joelniklaus/EU_Wikipedias huggingface dataset:
Paul Allen

Paul Gardner Allen (* 21. január 1953, Seattle, Washington, USA – † 15. október 2018, tamže)) bol americký podnikateľ a filantrop, ktorý založil spoločnosť Microsoft s Billom Gatesom.

Do roku 2007 sa umiestňoval v desiatke najbohatších ľudí sveta, v rokoch 1999 až 2001 bol na treťom mieste. V roku 2018 bol časopisom Forbes označený za 44. najbohatšieho človeka na svete, hodnota jeho majetku je odhadovaná na 21,7 miliárd amerických dolárov.

Investor 
Po odchode z Microsoftu investoval do rôznych podnikov. V roku 1998 sa stal väčšinovým majiteľom káblového operátora Charter Communications, ktorý v roku 2009 zbankrotoval a Allen stratil na tejto investícii 7-8 miliárd dolárov. Podľa časopisu Forbes, to bola jedna z najväčších investičných strát jednotlivca vôbec.Medzi známe firmy, do ktorých investoval patria aj DreamWorks Animation a America Online.

Filantropia 
Mal široké portfólio záujmov a celkovo na filantropiu venoval cez 2 miliardy dolárov. Medzi jeho najdôležitejšie filantropické záujmy patril výskum mozgu, ľudské zdravie, vzdelávanie, umenie, záchrana ohrozených druhov a umelá inteligencia. Už v roku 1988 založil nadáciu Paul G. Allen Family Foundation. V roku 2010 sa stal signatárom iniciatívy The Giving Pledge, ktorá zaväzuje darovať viac ako polovicu svojho majetku na filantropiu.

Inštitúty Paula Allena 
V roku 2003 založil inštitút na výskum mozgu Allen Institute for Brain Science, ktorému venoval viac ako 500 miliónov dolárov. Z počiatočného cieľa výskumu mozgu rozšíril svoj záujem aj na biológiu bunky a biovedy všeobecne. V roku 2014 založil inštitút na výskum bunky Allen Institute for Cell Science a v roku 2016 výskumnú iniciatívu The Paul G. Allen Frontiers Group. Tieto tri subjekty zdieľajú administratívnu podporu ako jeden Allenov inštitút.
Známym výsledkom týchto inštitútov sú atlasy mozgu.

V roku 2014 založil inštitút na výskum umelej inteligencie Allen Institute for Artificial Intelligence (skr. AI2).

Knihy 
V roku 2011 napísal svoje memoáre Idea Man: A Memoir by the Cofounder of Microsoft.

Referencie

Literatúra

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Podnikatelia USA
Filantropi
Osobnosti zo Seattlu
Maserati

Maserati je známy taliansky výrobca športových vozidiel.
Firmu založili bratia v roku 1914 v Bologni. Sídlo a továreň sa v súčasnosti nachádza v Modene. Patrí koncernu Fiat, respektíve jeho súčasti Alfe Romeo.

Iné projekty

Externé odkazy 
 oficiálna stránka

 
Talianske automobilky
Solaris Trollino 12

Solaris Trollino 12 je model poľského nízkopodlažného trolejbusu, ktorý sa vyrába od roku 2001.

Konštrukcia 
Na začiatku 21. storočia bol na báze autobusu Solaris Urbino vyvinutý nový nízkopodlažný trolejbus Solaris Trollino 12. Ide o štandardný dvojnápravový trolejbus so samonosnou karosériou. Elektrická výzbroj je u vozidiel I. generácie umiestnená v tzv. „komíne“ v zadnej časti interiéru vozidla. Trolejbusy II. generácie majú už výzbroj umiestnenú na streche vozidla. Na pravej bočnici sa nachádzajú troje dvojkrídlové skladacie dvere.

Existujú tri varianty trolejbusov Trollino 12. Všetky ale majú spoločného výrobcu karosérie (poľská firma Solaris Bus & Coach). Vozidlá označené ako Trollino 12 T sú vybavené jednosmernou elektrickou výzbrojou od poľskej spoločnosti Trobus Gdynia, alebo od firmy Ganz-Škoda (pôvodne Ganz). Trolejbus Trollino 12 DC, ktorý má jednosmernú elektrickú výzbroj TV Progress od spoločnosti Cegelec, existuje iba v jednom exemplári v českej Opave. Tretí variant je označený ako Trollino 12 AC. Tieto vozidlá sú vybavené striedavou elektrickou výzbrojou TV Europulse od firmy Cegelec s asynchrónnym trakčným motorom.

V trolejbusoch Trollino 12 M sa nachádza striedavá výzbroj od poľskej firmy Medcom, s asynchrónnym trakčným motorom typ "STDa280-6B/175" od poľskej firmy "EMIT S.A" Żychlin.

V Bukurešti sa nachádza jediný trolejbus Trollino, ktorý je vybavený elektrickou výzbrojou Astra pochádzajúcou z Rumunska.

Niektoré vozidlá môžu byť na želanie zákazníka vybavené pomocným naftovým agregátom, ktorý umožňuje jazdu vozidla aj mimo trolejového vedenia. Môže byť teda využitý napríklad pri mimoriadnych výlukách.

Technické parametre 
 Dĺžka: 
 Šírka: 
 Výška: 
 Hmotnosť prázdneho vozu: 11,5 t
 Miest celkom: 96 / 90
 na sedenie: 28 / 33
 na státie: 68 / 57
 Výkon motoru: 165 – 175 kW
 Max. rýchlosť: /h

Prototypy 

Tzv. poľský prototyp (respektíve prvý prototyp) vozu Trollino 12 T bol vyrobený v roku 2001, teraz premáva v Gdyni s evidenčným číslom 3001. Tzv. český prototyp (Trollino 12 DC) bol vyrobený v roku 2002. Po skúškach v Ostrave a Opave bol v roku 2003 definitívne predaný do Opavy, kde obdržal evidenčné číslo 84.

Prevádzka

















Poznámka (Gdyňa): vozy Trollino 12 AC obdržali evidenčné čísla 3003, 3005, 3009, 3028, 3030, 3032, 3033, 3036, 3039, 3040, 3081 – 3085

Iné projekty

Externé odkazy 
 Fotogaléria opavských vozov Trollino 12
 Fotogaléria trolejbusov Trollino 12 v Ostrave

Trolejbusy Solaris
Mitsubishi Group

Mitsubishi Group (transkripcia: Micubiši gurúpu) je veľký japonský priemyselný koncern, jeho najznámejšiou časťou je automobilka Mitsubishi Motors.

Automobily

Súčasná produkcia 
 Mitsubishi ASX
 Mitsubishi Colt
 Mitsubishi Grandis
 Mitsubishi L200
 Mitsubishi Lancer
 Mitsubishi Lancer Evolution
 Mitsubishi Outlander II
 Mitsubishi Pajero

Staršie modely 
 Mitsubishi 3000GT
 Mitsubishi Carisma
 Mitsubishi Galant/Galant VR-4
 Mitsubishi L300
 Mitsubishi Outlander I
 Mitsubishi Pajero Pinin
 Mitsubishi Pajero Sport
 Mitsubishi Sigma
 Mitsubishi Space Gear
 Mitsubishi Space Star

Externé odkazy 
 Mitsubishi Motors SK
 Mitsubishi Motors COM
 Mitsubishi Electric Europe CZ
 Mitsubishi Electric CZ

Mitsubishi
Engelhartstetten

Engelhartstetten (, ) je trhová obec v rakúskej spolkovej krajine Dolné Rakúsko v okrese Gänserndorf vzdialené od centra Bratislavy asi . 

Žije tu  obyvateľov ().

Pamiatky 
V obci sa nachádzajú zámky Hof a Niederweiden.

Zaujímavosti 
V roku 2011 sa začala vďaka cezhraničnej spolupráci bratislavskej mestskej časti Devínska Nová Ves s obcou Engelhartstetten výstavba nového cyklomostu, spájajúceho okolie zámku s cyklotrasou smerujúcou do Bratislavy. Most bol verejnosti sprístupnený v auguste 2012 a slávnostne otvorený 22. septembra 2012.

Galéria

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Obce okresu Gänserndorf
Anna Habsburská (1528 – 1590)

Anna Habsburská (* 7. júl 1528, Praha – † 17. október 1590, Mníchov, Nemecko) bola rakúska arcivojvodkyňa, druhorodená dcéra cisára a kráľa Ferdinanda I. Habsburského a Anny Jagelovskej.

Životopis 
Habsburská princezná bola v detstve dvakrát zasnúbená, najprv s Teodorom Bavorským, druhý raz s Karolom Orleánskym. Obaja však zomreli skôr, než by sa mohol konať sobáš, a tak bola Anna 4. júla 1546 zosobášená s dedičom bavorského trónu Albrechtom V. Tento sobáš medzi Habsburgovcami a Wittelsbachovcami bol významnou udalosťou európskej politiky – spriaznil oba rody a po ňom nasledovalo mnoho ďalších manželstiev medzi ich príslušníkmi. Sobášna zmluva z roku 1546 sa po necelých dvoch storočiach stala dokonca aj vojnovou zámienkou. 

Na jej základe totiž v 40. rokoch 18. storočia žiadal bavorský kurfirst Karol Albrecht časť krajín po zomrelom cisárovi Karolovi VI. na úkor jeho dcéry Márie Terézie.

Vzdelaná, umeniamilovná a zbožná Anna sa po svadbe razom ocitla v centre skvostného spoločenského života honosného bavorského dvora, kde sa počas jej pôsobenia naplno rozvinula nádhera renesancie. Annina podpora katolíckej cirkvi, najmä františkánskeho rádu, prispela k upevneniu tradičnej väzby Bavorska na katolícke náboženstvo. Bola matkou siedmich detí, svojho manžela prežila o 11 rokov a posledný odpočinok našla v Mníchove.

Deti 
 Karl (*/† 1547)
 Viliam V. (* 29. september 1548† 7. február 1626), vojvoda bavorský ∞ 1568 princezná Renáta Lotrinská
 Ferdinand (* 20. január 1550† 30. január 1608) ∞ 1588 Maria Pettembeck 
 Mária Anna (* 21. marec 1551† 29. apríl 1608) ∞ 1571 arcivojvoda Karol II. Štajerský 
 Maximiliana Maria (* 4. júl 1552† 11. júl 1614)
 Friedrich (* 26. júl 1553† 18. apríl 1554)
 Ernst (* 17. december 1554† 17. február 1612), arcibiskup a kurfirst kolínsky

Rodokmeň Anny Habsburskej 

Rodokmeň Anny Habsburskej do tretieho pokolenia:

Iné projekty

Externé odkazy 
 Anna Habsburská na kleio.org
 Anna Habsburská na thepeerage.com

Habsburgovci
Wittelsbachovci
Ernest Habsburský (1553 – 1595)

Ernest Habsburský (* 15. jún 1553, Viedeň, Rakúsko – † 20. február 1595, Brusel, Belgicko) bol rakúsky arcivojvoda, syn cisára Maximiliána II. Habsburského a Márie Španielskej.

Životopis 
Matka ho spolu s o rok starším bratom Rudolfom, neskorším cisárom Rudolfom II., ako desaťročného poslala na dvor svojho brata, španielskeho kráľa Filipa II. do Madridu. Tu bol vychovávaný až do 18-tich rokov a výsledkom tohto pobytu bolo pevné primknutie sa ku katolíckej viere a súčasne celoživotné priateľstvo s Rudolfom. Až do svojej smrti ostal jeho najobľúbenejším súrodencom a Rudolf mu ako jedinému so svojich bratov dôveroval. V Rudolfovej blízkosti ostával Ernest i po návrate do Viedne. 

Otec využíval jeho služby v politickej oblasti (napr. v roku 1574 predsedal ako zástupca Maximiliána II. a Rudolfa českému snemu). Ako mladší syn však nemal žiaden nárok na nástupníctvo po otcovi a musel preto hľadať uplatnenie inde. Celkom trikrát (v rokoch 1573, 1575 a 1587) sa pokúšal zasadnúť na uprázdnený poľský trón, vždy však bol neúspešný. 

Po Rudolfovom nástupe na čelo habsburskej monarchie pôsobil ako miestodržiteľ v Hornom a Dolnom Rakúsku a po smrti svojho strýka Karola Štajerského v roku 1590 vykonával poručnícku vládu za jeho dosiaľ neplnoletého syna Ferdinanda vo vnútrorakúskych krajinách. 

Vzdelaný a umeniamilovný arcivojvoda sa nikdy neoženil a ostal bez legitímnych potomkov. V roku 1593 ho španielsky kráľ Filip II. menoval miestodržiteľom v Nizozemsku. Ernest pricestoval do Bruselu roku 1594, ale nestačil už splniť nádeje, ktoré do jeho pôsobenia kráľ vkladal. Zomrel po necelom roku pobytu v Bruseli a tam bol i pochovaný.

Rodokmeň 

Arcivojvodovia
Habsburgovci
Regenti
Miestodržitelia
Osobnosti z Viedne
Katedrála v Roskilde

Katedrála v Roskilde () je gotická, z tehál postavená katedrála v meste Roskilde v Dánsku. Nachádza sa na Sjællande, najväčšom ostrove Dánska. Počiatky katedrály siahajú do 12. storočia, kedy začala jej výstavba. 

Katedrála bola prvá gotická sakrálna tehlová stavba v Škandinávii, ktorá inšpirovala výstavbu ďalších sakrálnych gotických stavieb v celej severnej Európe.
  
Koncom stredoveku sa katedrála stala mauzóleum kráľovskej rodiny a od čias Kristiána II. Oldenburga sú v nej pochovaní všetci panovníci dánskej monarchie. 

V roku 1995 sa katedrála stala súčasťou svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Roskilde Domkirke

Lokality Svetového dedičstva v Dánsku
Katedrály v Dánsku
Gotické katedrály
Gotické stavby v Dánsku
Kráľovské pohrebiská
Architektúra v 13. storočí
Roskilde
Šen-čen

Šen-čen (, ) je subprovinčné mesto v provincii Kuang-tung  v južnej Číne, severne od Hongkongu. Je to centrum zahraničných investícií a od konca 70. rokov jedno z najrýchlejšie rastúcich miest na svete. Je to aj druhý najvyťaženejší prístav v Číne po Šanghaji. V meste sídli niekoľko desiatok technologických startupov, ale aj veľké čínske technologické spoločnosti, taktiež sa tu vyrába viac ako 50% všetkej čínskej elektroniky. Práve preto mesto dostalo prezívku Silicon Valley Číny. 

Má rozlohu  a počet obyvateľov v administratívnych hraniciach je 17 560 000 (v roku 2020).

Iné projekty 
 

Mestá v Číne
Prístavné mestá v Číne
Prístavné mestá Juhočínskeho mora
Star Alliance

Star Alliance je v súčasnosti (jún 2014) najväčšia aliancia leteckých spoločností. Založená bola v roku 1997 ako najstaršia aliancia na princípe spolupráce medzi leteckými spoločnosťami. Jej znak predstavuje prvých 5 leteckých spoločností, ktoré založili túto alianciu. Nimi boli: Air Canada, Lufthansa, Scandinavian Airlines System, Thajské Aerolínie a United Airlines.

Členovia aliancie 
K 27. júnu 2014 má 27 členov (v zátvorke sú uvedené aj dcérske spoločnosti):

 Air Canada, 14. mája 1997 (Canada Air Georgian, Canada EVAS Air, Canada Jazz Aviation, Canada Sky Regional Airlines, Canada Air Canada Jetz, Canada Air Canada Rouge
 Lufthansa, 14. mája 1997 (Air Dolomiti, Eurowings, Lufthansa CityLine)
, ,  Scandinavian Airlines, 14. mája 1997 (fínske Blue1)
 Thai Airways International, 14. mája 1997 (Thai Smile)
 United Airlines, 14. mája 1997 (Cape Air, Chautauqua Airlines, CommutAir, ExpressJet Airlines, GoJet Airlines, Mesa Airlines, Shuttle America, Silver Airways, SkyWest Airlines, Trans States Airlines)
 Air New Zealand, 3. mája 1995 (New Zealand Air Nelson, New Zealand Eagle Airways, New Zealand Mount Cook Airline)
 All Nippon Airways, 15. októbra 1999 (Air Japan, ANA Wings)
 Austrian Airlines, 26. marca 2000 (Austrian myHoliday, Tyrolean Airways)
 Singapore Airlines, 1. apríla 2000 (Silkair)
 Asiana Airlines, 28. marca 2003
 LOT Polish Airlines, 26. októbra 2003
 Air India, 11. júla 2004 (Air India Express, Air India Regional)
 Adria Airways, 18. novembra 2004
 Croatia Airlines, 18. novembra 2004
 TAP Portugal, 14. marca 2005 (Portugalia, [PGA Express])
 Swiss International Air Lines, 1. apríla 2006 (Swiss European Air Lines)
 South African Airways, 10. apríla 2006 (Airlink, South African Express)
 Air China, 12. decembra 2007
 Turkish Airlines, 1. apríla 2008
 EgyptAir, 11. júla 2008 (EgyptAir Express)
 Brussels Airlines, 9. decembra 2009
 Aegean Airlines, 30. júna 2010 (Olympic Air)
 Ethiopian Airlines, 13. decembra 2011
 Avianca Holdings, 21. júna 2012 (Avianca Costa Rica, Avianca El Salvador, Avianca Guatemala, Avianca Honduras, Avianca Nicaragua, Avianca Peru, Avianca Brazil)
 Copa Airlines, 21. júna 2012 (Copa Airlines Colombia)
 Shenzhen Airlines, 29. novembra 2012
 EVA Air, 18. júna 2013 (Uni Air)

Poznámky

Zdroj 
Star Alliance na Air4u.sk
www.staralliance.com

Letecké aliancie
Pražská zmluva (1973)

Pražská zmluva je označenie pre Zmluvu o vzájomných vzťahoch medzi Československou socialistickou republikou a Spolkovou republikou Nemecka (po nemecky Vertrag über die gegenseitigen Beziehungen zwischen der Tschechoslowakischen Sozialistischen Republik und der Bundesrepublik Deutschland). Zmluva bola podpísaná 11. decembra 1973 v Prahe, do platnosti vstúpila po výmene ratifikačných listín v Bonne dňa 19. júla 1974 a v októbri 1974 bola publikovaná ako vyhláška č. 94/1974 Zb.

Obsah zmluvy 
Pražská zmluva bola pokračovaním tzv. nemeckej východnej politiky (Ostpolitik) a nadväzovala na predtým uzavrené zmluvy Nemecka so ZSSR a Poľskom. Hlavným sporným bodom zmluvy bolo označenie Mníchovskej dohody z roku 1938. Nemecko uznávalo jej neplatnosť, zatiaľ čo Česko-Slovensko trvalo na formulácii neplatnosť od samého počiatku.

Pretože sa však Nemecko v prípade druhej formulácie obávalo následkov štátoprávneho i súkromnoprávneho charakteru, bol vo výslednom texte presadený nemecký „mäkší“ variant, uznávajúci Mníchovsku dohodu za neplatnú. Z takejto formulácie nevyplývali žiadne negatívne právne dôsledky pre žiadnu zo strán, ani materiálne nároky Česko-Slovenska. Ďalšími významnými bodmi zmluvy je zrieknutie sa násilia a uznanie nedotknuteľnosti hraníc. Tieto formulácie museli byť prispôsobené Varšavskej zmluve.

Podpísania zmluvy sa zúčastnili hlavy vlád oboch krajín Willy Brandt a Lubomír Štrougal a ministri zahraničných vecí Walter Scheel a Bohuslav Chňoupek. Zmluvou boli znovu nadviazané diplomatické styky medzi Česko-Slovenskom a Nemeckou spolkovou republikou. Oba štáty zároveň vyslovili záujem rozvíjať svoje vzájomné vzťahy v oblasti hospodárstva, vedy, vedeckotechnických stykov, kultúry, ochrany prostredia, športu, dopravy a iných stykov.

Sudety 
Pražská zmluva sa vyhla sporným otázkam kompenzácie občanov Česko-Slovenska a práv sudetských Nemcov odsunutých z Česko-Slovenska po druhej svetovej vojne. Pražská zmluva sa tak stretla s nesúhlasom a sklamaním odsunutých.

Externé odkazy 
 Pražská zmluva na stránkach úradu vlády ČR (v češtine)
 Pražská zmluva, na stránkach DocumentArchiv.de (v nemčine)
 Bridging the Abyss - Time Magazine, 24.12.1973 (v angličtine)
 Podpis zmluvy v Černínskom paláci, fotografia z stránok nadácie Willyho Brandta

Dejiny Česko-Slovenska
Medzinárodné zmluvy
Zmluva (1973)
Daniel Škoviera

Prof. PhDr. Daniel Škoviera, PhD. (* 30. november 1946, Mikulášová† 24. február 2021, Bratislava) bol slovenský klasický filológ, vysokoškolský učiteľ a prekladateľ starokresťanskej a humanistickej literatúry.

Zo života 
Narodil sa Jánovi a Márii Škovierovým v dedinke Mikulášová (Niklová) v okrese Bardejov. Jeho otec Ján Škoviera bol gréckokatolícky kňaz. Pochádzal zo štyroch detí - Marián (1945), Daniel (1946), Albín (1949), Martin (1957). Brat Albín Škoviera je vysokoškolský pedagóg, publicista, textár a skladateľ.

Dielo 
 Bardejovčan Valentín Ecchius a jeho učebnica Ars Versificandi. Príspevok k dejinám latinskej humanistickej literatúry na Slovensku (Bratislava 2002)

 Preklady
 Xenofón z Efezu: Efezský príbeh o láske (Bratislava 1977)
 Ammianus Marcellinus: Rímske dejiny (Bratislava 1988)
 Aurelius Augustinus: O učiteľovi (Bratislava 1995)
 Sv. Bazil Veľký: Povzbudenie mladým. Listy I. (r. 357 – 374) (Prešov 1999)
 Sv. Bazil Veľký: Listy II. (r. 375 – 378). Hexaémeron (Prešov 2002)

Referencie

Externé odkazy 
 Doc. PhDr. Daniel Škoviera, CSc., Osobnosti mestskej časti Lamač, lamac.sk
 Daniel Škoviera. Hosť Dobrého rána, slovensko.rtvs.sk
  Daniel Škoviera R. I. P., postoj.sk, autor: Albín Škoviera

Zdroj 
 Ľudmila BUZÁSSYOVÁ – Erika JURÍKOVÁ: Daniel Škoviera – biografický portrét. In: Ideológia v premenách času v pamiatkach  gréckej a latinskej tradície. Zostavili Ľudmila BUZÁSSYOVÁ, Erika JURÍKOVÁ a Jana GRUSKOVÁ. Bratislava: Univerzita Komenského v Bratislave, 2018, s. 25 – 30. (ISBN 978-80-223-4626-9) (Dostupné online.)
 DANIEL ŠKOVIERA: Bibliografia publikovaných prác a výstupov (1973 – 2016), Filozofická fakulta UK

Slovenskí klasickí filológovia
Slovenskí univerzitní profesori
Slovenskí vysokoškolskí pedagógovia
Slovenskí prekladatelia
Osobnosti z Mikulášovej
Roger de Bussy-Rabutin

Roger de Rabutin, gróf z Bussy, zvaný Bussy-Rabutin (* 13. apríl 1618, zámok Épiry, Saint-Émiland, Francúzsko – † 9. apríl 1693, Autun, Francúzsko) bol spisovateľ, známy pre svoj zmysel pre humor a iróniu.

Životopis 
Bussy-Rabutin sa narodil ako tretí syn Léonora de Rabutin, avšak smrť jeho dvoch starších bratov spôsobila, že sa práve on stal dedičom rodinného majetku. Po ukončení štúdií u jezuitov v Autun a štúdiách v Paríži, vstúpil mladý Bussy-Rabutin vo svojich šestnástich rokoch do armády, zúčastnil sa viacerých výprav a neskôr pokračoval vo vojenskej kariére svojho otca, ktorá mu dopomohla až k miestu kráľovského poručíka.  

Sám tvrdil, že jeho dve ambície sú stať sa "cestným mužom" a zasvätiť svoj život kariére vojaka. V roku 1643 sa oženil so sesternicou Gabrielle de Toulongeon a na niekoľko rokov opusti armádu. Jeho manželka však v roku 1646 pri pôrode umiera, a tak sa Bussy-Rabutin vrhá do dobrodružstva únosu bohatej vdovy Madame de Miramion, ktorý nedopadne podľa očakávania, a tak sa gróf hneď ožení s Louise de Rouville.

V roku 1659 sa Bussy zúčastnil škandalóznych orgií počas svätého týždňa a dostal sa tak do nemilosti kráľa. Uchýlil sa na rodnú zem, na zámok v Bussy-le-Grand, v Burgundsku a začal sa venovať ďalšej záľube, písaniu Milostných poviedok Galov, milostných historiek bohatých dám kráľovského dvora: chcel tak pobaviť svoju milenku, markízu de Montglas. Táto veselá zbierka poviedok voľne kolovala obsahujúc veľké množstvo apokryfov. Avšak zbierka sa dostane do rúk istej grófky, ktorá ju doplní o ďalšie historky a zbierku oficiálne vydá, avšak pod menom Roger de Bussy-Rabutin. Prirodzene, výtlačok sa dostal do rúk Ľudovíta XIV. a spôsobil veľký škandál, ktorý uvrhol grófa Bussy-Rabutin na niekoľko mesiacov do Bastilly.

Po prepustení sa uchýlil do exilu na svoj zámok v Burgundsku. Počas sedemnástich rokov exilu sa neustále pokúšal získať späť kráľovu milosť, avšak neúspešne, až neskôr dostal pozvánku na kráľovský dvor pri príležitosti inaugurácie zámku vo Versailles, avšak Bussy-Rabutin vidiac kráľov nezáujem o jeho osobu sa nakoniec sklamaný vrátil na zámok v Burgundsku, kde sa obklopil mnohými maľbami pripomínajúcimi život na kráľovskom dvore a v armáde.

Bussy-Rabutin je taktiež autorom Genealógie rodu Rabutin, ktorá bola vydaná až v roku 1867, naopak jeho Úvahy o vojne boli vydané prvýkrát už v roku 1746.

Jediný syn grófa sa stal biskupom v Luçon.

Diela
 Milostné poviedky Galov (Histoire amoureuse des Gaules, 1666) 
 Zemepisná mapa kráľovského dvora a iné galantnosti 
 Pamäti 
 Listy pána Roger de Rabutin, grof z Bussy 
 Prejav k rodine

Iné projekty

Externé odkazy
 bussy-rabutin.monuments-nationaux.fr

 

Členovia Francúzskej akadémie
Francúzski spisovatelia
Čerenec (vodné dielo)

Vodné dielo Čerenec na potoku Holeška sa nachádza severozápadne od mesta Vrbové po obec Prašník. Je vybudované pre zníženie povodňovej vlny Holešky a Dudváhu, zabezpečenia odberu vody pre priemysel a poľnohospodárstvo, nadlepšenia minimálnych prietokov Holešky a vytvorenia podmienok pre rekreáciu.

Začatie výstavby: 1961
Začatie plnenia nádrže: 1964

Hydrologické pomery 
Plocha povodia: 61,0 km²
Priemerný ročný úhrn zrážok: 750 mm

Charakteristické prietoky v priehradnom profile:

Q364 - 40,0 m³.s-1
Q100 - 40,0 m³.s-1

Konštrukčné riešenie 
Zemná priehrada je homogénna, sypaná zo spraše. Sklon svahu na návodnej strane od päty po bermu je 1:2,5 a vyššie 1:2. Vzdušný svah od päty má sklon 1:3 potom 1:2. Návodný svah spevňuje betónová dlažba 50x50 cm a vzdušný svah spevňuje trávny porast. Pozdĺž vzdušnej päty je drenáž, ktorá zaúsťuje z každej strany do vývaru dnového výpustu.

Parametre priehrady:

Kóta koruny 
Výška nad dnom údolia 12,5 m
Dĺžka v korune 279,0 m
Šírka v korune 7,0 m
Max. šírka v päte 73,0 m

Parametre nádrže:

Kóta max. prevádzkovej hladiny 
Kóta min. prevádzkovej hladiny 
Maximálna zatopená plocha 0,46 km²
Celkový objem 1,680 mil. m³, z toho:
retenčný 0,840 mil. m³
zásobný 0,705 mil. m³
stály 0,135 mil. m³

Maximálna hĺbka vody: 7,5 m

Funkčné zariadenia sa skladajú z bezpečnostného priepadu, dnového výpustu a odberného zariadenia. Bezpečnostný priepad s hradiacim zariadením ja na pravej strane priehrady. Z priepadu a vývaru sa voda odvádza 84,2 m dlhým sklzom, ktorý má sklon 9,32% a vyúsťuje do koryta Holešky. Uzáver priepadu je klapka 6,2 x 1,7m. Pevnú časť tvorí 19,0 m dlhé betónové teleso.

Dnový výpust a odberné zariadenie sú z obetónovaného železobetónového potrubia Vianina s priemerom 1400 mm.

Kapacita dnového výpustu pri maximálnej hladine je 15,6 m³.s-1.

Súčasťou dnového výpustu a odberného zariadenia je odberná veža, v ktorej sú umiestnené dva posúvače dnového výpustu s priemerom 1400 mm.

Odberné potrubie má priemer 400 mm, vedie sa rovnobežne s dnovým výpustom.

Iné projekty

Použité zdroje 
 informačná tabuľa v lokalite hrádze

Vodné diela na Slovensku
Okres Piešťany
Povodie Dudváhu
Vrbové
Základy (stavba)

Základy sú spodná, často podzemná časť stavby, ktorá prenáša zaťaženie budovy do základovej škáry. Základová škára je plocha, kde sa stretáva základ a podzákladie.  Skladajú sa z monolitického a prefabrikovaného betónu, alebo betónových debniacich tvárnic. Pri návrhu berieme do úvahy zaťaženie, únosnosť, podzákladie a hladinu podzemnej vody.

Rozmery 
Hĺbka základovej škáry je v rozpätí od 800 do . Pod nosnými stenami 800 až  od upraveného terénu a pod priečkami minimálne 400. Pod obvodovým múrom budovy sa vonkajšie základové pásy rožišujú  o  do vnútra a pod priečkou  na každú stranu.

Rozdelenie 
Základy rozdeľujeme podľa únosnosti základovej pôdy na plošné (základové pásy, pätky, rošty a dosky) a hlbinné (piloty, kesony, studne, šachtové piliere) a podľa materiálu na základy z lomového kameňa a z prostého železobetónu. Podľa umiestnenia môžu byť horizontálne (základové pásy, základová doska) alebo vertikálne (pilótakesóny). Väčšinou sú zložené z betónu priemernej triedy a bez výstuže. Základová škára pre základové pásy musí byť dostatočne hlboká a to z hľadiska únosnosti zeminy a nezamŕzajúcej hĺbky. Opakom môže byť zakladanie budovy v horších podmienkach ako slabá únosnosť zeminy, svah a vysoké zaťaženie.

Plošné základy

Základový pás 
Je konštrukcia, ktorá je umiestnená pod hlavné nosné múry budovy. Umiestňuje sa aj pod miesta s väčším zaťažením, napríklad pod komín alebo schodisko.

Základová päta 
Navrhuje sa na založenie skeletových konštrukcií. Pôdorys pätky môže byť obdĺžnikový, štvrcový alebo kruhový. Môžu byť jednostupňovité alebo viacstupňovité. Používa sa prostý betón alebo železobetón.

Rošty 
Je to sústava navzájom kolmých základových pásov, ktorá sa navrhuje pre skeletové konštrukcie.

Základové dosky 
Zaberajú rozsah celej stavby. Navrhujú sa v miestach, kde je základová škára trvalo pod hladinou spodnej vody.

Hlbinné základy 
Navrhujú sa pre atypické objekty vo veľmi zlých základových podmienkach s prítomnosťou podzemnej vody.

Mikropilóty 
Je špeciálny druh zakladania. Vytvárajú sa vŕtaním alebo baranením. Pri vŕtaní sa do vrtu vloží výstuž tzv. armovací kôš a vyplní cementovým mliekom alebo betónom. Stavby sa zakladajú na pilóty hlavne pri slabej úložnosti a únosnosti zeminy alebo pri veľkej horizontálnej ploche.

Pilóty 
Rozdeľujeme ich na opreté a plávajúce. Podľa materiálu ich delíme na drevené, betónové, železobetónové a oceľové.

Kesony 
Využívajú sa napríklad pri stavbe mostov.

Zdroj 
 Hájek V. a kol: Pozemné staviteľstvo I pre 1. roč. SPŠ stavebných , Alfa, Bratislava, 1989

Iné projekty 

Stavebníctvo
František Tomášek (politik)

František Tomášek (* 12. marec 1869, Kukleny – † 4. október 1938, Praha) bol český a československý politik a novinár, prvý predseda Revolučného národného zhromaždenia, prvého parlamentu novovzniknutej Republiky československej.

Životopis 
Vyštudoval históriu, po štúdiách pracoval ako novinár a zapájal sa do českého pokrokového, omladinárskeho a neskôr socialistického hnutia. V roku 1895 vstúpil do sociálno-demokratickej strany, bol spoluzakladateľom mesačníka Akademie, neskôr pracoval v Práve lidu. Pôsobil ako spravodajca Práva lidu vo Viedni. Vo Viedni sa stal šéfredaktorom Dělnických listů ((1905-18) a predsedom výkonného výboru strany pre Dolné Rakúsko.

V rokoch 1907 a 1911 bol zvolený za poslanca Ríšskej rady (za vidiek okresu Moravská Ostrava). Poslancom bol až do roku 1918.

Vo Viedni, kde stál na čele českej menšiny, žil 20 rokov. Pred koncom prvej svetovej vojny sa vrátil do Prahy. Bol členom revolučného Národného výboru a 14. novembra 1918 bol zvolený za predsedu Revolučného národného zhromaždenia. 26. mája 1920 bol počas prvej schôdze poslaneckej snemovne Národného zhromaždenia zvolený za jej prvého predsedu. Tento post zastával po celé prvé volebné obdobie. Do roku 1935 bol poslancom snemovne, od roku 1935 do smrti senátorom.

V rokoch 1923-38 stál v čele Robotníckej akadémie a bol aktívny v mnohých ďalších kultúrnych inštitúciách. Bol i prekladateľom (najmä Karla Kautského) a tiež publikoval: Vývojové předpoklady československé revoluce (1923). 

Zomrel krátko po prijatí Mníchovskej dohody. Trauma z tejto udalosti urýchlila jeho smrť.

Zdroje 
 151. schôdza NZ RČS, 17. november 1938 - smútočný prejav Jana Malypetra, predsedu poslaneckej snemovne
 Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století

Českí politici
Akordeón

Akordeón je hudobný nástroj, pri ktorom sú zdrojom zvuku kovové jazýčky, rozochvievané prúdom vzduchu. Ten je získavaný pohybom mechu. Pre ovládanie nástroja slúžia dve skupiny klávesov. Akordeón patrí medzi aerofóny.

Dejiny 
Akordeón sa prvýkrát v dejinách objavil roku 1829. Vtedy si dal viedenský výrobca nástrojov Demian patentovať nástroj – Accordion. Nástroj vznikol zdokonalením Buschmannovej handäoliny, ktorá bola vynájdená v roku 1812. Ale v mnohých štátoch sa na dlhú dobu vžil názov harmonika (harmonika bolo súhrnné označenie nástrojov približne o sto rokov starších, založených na celkom inom princípe). V týchto štátoch sa ale slovom harmonika označovali nástroje ako sú händaolina, accordion, bandonion atď. Z týchto nástrojov sa dnes uplatňuje hlavne akordeón. Ide o chromatický nástroj rovnako-zvučný. Z hľadiska širšieho rozdelenia nástroja sa dá akordeón považovať za aerofón, najviac ho však vystihuje označenie idiofon. V akordeóne vzniká tón kmitaním jazýčkov, ktoré sú rozkmitávané prúdiacim vzduchom, ktorý je buď nasávaný, alebo vytlačovaný mechom akordeónu.

Typy akordeónov

Gombíková harmonika 
Pre ovládanie diskantovej aj basovej časti gombíkovej harmoniky slúži množstvo guľatých gombíkov, usporiadaných do niekoľkých rád. 
 Bandoneon
 Koncertina
 Melodeón
 Heligónka
 Chromatická gombíková harmonika

Klávesový akordeón 
Pianový alebo klávesový akordeón má v diskantovej časti klaviatúru s rozsahom väčšinou od dvoch do troch oktáv.

Slovenskí akordeonisti 
 Adrián Benko
 Vladimír Čuchran
 Peter Hanzely
 Rajmund Kákoni
 Boris Lenko
 Martin Mintál
 Michal Červienka
 Miroslav Košnár
 Marek Moniš
Peter Katina
 Peter Škoda
 Maroš Kováč
 Pavol Škoda
 Vladimír Ondrík
 Martin Haring
 Štefan Vician

Pozri aj 
 Hudobný nástroj
 Klávesové nástroje

Iné projekty

Externé odkazy 
 http://www.harmonika.wz.cz
 http://www.heligonka.sk/
 http://harmoniky.kvalitne.cz/
 Český rozhlas

Hudobné nástroje
Klávesové nástroje
Jan Černý

Jan Černý (* 4. marec 1874, Uherský Ostroh, okres Uherské Hradiště – † 10. apríl 1959, Uherský Ostroh) bol český politik a úradník. Zastával dvakrát funkciu predsedu česko-slovenskej vlády, okrem toho tiež pôsobil ako minister vnútra.

Jan Černý vyštudoval práva na právnickej fakulte Karlovej univerzity v Prahe. V roku 1899 nastúpil ako zamestnanec hodonínskeho okresného hajtmanstva. Od roku 1908 pôsobil ako úradník na ministerstve verejných vecí vo Viedni.

V roku 1912 sa Jan Černý stal prednostom moravského miestodržiteľstva v Brne, ktorým zostal až do roku 1918. Pri vyhlasovaní samostatného štátu sa podieľal na preberaní úradu do českých rúk.

V rokoch 19201928 bol Jan Černý prezidentom politickej krajinskej správy na Morave, potom až do roku 1939 pôsobil vo funkcii krajinského prezidenta Moravskosliezskej krajiny. Počas svojho pôsobenia vo vládnych funkciách bol na týchto postoch zastupovaný.

15. septembra 1920 sa stal predsedom vlády a ministrom vnútra takzvanej úradníckej vlády. Na poste ministra vnútra zostal i po zostavení novej vlády, ktorú viedol Edvard Beneš. Po vzniku 1. Švehlovej vlády sa vrátil ku svojej úradníckej práci na Morave.

Po druhý raz sa stal predsedom úradníckej vlády v roku 1926 (18. marca12. októbra), ministrom vnútra potom zostal až do roku 1929. V tejto funkcii pôsobil i vo vládach agrárnikov Františka Udržala a Jana Malypetra a v roku 1938 i v úradníckej vláde generála Jana Syrového, ktorá prijíma Mníchovskú dohodu.

V marci 1939 požiadal Jan Černý na vlastnú žiadosť o penzionovanie, v máji bol penzionovaný a svoj život dožil v ústraní v Uherskom Ostrohu, kde i v roku 1959 zomrel.

Iné projekty

Externé odkazy 
 Jan Černý - životopis na stránkach Úradu vlády Českej republiky

Predsedovia vlády Česko-Slovenska
Signatári Zákona o autonómii Slovenskej krajiny
Subaru

Subaru (スバル) je divízia výroby automobilov japonského dopravného konglomerátu Fudži džúkógjó (Fudji Heavy Industries).

Automobilka Subaru je medzinárodne známa svojím použitím motorov boxer vo väčšine svojich vozidiel s objemom nad 1500 cm³ a takisto použitie pohonu všetkých kolies, ktoré Subaru zaviedlo v roku 1972. Tiež ponúka množstvo turbodúchadlom prepĺňaných verzií modelov, ako Impreza WRX.

Konglomerát Fudži džúkógjó, ktorý je materskou spoločnosťou Subaru, je v súčasnosti v čiastočnom partnerstve so spoločnosťou Tojota džidóša, ktorá vlastní 16,5% z FHI.

História
História značky Subaru je spojená so vznikom leteckého laboratória v roku 1917, ktorú založil Čikuhei Nakadžima. V roku 1931 sa spoločnosť premenovala na Nakadžima hikóki a stala sa v období 2. svetovej vojny najväčším japonským výrobcom vojenských lietadiel.

V roku 1946 vzniká reorganizáciou Nakadžima hikóki spoločnosť Fudži sangjó, ktorá začína vyrábať skútre Fuji Rabbit. Prvý automobil Subaru (model Subaru 1500) bol vyrobený v roku 1954.

Produkcia

Historické modely
 360
 1500
 1000
 R-2 (1969–1972)
 Alcyone XT
 Alcyone SVX
 Baja
 Bighorn
 BRAT
 FF-1 G
 FF-1 Star
 Justy / Tutto
 Leone
 Sumo
 Rex
 Traviq
 Vivio
 Libero

Súčasné modely
 BRZ
 Exiga
 Forester
 Impreza
 WRX & WRX STi
 Outback Sport / Gravel Express / RV
 Justy
 Legacy / Liberty
 Outback / Grand Wagon / Lancaster
 Tribeca
 XV
 Dex
 Pleo
 R1
 R2
 Sambar
 Stella

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy
Oficiálna webstránka
Fuji Heavy Industries
Subaru Global
 
Japonské automobilky

Organizácie založené v 1953
Výrobcovia motorov
Karol Joseph Bobko

Karol Joseph Bobko (* 23. december 1937, New York, USA) je bývalý americký kozmonaut poľského pôvodu, z programov MOL, Apollo, Skylab a STS - letov s raketoplánmi.

Život

Mladosť a výcvik
Po základnej škole bol študentom Brooklyn Technical High School v New Yorku. Na akadémii vojenského letectva (USAF Academy) získal titul inžinier v roku 1959. Po absolvovaní univerzitných štúdií v Južnej Karolíne (University of Southern California) získal v roku 1970 titul magistra kozmických vied. V júni 1966 bol vybraný pre vojenský kozmický Program MOL. V roku 1969 sa stal členom skupiny pripravujúcich sa amerických kozmonautov NASA. Bol členom tímu Skylab Medical Experiments Altitude Test. Potom bol členom podpornej posádky programu Sojuz-Apollo. A ešte neskôr sa zacvičil pre lety na raketoplánoch. Stal sa 115 kozmonautom Zeme. Mal prezývku Bo.

Lety do vesmíru
Po prvýkrát letel vo vylepšenom raketopláne Challenger v apríli 1983 z Kennedyho vesmírneho strediska na Floride. Veliteľom bol Paul Weitz, v štvorčlennej posádke boli ďalej Dr. Franklin Musgrave a Donald Peterson. Hlavnou a tiež splnenou úlohou letu bolo vypustiť na orbitálnu dráhu veľkú družicu TDRS-1. Pristáli po piatich dňoch na základni Edwards.

Pri druhom lete o dva roky neskôr bol už veliteľom lode. Letel na raketopláne Discovery spoločne so šiestimi ďalšími kozmonautmi, medzi ktorými bol aj senátor Jake Garn, ďalej Donald Williams, Dr. Margaret Seddonová, Stanley Griggs, Dr. Jeffrey Hoffman a technik firmy McDonnell Douglas Charles Walker. Štartovali opäť na Floride, tiež pristátie bolo zhodné s prvým letom. Na orbite vypustili družice Anik C-1 a Leasat 3. Druhá družica však po vypustení nezačala fungovať napriek mnohým pokusom kozmonautov ju opraviť. Každý taký neúspech ovplyvnil finančný výťažok letu.

Ešte v tom istom roku letel po tretíkrát. Bol to let financovaný armádou, čisto vojenský. Štart aj pristátie bolo rovnaké, aj keď všetko v tajnosti, na palube raketoplánu Atlantis bol plukovník Bobko, pplk. David Hilmers, plk. Robert Stewart a major William Pailes. Počas štyroch dní na orbite vypustili dve identické špionážne družice USAF typu DSCS III.

Počas svojich troch letov strávil vo vesmíre 16 dní.

 STS-6 , Challenger (4. apríl 1983 – 9. apríl 1983) 
 STS-51-D, Discovery  (12. apríl 1985 – 19. apríl 1985)
 STS-51-J, Atlantis  (3. október 1985 – 7. október 1985)

Po letoch
K 1. januáru 1989 odišiel z NASA. V rokoch 1999 - 2001 býval v Houstone.

Literatúra

Externé odkazy
  Bobko, K.J. v Malej encyklopedii kosmonautiky
  Biografia v katalógu SPACE.40

Kozmonauti USA
Osobnosti USA poľského pôvodu
Osobnosti z New Yorku
Naas

Naas (ír. An Nás) je mesto vo východnej časti Írska, v  grófstve Kildare. Je správnym strediskom grófstva a žije tu 20 044 obyvateľov (2006), pričom je najľudnatejším mestom grófstva.

Mesto leží  juhozápadne od Dublinu, južne od rieky Liffey a koryta Grand Canal, okrajom mesta preteká vedľajšia vetva kanála, tzv. Naas Branch. Ďalej je lokalizované na križovatke ciest R407, R409, R410, R411, R445 a R448, pri meste začína diaľnica M7. Severne od mesta prechádza hlavná železničná trať Dublin - Galway/Cork, stanica v obci Sallins obsluhuje aj Naas.

V meste stojí moderný komplex nemocnice Naas General Hospital a dve dostihové dráhy. Mesto zaznamenáva v posledných rokoch dynamický rast, sídlia tu pobočky firiem Intel, Hewlett Packard a Xilinx.

Mestá v Írsku
Mestá v grófstve Kildare
Marián Leško

Marián Leško (* 1. august 1954, Prešov) je slovenský novinár, komentátor a publicista. V súčasnosti je na dôchodku. V minulosti pôsobil ako poradca prezidentky Zuzany Čaputovej pre vnútornú politiku.

Detstvo prežil v Ostrovanoch. Študoval na Filozofickej fakulte Univerzite Pavla Jozefa Šafárika v Prešove. 

Po ukončení štúdia pracoval nejaký čas ako odborný asistent a od roku 1982 bol redaktorom týždenníka vydávaného Ústredným výborom Komunistickej strany Slovenska Nové slovo, bol aktívnym členom Komunistickej strany. V roku 1992 pracoval pre denník Pravda, potom krátko pre denník Práca. V roku 1994 kandidoval na spoločnej kandidátke predvolebnej ľavicovo orientovanej koalície štyroch politických strán Spoločná voľba. Absolvoval tiež odbornú stáž v USA. Od 1. apríla 1996 je politickým komentátorom denníka SME, spolupracoval s Rádiom Slobodná Európa a pravidelne účinkoval v relácii Sedem s.r.o. až pokiaľ ju Markíza nezrušila na konci roku 2008. Potom účinkoval v rovnakej relácii v televízii JOJ pod názvom Sedem. Venuje sa hlavne každodenným vnútropolitickým komentárom. Je tiež autorom štyroch kníh s politickou tematikou (Ľudia a ľudkovia z našej politickej elity (1993), Slovenské tango v roku jeden (1994), Mečiar a mečiarizmus (1996), Masky a tváre novej elity (2000)).

Ocenenia 
 1999 – Krištáľové krídlo v kategórii publicistika a literatúra
 2008 – Novinárska cena v kategórii Najlepší komentár v printových médiách (za sériu komentárov v denníku SME)
 2013 – Novinárska cena v kategórii Najlepší komentár v printových médiách spolu s Cenou Asociácie vydavateľov tlače (za sériu komentárov v týždenníku Trend)

Referencie

Externé odkazy 
 Profil na SME
V spore o to, kto nás sem dostal, niet nevinných
'Slovakia's Tough New Press Law' v americkom Business Week

Slovenskí novinári
Slovenskí politickí komentátori
Denník SME
Držitelia Krištáľového krídla
Laureáti Novinárskej ceny
Osobnosti z Prešova
Kilcock

Kilcock (ír. Cill Choca) je mesto vo východnej časti Írska, v grófstve Kildare. 
V roku 2016 tu žilo 6 093 obyvateľov. 

Nachádza sa  západne od Dublinu na pravom brehu rieky Rye Water, na hranici s grófstvom Meath. Mestom preteká Royal Canal. Leží na križovatke ciest R125, R148, R 158 a R407, pri diaľnici M4 a na hlavnej železničnej trati Dublin - Sligo. 

Je tu lokalizované distribučné stredisko obchodného reťazca SuperValu a závod na výrobu žuvačiek Zed Gum. V meste stojí galéria Kilcock Art Gallery a botanická záhrada Larchill.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka

Mestá v grófstve Kildare
Monasterevin

Monasterevin (ír. Mainistir Eimhín) je mesto vo východnej časti Írska, v grófstve Kildare. Žije tu 3 017 obyvateľov (2006). Niekedy sa nazýva „Írske Benátky.“

Mesto sa nachádza na rieke Barrow,  na západ od Kildare, na križovatke ciest R414, R417, R424 a 425, pri diaľnici M7 a na hlavnej železničnej trati Dublin - Galway/Limerick. Mestom prechádza koryto kanála Grand Canal, západne od mesta prechádza hranica grófstva Laois, kým severozápadne hranica grófstva Offaly.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Oficiálna stránka
 Monasterevin Website
 Monasterevin Historical Society
 Venice Of Ireland Festival Monasterevin 2010
 Monasterevin Hopkins Society and Annual Festival

Mestá v grófstve Kildare
Canal du Midi

Canal du Midi, alebo aj Canal des Deux Mers, je viac než 300 rokov staré technické vodné dielo, ktoré sa tiahne od Toulouse až po Stredozemné more. Táto 240 km dlhá vodná diaľnica, lemovaná stromami, sa výrazne vpísala do provincie Languedoc.

Autorom prieplavu, ktorý postavili v rokoch 1666 až 1681. bol Pierre-Paul Riquet. Presvedčil kráľa Ľudovíta XIV. o prospešnosti spojenia Atlantiku so Stredozemným morom. Bol vrchným inžinierom a patrónom tohto diela, ktoré stavalo 12 000 ľudí. Prisľúbená finančná pomoc z kráľovskej pokladne však neprišla, a tak vďaka stavbe prišiel o všetko svoje imanie. Roku 1681, rok po jeho smrti, bolo dielo dokončené a uvedené do prevádzky.

V roku 1996  bol zapísaný na zoznam svetového kultúrneho dedičstva UNESCO.

Plavebné komory

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Canal du Midi (UNESCO) 
 Canal du Midi 
 Canal du Midi 

 

Lokality Svetového dedičstva vo Francúzsku
Prieplavy vo Francúzsku
Tropické pásmo

Tropické pásmo je typické pre oblasti, ktoré majú teplé a suché počasie po celý rok. V dôsledku nízkej miery oblačnosti je povrch intenzívne ožarovaný Slnkom. Vyskytujú sa tu oblasti s najvyššími teplotami na Zemi, nezriedka presahujúcimi 40 až 50 °C a naopak pomerne nízkymi nočnými teplotami počas zimných nocí, ktoré klesajú blízko 0 °C. Úhrn zrážok je celoročne menší ako 250 mm. Oblasti v zrážkovom tieni a západné časti kontinentov majú len okolo 100 mm zrážok, v týchto miestach často vznikajú púšte.

Podnebie
Klimatické pásma
Skladby storočia

Zoznam skladieb storočia je časťou vzdelávacieho projektu, ktorý vznikol v USA v spolupráci organizácii Recording Industry Association of America (RIAA- Americká asociácia hudobného priemyslu), National Endowment for the Arts (NEA- Národná nadácia pre umenie) a Scholastic Corporation (SC- Školské vydavateľstvo pre publikáciu vzdelávacích materiálov). Zámerom tohto projektu bolo sprehľadniť pre študentov amerických škôl kultúrny odkaz hudobného vývoja populárnej hudby 20. storočia.

Na výber 365 skladieb, ktoré sa svojou jedinečnosťou zapísali do povedomia populárnej hudby 20. storočia boli v roku 2001 oslovení voliči, ktorí boli vybraní z významných predstaviteľov hudobného priemyslu, médií, učiteľov, študentov. Voličov vybrala 200 členná skupina ľudí, ktorých zpomedzi 1 300 vytypovaných respondentov vybrala asociácia RIAA.

Zoznam skladieb 
Zoznam skladieb v poradí, ktoré dosiahli. Pri každej piesni je meno interpreta, ktorý ju nahral.

Referencie

Externé odkazy 
 CNN article
 RIAA press release
 National Public Radio "Talk of the Nation" broadcast hosted by Juan Williams with Bill Ivey, Chairman of the National Endowment of the Arts, March 14, 2001
 A Century of American Songs
Československé komorné duo

Československé komorné duo je komorný hudobný súbor.

História a umelecká činnosť 
Československé komorné duo založili v roku 2004 český huslový virtuóz Pavel Burdych a slovenská klavírna virtuózka Zuzana Berešová.

Duo zameriava svoju interpretačnú činnosť na tvorbu slovenských a českých skladateľov 19. - 21. Storočia. V roku 2019 natočilo vo svetovej premiére na kompaktný disk Fantáziu a Burlesku, op. 7 Eugena Suchoňa, v autorskej verzii pre husle a klavír. V pozícii rezidenčného súboru diplomatických misií Česka a Slovenska, pri oslavách 100. výročia vzniku Česko-Slovenska a 25. výročia vzniku samostatného Česka a samostatného Slovenska v roku 2018, predstavilo svoje interpretačné majstrovstvo publiku nielen v metropolách na európskom kontinente (Atény, Bern, Budapešť , Bukurešť, Dublin, Kišiňov, Lisabon, Nikózia, Podgorica, Riga, Rím, Štokholm, Varšava, Vilnius), ale aj v Ázii (Taipei, Peking, Jakarta), Amerike (Havana, Brasilia) a Afrike (Káhira, Nairobi). V roku 2018 umelci naštudovali na objednávku festivalu Forfest Czech Republic program "Slovenské a české skladateľky v Československu" zo skladieb Vítězslavy Kaprálovej, Ivany Loudovej, Sylvie Bodorovej, Iris Szeghy a Viery Janárčekovej. V roku 2017 prezentovali tvorbu českých skladateľov Antonína Dvořáka, Bedřicha Smetanu a Leoša Janáčka na koncertnom turné v Číne (Beijing, Shanghai, Jiaxing, Hangzhou, Qingdao, Jinan, Dezhou, Shijiazhuang, Dalian, Foshan, Jiangmen, Pingxiang). V roku 2016 nahrali dva kompaktné disky, prvý s hudbou slovenského skladateľa Ladislava Kupkoviča a druhý s koncertnými valčíkmi významného rodáka z Bardejova Bélu Kélera. V roku 2014 sa pripojili k projektu Rok českej hudby, ktorý zakončili koncertom v Centre Bohuslava Martinů v Poličke. V roku 2013 boli Berešová s Burdychom prizvaní k realizácii hudobného projektu "Karol Elbert - neznámy známy." V roku 2012 sa venovali nedožitým 80. narodeninám Ilju Zeljenku. V rovnakom roku vyšlo v edícii Českého rozhlasu ich debutové CD so skladbami českých a slovenských autorov Antonína Dvořáka, Petra Machajdíka a Mikuláša Schneidra-Trnavského. V roku 2011 prezentovali v rámci jubilea Mikuláša Schneidra-Trnavského (130 rokov) jeho tvorbu na turné po Južnej Kórei s vrcholným koncertom v Soule. Na českých pódiách pripomínali poslucháčom 170 rokov od narodenia Antonína Dvořáka. V roku 2008 pripravili v spolupráci s Hudobným centrom v Bratislave k "Storočnici Eugena Suchoňa" 18 koncertov z jeho tvorby.

Diskografia 

 2012 – Czechoslovak Chamber Duo /Mikuláš Schneider-Trnavský, Peter Machajdík, Antonín Dvořák/ (vydavateľstvo Český rozhlas)
 2016 - Ladislav Kupkovič: Chamber Music for Violin and Piano (vydavateľstvo Diskant)
 2016 - Béla Kéler: Valčíky pre husle a klavír (vydavateľstvo Videorohaľ)
2019 - Dvořák & Suchoň (vydavateľstvo Hevhetia)

Externé odkazy 
Oficiálne stránky súboru
 Encyklopedie dějin města Brna
 Český hudební slovník osob a institucí
 FETTERS, Aleš. – KOUDELKOVÁ, Eva.: Zanechali stopu... Osobnosti kultury v Náchodě, Liberec 2013, Nakladatelství Bor, str. 39, ISBN 978-80-87607-23-7.

České hudobné skupiny
Slovenské hudobné skupiny
Albumy Petra Machajdíka
Hudobné skupiny z 2004
Rathnew

Rathnew (ír. Ráth Naoi) je mesto vo východnej časti Írska, v grófstve Wicklow. 
V roku 2011 tu žilo 2 964 obyvateľov

Mestečko leží  severozápadne od Wicklow, na križovatke ciest R750, R752, R761, západne od mesta prechádza cestný obchvat komunikácie č. N11. Cez mesto prechádza železničná trať Dublin - Wexford, ale železničná stanica je od roku 1964 mimo prevádzky.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
 Rathnew at Wicklow County Tourism

Mestá v grófstve Wicklow
Baltinglass

Baltinglass (ír. Bealach Conglais) je mesto  vo východnej časti Írska, v grófstve Wicklow.
V roku 2016 tu žilo 2 137 obyvateľov

Leží v juhozápadnej časti grófstva na hornom toku rieky Slaney a na západnom úpätí pohoria Wicklow Mountains. Nachádza sa na križovatke ciest N81 Tallaght - Tullow a R747 do Arklow. Mestečko je vzdialené  severne od Tullow, cca  juhozápadne od Dublinu a  severozápadne od Arklow. Západne od mesta prechádza hranica grófstva Kildare, kým južne od neho hranica grófstva Carlow.

Baltinglass s okolím je významnou archeologickou a historickou lokalitou. Severozápadne od mesta stoja pozostatky hradiska z doby kamennej (Baltinglass Hills). Medzi kultúrne pamiatky v meste patria areál opátstva Baltinglass Abbey, kostol sv. Márie, budova Quinn’s Mart a tzv. River Slaney Special Area of conservation, t. j.. územie v centre mesta s mnohými budovami historickej a archeologickej hodnoty.

Referencie

Iné projekty

Externé odkazy 
Baltinglass Community Website & Forum
Wicklow Today - Baltinglass
 Baltinglass Community Group

Mestá v grófstve Wicklow
Čop

Čop (ukr., rus., rusín. Чоп (Čop), , , ) je mesto v západnej časti Ukrajiny, v Zakarpatskej oblasti. Leží na trojmedzí Ukrajiny, Slovenska a Maďarska na brehu rieky Tisa.

Dejiny 
V čase medzivojnového Česko-Slovenska bol Čop súčasťou Slovenska – spadal pod okres so sídlom v Kráľovskom Chlmci. V rokoch 19381945 bol súčasťou Maďarska na základe Prvej viedenskej arbitráže. Po oslobodení Červenou armádou sa stal na základe dohody medzi Česko-Slovenskom a Sovietskym zväzom v roku 1945 súčasťou ZSSR, pričom územie v okolí Čopu bolo postúpené Sovietskému Zväzu a obec Lekárovce dodatočne po petícii pripojená späť  k Slovensku. Vtedy Slovensko stratilo 250 km2 územia v okresoch Kráľovský Chlmec a Veľké Kapušany: obce Ašvaň, Batva, Čop, Galoč, Komárovce, Malé Slemence, Palaď, Palov, Rátovce, Surty, Šalamúnová, Téglás.

Obyvateľstvo 
Čop má približne 9 000 obyvateľov, z ktorých asi 40 % tvoria, Ukrajinci a Rusíni, 40 % Maďari, zvyšok Rómovia, Rusi, Bielorusi, Slováci a Židia.

Význam 
Čop je známy predovšetkým vďaka tomu, že je prvou ukrajinskou (a predtým sovietskou) stanicou po príjazde zo Slovenska a Maďarska (nachádza sa tu aj cestný priechod do Maďarska). Spoločne s Čiernou nad Tisou a Záhony tak tvorí veľký a zložitý železničný uzol, keďže sa tu stretáva bežný európsky rozchod koľají s ruským. Zastavujú tu teda aj vlaky spájajúce Bratislavu, Košice, Viedeň a Budapešť a cez Čop, Mukačevo a Ľvov s Kyjevom a Moskvou; na vozňoch je potrebné vymeniť podvozky. Ďalšia, menej vyťažená trať vedie cez Užhorod a Sambir do Ľvova. Z Čopu do rumunského Satu Mare vedie obojrozchodná trať cez stanicu Berehovo a Vynohradiv, umožňujúca vedenie vlakov s európskym rozchodom zo Slovenska do Rumunska mimo územie Maďarska.

Galéria

Referencie

Externé odkazy 
 Stránky mesta Čop 
 Rusyn.org: O čs.-sovietskej dohode z roku 1945 

Mestá na Ukrajine
Obce v Užhorodskom rajóne