, možno nebudú Core i7. Tieto procesory budú používať odlišné sokety, čipsety a teda aj odlišný dizajn matičných dosiek.

Mnoho článkov je o tom, že i7 nie je vhodný pre hry. V dvoch testoch, ktoré porovnávali Core i7 940 a QX9770 v hrách, je i7 v dvoch hrách pomalší a v dvoch rýchlejší. Rozdiel je však veľmi malý.

V Super PI 1M skončil Core i7 920 bežiaci na 2,66 GHz s 15,36 sekundami, kým QX9770 (3,2 GHz) skončil so 14,42 sekundami.

Referencie

Externé odkazy 
 Next Generation Intel Core Microarchitecture (Nehalem) Processors (Lecture)
 IDF: Inside Nehalem
 Inside the Nehalem: Intel's New Core i7 Microarchitecture
 The Intel Core i7 Blog

Mikroprocesory
Intel
Modlitba pred použitím internetu

Modlitba pred použitím internetu je modlitba, ktorú katolícka cirkev na Slovensku oficiálne schválila 30. septembra 2008. Imprimatur jej udelil Stanislav Zvolenský, bratislavský arcibiskup a metropolita. Modlitba obsahuje prosbu o príhovor svätého Izidora, ktorý je patrónom internetu. Autorom pôvodnej modlitby je Fr. John Zuhlsdorf.

Text modlitby

Referencie

Zdroje 
 Článok na www.zive.sk
 Zdroj SITA  na str. ta3.com

Kresťanské modlitby
Internet
Makoto Kobajaši

Makoto Kobajaši (* 7. apríl 1944, Nagoja, Japonsko) je japonský fyzik. Jeho a Tošihideho Masukawova spoločná práca o narušení CP symetrie pri slabej interakcii je jednou z najcitovanejších prác fyziky vysokých energií. 

V roku 2008 získal za tento objav a nadväzujúcu predpoveď najmenej troch rodín kvarkov spolu s Masukawom Nobelovu cenu za fyziku.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Makoto KOBAYASHI Professor emeritus of KEK - HIGH ENERGY ACCELERATOR RESEARCH ORGANIZATION 

Japonskí fyzici
Nositelia Nobelovej ceny za fyziku
Japonskí nositelia Nobelovej ceny
ACF Fiorentina

ACF Fiorentina nazývaná aj Fiorentina je profesionálny taliansky futbalový klub so sídlom vo Florencii. Svoje domáce zápasy hráva na štadióne Stadio Artemio Franchi s kapacitou 47 282 miest.

Úspechy 
  Serie A: 2
 Víťaz: 1956, 1969.
 Druhé miesto: 1956–57, 1957–58, 1958–59, 1959–60, 1981–82. 

 Coppa Italia 6: 
 Víťaz: 1939–40; 1960–61; 1965–66; 1974–75; 1995–96; 2000–01.

 Supercoppa Italiana: 
 Víťaz: 1996.

PVP:
 Víťaz: 1960–61.

Mitropa Cup:
 Víťaz: 1965-66.

Káder mužstva
Súčasná zostava:

Iné projekty

Externé odkazy 
 oficiálna stránka 

Futbalové kluby založené v 1926
Talianske futbalové kluby
 
Kluby Serie A
Víťazi Serie A
Rudolf Pálfi

Gróf Rudolf (I.) Jozef Joachim Ján Vilibald Adrián Júda Tadeáš Pálfi z Erdődu 
( * 4. marec 1719, Viedeň – † 1. apríl 1768, Bratislava) bol uhorský šľachtic, politik a zberateľ. 

Bol najmladším synom grófa Leopolda Jozefa Pálfiho (1681 – 1720) a Márie Antónie Ratuit de Souches (1683 – 1750). Študoval vo Viedni, bol majiteľom panstiev Pezinok a Svätý Jur a od roku 1732 sa stal spolumajiteľom hradného panstva Červený Kameň. Rudolf I. Pálfi je zakladateľom červenokamenskej línie, ktorá sa stala počtovo najsilnejšou v rámci celého pálfiovského rodu, vďaka čomu jej potomkovia žijú dodnes.

Oženil sa v Brne  24. novembra 1742 s grófkou Máriou Eleonórou Kaunitz-Rietbergovou (1723 - 1776), ktorá mu porodila desať detí: troch synov a sedem dcér. Mária Eleonóra Pálfiová bola sestrou kancelára kráľovnej Márie Terézie, kniežaťa Václava Antona Kaunitz-Rietberga. Rudolf Pálfi mal teda na viedenskom dvore vynikajúce postavenie nielen vďaka svojim neskorším zásluhám v bojoch o rakúske dedičstvo a sedemročnej vojne, ale i vďaka príbuzenským vzťahom s kancelárom Kaunitzom.

Od roku 1759 vlastnil Rudolf Pálfi bývalý károliovský husársky pluk, ktorý za záujmy kráľovnej Márie Terézie bojoval vo Vojne o rakúske dedičstvo a v Sedemročnej vojne a získal hodnosť podmaršala a kráľovského komorníka. Rudolf Pálfi sa preslávil ako zberateľ starožitností a kuriozít, ktoré počas svojho života nazhromaždil vo svojom kunstkabinete. 

Rudolf sa nevenoval politickej kariére ako mnohí jeho predkovia, ale preslávil sa ako vojak a zberateľ umeleckých predmetov, mecén umenia a stavebník. Rudolf pristúpil k rozsiahlym stavebným úpravám rodového sídla na Červenom kameni, ktoré sa sústredili na juhozápadné krídlo a oba trakty juhovýchodného krídla. Počas tejto prestavby boli dve z hradných bášt – južná a východná – zvýšené o jedno podlažie a podkrovie s manzardovou strechou a na druhom poschodí juhovýchodného krídla boli zmodernizované priestory a tak vznikol rad hosťovských izieb. 
Rudolfovi hrad vďačí za kamenný most, ktorý nahradil starší padací, obnovu stajní a jazdiarne, revitalizáciu hradných záhrad.

Rudolf zomrel v Bratislave a pochovaný je v rodinnej krypte pod františkánskym kostolom v Malackách, Mária Eleonóra ho prežila o osem rokov a jej telo spočinulo tiež v Malackách po boku manžela.

Pálfiovci
Uhorskí šľachtici
Slovenskí šľachtici

Osobnosti z Viedne
Narodenia 4. marca
Narodenia v 1719
Úmrtia 1. apríla
Úmrtia v 1768
Zberatelia
Uhorskí politici
Escherichia coli

Escherichia coli (veľmi často len skrátene E. coli) je druh baktérie z rodu Escherichia (lat. Escherichia) z čeľade Enterobacteriaceae.

Je to fakultatívne anaeróbna gramnegatívna bičíkatá tyčinkovitá baktéria žijúca v hrubom čreve teplokrvných živočíchov. Je jedným z najdôležitejších zástupcov črevnej mikroflóry a jej prítomnosť je potrebná pre správny priebeh tráviacich procesov v čreve.

Význam 
Jej prítomnosť vo vode indikuje čerstvé znečistenie výkalmi a vylučuje použitie vody ako pitnej vody. Niektoré vzácne kmene E. coli sú alebo za určitých podmienok môžu byť patogénne. Môžu spôsobiť rôzne zápaly ako napr. zápal močového mechúra.

E. coli sa používa ako dôležitý modelový organizmus v genetike a mikrobiológii, ktorý je významný hlavne pre všeobecnú modelovú štúdiu baktérii. Ďalej je významná ako nástroj používaný kvôli svojej relatívnej jednoduchosti v biotechnológiách napr. pri konzervovaní požadovaných častiach DNA, pri prenose rekombilantných DNA pomocou konjugácie do iných organizmov (Agrobacterium v rastlinných biotechnológiách) a iné.

Biotechnologické použitie 
Escherichia coli je všeobecne najpoužívanejším systémom na produkciu, tzv. expresiu rozličných proteínov. Zaslúžila sa o to dobrá znalosť jej genómu, ako aj nenáročnosť kultivácie a rýchle množenie sa tohto druhu baktérie. Geneticky modifikované E. coli dokážu produkovať na priemyselné alebo farmaceutické účely proteíny v množstvách, ktoré predstavujú až 30 % všetkých proteínov vytváraných baktériou. Pri produkcii eukaryotických, napríklad ľudských proteínov, však práca s E. coli naráža na mnohé problémy. Proteíny v ľudských bunkách totiž po samotnej proteoysntéze často ešte podstupujú ďalšie zložité úpravy, ako je napríklad glykozylácia či tvorba disulfidických mostíkov medzi cysteínmi. Tieto úpravy E. coli robiť nevie. Navyše, z dôvodu, že eukaryotické proteíny sú pre ňu cudzie, môžu na ňu pôsobiť toxicky až ju usmrtiť.

Výroba inzulínu 
Escherichia coli je využívaná tiež ako pomocná zložka výroby HM inzulínu (humánny inzulín). HM inzulín je z pohľadu usporiadania aminokyselín totožný s inzulínom produkovaným ľudským pankreasom (podžalúdkovou žľazou).

Vyrába sa semisynteticky z inzulínu ošípaných zámenou pôvodnej aminokyseliny aminokyselinou obsiahnutou v ľudskom inzulíne. Ďalšou možnosťou je biosyntetická výroba pomocou prenosu génu pre inzulín do bunky baktérie Escherichia coli alebo Saccharomyces cerevisiae, ktorý sa za vhodných podmienok rýchlo namnoží a produkuje inzulín. Potom sa z týchto baktérii izoluje čistý ľudský inzulín.

Iné projekty

Zdroj 

Enterobacteriaceae
Gramnegatívne baktérie
Maybach Exelero

Maybach Exelero je vysoko výkonné superšportové dvojmiestne kupé, postavené na podvozku luxusnej limuzíny Maybach 57, navrhnuté a vyrobené nemeckou automobilkou Maybach v jedinom exemplári pre testovanie novej generácie širokých vysokorýchlostných pneumatík firmy Fulda (Fulda Carat Exelero) bol predstavený v máji 2005.  

Spolupráca Maybachu, Fuldy a karosárskej firmy Dörr & Schreck začala už v tridsiatich rokoch 20. storočia, išlo o projekt veľmi rýchleho auta s označením SW38. Ten mal prekonať v tej dobe magickú hranici 200 kilometrov za hodinu a zároveň mal slúžiť k testom vysokorýchlostných pneumatík, čo malo priniesť Fulde obchodný úspech na nemeckom i svetovom trhu. Auto síce požadovanú rýchlosť dosiahol a testy boli úspešné, ale nikdy sa sériovo nevyrábal; projekt skončil začiatkom druhej svetovej vojny.

Designom Exelera bola poverená vysoká škola vo Pforzheimu, karoséria prototypu bola vyrobená turínskou firmou Stola v spolupráci s návrhármi Daimler-Chrysler. Zvýšenie objemu motoru, nastavenie turbodúchadiel predviedli špecialisti z Mercedes Car Group v Untertürkheimu.

S autom Exelero s pneumatikami 315/25 ZR 23 dosiahol nemecký automobilový pretekár Klaus Ludwig na skúšobnom okruhu v severotalianskom Nardo svetového rekordu 351,45 km/h v kategórií limuzín na sériovo vyrábaných pneumatikách (test prebiehal podľa špecifikácií FIA).

Špecifikácie

Dĺžka: 5 890 mm 
Šírka: 2 140 mm
Výška: 1 390 mm
Hmotnosť: 2 660 kg 
Motor: Bi-Turbo V12 (upravený zo sériového vozu Maybach 57 S) 
Výkon: (522 kW) 700 koní (SAE) 
Maximálny krútiaci moment: 1 020 Nm 
Najvyššia rýchlosť: 351 km/h
Zrýchlenie z 0 na 100 km: 4,4 s
Sučiniteľ odporu Cx: 0,27

Palivo pre rýchlostný test: 110 oktánov
Spotreba: približne 50 l/100km
Pneumatiky: 315/25 ZR 23 Fulda Exelero
Cena: približne 8 000 000 dolárov

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka vozu Exelero

Exelero
Superšportové automobily